Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 372/271/16-ц

провадження № 61-6748св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції у Київській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Київської області від 05 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Суханової Є. М., Сержанюка А. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у Київській області, про визнання договору дарування недійсним та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява мотивована тим, що 02 серпня 1994 року між нею та ОСОБА_2 було укладено нотаріально посвідчений договір, за яким вона подарувала ОСОБА_2 належний їй житловий будинок по АДРЕСА_1

05 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили житловий будинок по АДРЕСА_1

Крім того, цього ж дня - 05 липня 2011 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено два нотаріально посвідчених договори купівлі-продажу земельних ділянок, згідно з якими позивач продала, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили дві земельні ділянки по АДРЕСА_1

Позивач посилалась на те, що відповідач, скориставшись її похилим віком, увів її в оману, внаслідок чого було укладено оспорюваний договір дарування. Вона зареєстрована і проживає у спірному житловому будинку по АДРЕСА_1 іншого житла не має.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори Іванців В. П., зареєстрований в реєстрі за № 2387, та витребувати із чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 і земельну ділянку, на якій він розміщений, площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 травня 2016 року у складі судді Кравченка М. В. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач особисто підписала оспорюваний договір 02 серпня 1994 року. Крім того, надалі вона послідовно вчиняла дії щодо передання відповідачам права власності не лише на будинок, а і на прилеглі земельні ділянки за договорами купівлі-продажу від 05 липня 2011 року.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 05 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 травня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, укладений 02 серпня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2387.

Витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій він розміщений, площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не мала наміру відчужувати належний їй житловий будинок, повноваженнями щодо його відчуження ОСОБА_2 не наділяла, тому договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, укладений 02 серпня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Української державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за № 2387, на підставі статті 57 ЦК України, в редакції 1963 року, є недійсним. Спірний житловий будинок, а також земельна ділянка, на якій він розташований, площею 0,25 га підлягає витребуванню на підставі статті 388 ЦК України від ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що позивач особисто підписала оспорюваний договір 02 серпня 1994 року. Крім того, відповідно до статті 71 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено, встановлюється у три роки. Договір дарування укладений 02 серпня 1994 року, а з позовом позивач звернулася у січні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. ОСОБА_2 подав заяву про застосування строку позовної давності.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди попередніх інстанцій установили, що 02 серпня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено нотаріально посвідчений договір, за яким позивач подарувала ОСОБА_2 належний їй жилий будинок по АДРЕСА_1 (а. с. 8).

05 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу будинку, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили житловий будинок по АДРЕСА_1 (а. с. 134).

25 травня 2011 року позивач, згідно з посвідченими секретарем Верем'яцької сільської ради Обухівського району Київської області двома довіреностями, надала повноваження ОСОБА_4 представляти її інтереси щодо отримання документів на право власності на дві земельні ділянки по АДРЕСА_1 (а. с. 193, 194).

05 липня 2011 року складено і посвідчено особистими підписами ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у простій письмовій формі договір, за яким ОСОБА_3 та ОСОБА_4 зобов'язувались пожиттєво доглядати, лікувати, надавати іншу допомогу та похоронити ОСОБА_1 (а. с. 10).

Відповідно до довідки від 26 листопада 2015 року № 194, виданої Виконавчим комітетом Верем'яцької сільської ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_1 зареєстрована і проживає у спірному житловому будинку по АДРЕСА_1 (а. с. 11).

Суди встановили, що ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи по зору, інвалідність встановлено безстроково з 30 травня 1962 року (а. с. 16).

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції 2003 року, до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року, застосовуються норми ЦК УРСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до частини першої статті 90 ЗК УРСР, в редакції 1970 року, при переході права власності на будівлю переходить також і право користування земельною ділянкою або її частиною.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦК України, в редакції 1963 року, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

Згідно зі статтею 57 ЦК України угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації. Якщо угода визнана недійсною з однієї з зазначених підстав, то потерпілому повертається другою стороною все одержане нею за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі - відшкодовується його вартість. Майно, одержане за угодою потерпілим від другої сторони (або належне йому), звертається в доход держави. При неможливості передати майно в доход держави в натурі - стягується його вартість. Крім того, потерпілому відшкодовуються другою стороною понесені ним витрати, втрата або пошкодження його майна.

Відповідно до статті 224 ЦК України, в редакції 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У пункті 13 розділу II Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції від 14 червня 1994 року № 18/5, зазначено, якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії неписьменний або сліпий, нотаріус крім того, прочитує йому текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпий громадянин, він сам підписує документ.

Як вбачається зі змісту оспорюваного договору дарування, вказаних вимог Інструкції нотаріусом при його оформленні виконано не було.

Суд апеляційної інстанції правильно застосував вищевказані норми матеріального права, врахував що ОСОБА_1 є особою похилого віку, інвалідом третьої групи по зору, потребує стороннього догляду, що нею доведено той факт, що вона не мала наміру спірний будинок дарувати, оскільки він є її єдиним місцем проживання і іншого житла у неї немає, вона продовжує у ньому жити, сплачує за комунальні послуги, та дійшов обгрунтованого висновку про те, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійним договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 від 02 серпня 1994 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, підлягають задоволенню.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не досліджував матеріали справи та не надав належної оцінки тому, що вади зору позивача на час укладення договору дарування не позбавляли її можливості: читати, підписувати документи, обслуговувати себе самостійно, є безпідставними, оскільки відповідно до висновку про час настання інвалідності від 26 лютого 2015 року встановлено, що ОСОБА_1 є інвалідом третьої групи по зору, інвалідність встановлена їй безстроково з 30 травня 1962 року.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що 02 серпня 1994 року позивач була присутня під час укладення договору між нею та ОСОБА_2 та договір нотаріально посвідчений, про зміст та його наслідки позивач була повідомлена, оскільки, звертаючись до суду; з позовом, позивач зазначала, що діяла під впливом помилки не мала наміру укладати договір дарування будинку, який є її єдиним житлом, тобто помилялася щодо правової природи правочину.

Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги на підставі статті 388 ЦК України щодо витребування з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1, та земельної ділянки, на якій він розміщений, площею 0,25 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, апеляційний суд не надав належної оцінки тому, що фактична передача спірного буднику після укладення оспорюваного договору дарування не відбулась, і ОСОБА_1, не маючи іншого житла, продовжила проживати у цьому будинку, сплачувати комунальні платежі.

Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання недійсного правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

Що стосується доводів касаційної скарги про неправильне застосування судами норм про позовну давність, то колегія зазначає наступне.

Відповідно до статті 76 ЦК України в редакції 1963 року, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу.

Відповідно до статті 261 ЦК України в редакції 2003 року, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства, починається від дня припинення насильства. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання.

Таким чином, доводи касаційної скарги про те, що договір дарування укладено 02 серпня 1994 року, а з позовом позивач звернулася у січні 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності, є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 в позовній заяві посилалася на те, що про порушення свого права та про укладання 05 липня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і ОСОБА_4 договору купівлі-продажу спірного будинку, згідно з яким відповідач ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_3 та ОСОБА_4 купили житловий будинок по АДРЕСА_1, вона дізналася у кінці 2015 року.

Беручи до уваги те, що сторони не вчинили будь-яких дій на виконання недійсного правочину, укладеного 02 серпня 1994 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що позивач проживає у спірному будинку та повністю ним користується, позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у Київській області, про витребування майна з чужого незаконного володіння задоволенню не підлягають.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанцій у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ураховуючи, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 вересня 2016 року було зупинено виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 05 вересня 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі, тому виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 05 вересня 2016 року в не зміненій Верховним Судом частині підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 05 вересня 2016 року в частині позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у Київській області, в частині витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Київської області від 05 вересня 2016 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 05 вересня 2016 року в не зміненій Верховним Судом частині.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк