Провадження № 2/263/2534/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

З А О Ч Н Е

06 грудня 2018 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд м. Маріуполя Донецької області у складі: головуючого судді Шевченко О.А., при секретарі Лапоног Т.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Маріуполя в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

Позивачка звернулась до суду з даним позовом, вказуючи, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, в якій, окрім зареєстрована ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, проте 11.08.2017 року ОСОБА_3 разом з її матір'ю - ОСОБА_2 вивезли свої речі з вказаної квартири та виїхали на постійне місце мешкання за адресою реєстрації ОСОБА_2: АДРЕСА_2, ? частина даної квартири належить ОСОБА_2 При цьому, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 жодного разу не сплачували комунальні послугу за адресою: АДРЕСА_1, та не мешкають за даною адресою по теперішній час, в той час, як позивачка несе витрати по сплаті комунальних послуг за відповідачку, тому змушена завернутись до суду з даним позовом, яким просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Позивака в судове засідання не з'явилась, надала суду заяву з проханням про розгляд справи за її відсутності та задоволення позову.

Відповідачка повідомлялась про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилась, не сповістивши суд про причини неявки. Враховуючи те, що у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, залишивши вирішення позову на розсуд суду з урахуванням прав дитини.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 25.05.2018 року, квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності належить ОСОБА_1

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_3, батьками якої є: ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Згідно довідки, виданої Центром надання адміністративних послуг Департаменту надання адміністративних послуг Маріупольської міської ради 10.08.2017 року, ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

На обґрунтування доводів позову, до останнього додані письмові пояснення ОСОБА_6 та ОСОБА_7, відповідно до яких ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 11.08.2017 року у квартирі АДРЕСА_1 не мешкають.

За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте відповідачкою жодним чином не були спростовані доводи даного позову.

У відповідності до положень ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказаним право обґрунтовано скористався позивач, як власник квартири АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, що мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання й вправі розпоряджатися цією власністю за своїм розсудом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, а також інших документів, які свідчать про припинення підстав на право користування житловим приміщенням.

Відповідно до правових висновків Верховного суду України (постанова ВСУ від 16.11.2016р. справа № 6ц-709ці-16) власник житла усуває перешкоди, що чиняться зареєстрованою особою, в користуванні належним йому житлом, шляхом подання позову про визнання цієї особи такою, що втратила право на користування житлом.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого житла. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v. Ukraine») заява № 30856/03, п. 41.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки.

Згідно зі ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996р. «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» (зі змінами та доповненнями) передбачено, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України , свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому».

Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» гарантовано право дитини, члена сім»ї наймача або власника житлового приміщення користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Така норма повністю кореспондується з нормами ст.405 ЦК України та ст. 156 ЖК УРСР. Отже, умова проживання дитини, як члена сім'ї власника, разом з власником приміщенням в належному власникові приміщенні - є єдиною і обов'язковою умовою для виникнення в дитини права на користування цим житлом.

Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відповідно до витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання, копію свідоцтва про право власності на житло, мати неповнолітньої ОСОБА_3 - ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, та їй належить ? частина даної квартири.

У відповідності до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Так як вказаний будинок не є наразі місцем проживання ОСОБА_2, тому квартири АДРЕСА_1 не може бути і місцем проживання ОСОБА_3, яка проживає зі своєю мамою.

Аналогічна позиці викладена у постанові Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06.02.2018р. у справі №229/3757/15-ц.

Таким чином, вбачається, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 понад рік у спірному житловому приміщенні не проживають без поважних причин, відсутні будь-які відомості щодо існування домовленості між власником житла та відповідачкою щодо збереження за ним права користування цим житловим приміщенням, що в свою чергу перешкоджає позивачці здійсненню її права користування та розпорядження належною квартирою.

Враховуючи вище наведені норми законодавства, та конкретні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, а відповідачку слід визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 5, 13, 81, 247 ч.2, 263-265, 280-289 ЦПК України, ст.ст. 15, 391,405 ЦК України, ст.ст.71, 72 ЖК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою, що втратила право користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_1.

Заочне рішення суду може бути переглянуто судом, який його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Донецького апеляційного суду.

Суддя Шевченко О.А.