Провадження № 2/344/1934/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судд Пастернак І.А.

секретаря Кріцак Г.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення 50 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом Міністерства внутрішніх справ України про стягнення 50 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, мотивуючи тим, що з 02.06.2014 року по 13.05.2016 року він перебував на службі в органах внутрішніх справ та звільнений з Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області. В період 2014-2015 року під час проходження служби в УМВС України в Івано-Франківської області перебував у службовому відрядженні на території Донецької та Луганської областей та приймав участь в проведенні антитерористичної операції, захищаючи суверенітет та незалежність України. Після повернення із зони АТО позивач збирався вступити до вищого учбового закладу, але при проходженні комісії у нього було виявлено захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ, а саме в період перебування у службовому відрядженні, де він приймав участь у проведенні антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. 04.04. 2016 року позивачу встановили II групу інвалідності, яка була пов'язана із захворюванням, отриманим під час проходження служби в ОВС, 23.05.2016 року йому була встановлена ІІ група інвалідності у зв'язку захворюванням пов'язаним із захистом Батьківщини. Після проведення лікування стан його здоров'я не покращується, він вимушений тривалий час лікуватися, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Таким чином, внаслідок отриманого захворювання, яке виникло в період проходження служби в органах внутрішніх справ та безпосередньо з ним пов'язані, його здоров'я було пошкоджено та він безумовно зазнав та зазнає моральних страждань, пов'язаних з певними обмеженнями свого життєвого укладу, необхідністю проходження лікування, просить стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 50 000 грн..

Представник позивача ОСОБА_4 вимоги позову підтримала в повному обсязі, просила задоволити.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, хоча належним чином повідомлялися про час та місце судового розгляду, причини неявки суд не повідомив. 23.01.2018 року до суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначив, що МВС України не визнає позовних вимог з наступних підстав. Так, позивач вказує, що він проходив службу в органах внутрішніх справ, у зв'язку з чим втратив фізичне та психічне здоров'я, що розцінює як виникнення моральної шкоди, обов'язок відшкодування якої покладається на МВС України. Позивач посилається на Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Органи внутрішніх справ не входять до складу Збройних Сил України, відповідно, проходження служби в органах внутрішніх справ та військова служба не є тотожними. Таким чином, на позивача не поширюється норми Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов'язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі. Вказує, що даний Закон не стосується проходження працівниками служби в органах внутрішніх справ. Зазначає, що позивач не перебував у трудових (службових) відносинах з МВС України. Даний факт підтверджується копіями з трудової книжки, які позивач додав до матеріалів позовної заяви. Згідно з доданою позивачем до матеріалів позовної заяви копій з трудової книжки, останній був звільнений з органів внутрішніх справ наказом УМВС в Івано-Франківській області № 611 о/с від 06.11.2015, та з 07.11.2015 прийнятий на службу в ГУНП Івано-Франківської області. Однак, наказом ГУНП Івано-Франківської області № 143 о/с від 13.05.2016 позивача було звільнено з Національної поліції. Також, звертає увагу суду на те, що у позовній заяві дані про вину безпосередньо МВС України у спричинені позивачеві моральної шкоди - відсутні. Отже, позовні вимоги позивача до МВС України є безпідставними, оскільки останній не порушував прав і інтересів позивача та, таким чином не може нести відповідальність перед позивачем. Вказує і те що, ні позовна заява, ні додатки до неї не містять доказів наявності моральних страждань у позивача з вини Міністерства внутрішніх справ України. Таким чином, позивач визначив відповідачем по справі МВС України, яке прав і інтересів позивача не порушувало та, відповідно, не може нести відповідальність перед позивачем. Просить відмовити у задоволені позову в повному обсязі (а.с.56-60).

Представник позивача ОСОБА_4 надала відповідь на відзив, з якої вбачається, що причинний зв'язок захворювання, пов'язане з проходженням служби в органах внутрішніх справ згідно свідоцтва про хворобу № 53 від 21 березня 2016 року встановлено Військово-лікарською комісією ДУ «ТМО МВС України по Івано-Франківській області. Позивач отримав захворювання, а саме: інфільтративний туберкульоз верхньої долі лівої легені з відсівами у праву легеню та йому встановлено інвалідність II групи, під час проходження служби в органах внутрішніх справ. Вважає, що необхідно покласти обов'язок щодо відшкодування позивачеві моральної шкоди внаслідок пошкодження здоров'я на Міністерство внутрішніх справ України як на центральний орган виконавчої влади. Зазначає, що відповідно до висновку МСЕК позивачу встановлена 2 група інвалідності з 80% стійкою втратою професійної працездатності. Оскільки із-за хвороби, отриманої під час виконання службових обов'язків, порушено його нормальний життєвий стан, він змушений тривалий час знаходитися на лікарняному, проходити чисельні огляди та обстеження, позивач вважає, що відповідач має відшкодувати кожен відсоток втрати ним працездатності, у розмірі мінімального прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, що складає 1373 грн., а загальна сума складає 109840 грн. 1373 грн.00 коп.( станом на 01.12.2017р. мінімальний прожитковий мінімум для непрацездатних осіб) * 80% = 109 840 грн.00 коп. ( сто девять тисяч вісімсот сорок гривень 00 копійок). Таким чином, загальна сума моральної шкоди становить 109 840 грн.00 коп. ( сто дев'ять тисяч вісімсот сорок гривень 00 копійок). Однак в межах розумності, позивач просить стягнути з відповідача Міністерства внутрішніх справ України 50 000 грн. ( п'ятдесят тисяч гривень 00 коп.) як центрального органу виконавчої влади (а.с. 66-71).

Дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач з 02 червня 2014 року по 06 листопада 2016 року перебував на службі в Органах внутрішніх справ. 07 листопада 2015 року позивач прийнятий на службу до Національної поліції України та 13 травня 2016 року звільнений зі служби через хворобу (а.с. 25,26).

Також встановлено, що ОСОБА_2 безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей в періоди з 18.08.2014 року до 30.08.2014 року, з 12.10.2014 року до 17.11.2014 року, з 16.01.2015 року по 16.02.2015 року, з 16.03.2015 року до 16.04.2015 року, що підтверджується відповідними довідками (а.с.20-23).

На підставі виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії № 0722576 від 11 травня 2016 року та свідоцтва про хворобу №53 від 21 березня 2016 року позивачу встановлена 2 група інвалідності, пов'язана із захворюванням внаслідок проходження служби в органах внутрішніх справ(а.с.15.16-17). Постановою №183 ВЛК ДУ ТМО МВС по Івано-Франківській області від 23 травня 2016 року внесено зміни до свідоцтва про хворобу №53 від 21 березня 2016 року, а саме в п. 12 зазначено захворювання позивача «Так, пов'язане із захистом Батьківщини»(а.с.19).

Відповідно до частини першої статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Статтею 3 ЦК України закріплено загальні засади цивільного законодавства, якими є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно із положеннями статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з частиною третьою статті 312 ЦК України не вважаються примусовою працею військова або альтернативна (невійськова) служба, робота чи служба, яка виконується особою за вироком чи іншими рішеннями суду, а також робота чи служба відповідно до законів про воєнний і про надзвичайний стан.

Статтею 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод будь-яку службу військового характеру (b), будь-яку службу, що вимагається у випадку надзвичайної ситуації або стихійного лиха, яке загрожує життю чи благополуччю суспільства (c), будь-яку роботу чи службу, яка є частиною звичайних громадянських обов'язків (d) виключено зі сфери примусової праці.

Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов'язком громадян України.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров'я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов'язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями (частини перша, друга, третя статті 2 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»).

Гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов'язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України «Про Збройні Сили України», «;Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «;Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», «;Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв'язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей» та іншими законами (частина перша статті 40 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу»).

До таких гарантій, зокрема, належить виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов'язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов'язків служби у військовому резерві (частина перша статті 41 Закону України «Про військовий обов'язок і військову службу», статті 16, 16-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», N 691, Постанова Кабінету Міністрів України № 691 від 08 вересня 2015 року «Про особливості призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності резервістам, які безпосередньо брали (беруть) участь в антитерористичній операції».

Як вбачається із матеріалів справи постановою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 05.04.2017 року позов ОСОБА_2 до ГУ НП України в Івано-Франківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання до вчинення дій задоволено частково, зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у зв'язку із встановлення 2 групи інвалідності (а.с.27-29). Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 11.07.2017 року вказану постанову від 05.04.2017 року в частині задоволення позову скасовано та прийнято нову, якою зобов'язано ГУ НП України в Івано-Франківській області повторно розглянути заяву ОСОБА_2 про виплату одноразової допомоги (а.с.31-35). Факт розгляду заяви ОСОБА_2 і виплату йому одноразової допомоги підтверджує і сам позивач у своїй позовній заяві, вказуючи, що « в кінці жовтня 2017 року одноразова грошова допомога внаслідок втрати працездатності була мені виплачена» (а.с.3).

Відповідно до Положення про Міністерство внутрішніх справ України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року, № 878, Міністерство внутрішніх справ України (МВС) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст. 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» фінансове забезпечення витрат, пов'язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи.

А відтак, у даному випадку, саме на Міністерство внутрішніх справ України, як на уповноважений орган державного управління, покладається обов'язок держави відшкодувати ОСОБА_2 моральну шкоду.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.10.2014, справа № 3-86гс/14, який згідно ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для судів.

Статтею 56 Конституції України гарантовано, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 посилається на статтю 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», якою передбачено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку.

Системний аналіз норм статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ЦК України та ЦПК України свідчить про те, що процедура присудження та сплати відшкодування заподіяної військовослужбовцям моральної шкоди має бути встановлена окремим законом, який не було прийнято, відсутній закон, норми якого можливо застосувати як такі, що врегульовують подібні за змістом правовідносини, а також про неможливість застосувати до правовідносин із відшкодування військовослужбовцям моральної шкоди виходячи із загальних засад цивільного законодавства, як це передбачено статтею 10 ЦПК України та статтею 8 ЦК України).

Частиною другою статті 1167 ЦК України до підстав відповідальності за завдану моральну шкоду незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала належить випадки: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Цивільне законодавство встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за завдання моральної шкоди настає за наявності всіх основних умов відповідальності: шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина.

Відшкодування такої шкоди можливе лише якщо таке передбачене відповідним законом, що визначає порядок і умови її відшкодування. Також передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань.

Враховуючи, що Міністерство внутрішніх справ України у спірних правовідносинах є уповноваженим органом державного управління, воно має обов'язок компенсувати завдану позивачеві шкоду за наявності усіх складових цивільно-правової відповідальності, крім вини Міністерства внутрішніх справ України у заподіянні шкоди, з урахуванням положень статті 1173 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 отримав захворювання під час проходження служби, перебування у службовому відрядженні та безпосередній участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету територіальної цілісності України в районах проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей,згідно виписки з акту огляду медико-соціальної експертної комісії йому була встановлена IІ група інвалідності, яка пов'язана з проходженням служби до 11 травня 2017 року, а постановою №183 ВЛК ДУ ТМО МВС по Івано-Франківській області від 23 травня 2016 року внесено зміни до свідоцтва про хворобу №53 від 21 березня 2016 року, а саме в п. 12 зазначено захворювання позивача «Так, пов'язане із захистом Батьківщини» .

Враховуючи, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з ушкодженням здоров'я (пункт 1 частини другої статті 23 ЦК України), суд вважає, що факт заподіяння позивачеві моральних страждань внаслідок захворювання є доведеним.

Разом з тим, матеріали справи не містять доказів щодо протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв'язку з отриманням вказаного захворювання з наступним встановленням інвалідності.

Таким чином, оскільки відсутні такі складові цивільно-правової відповідальності, як неправомірна поведінка відповідача - дія чи бездіяльність, внаслідок якої позивачеві завдана моральна шкода, відсутні підстави для стягнення грошових коштів у рахунок відшкодування моральної шкоди з Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Згідно ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України).

Проте, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів щодо протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, внаслідок яких позивачеві заподіяна моральна шкода у зв'язку з отриманням вказаного захворювання з наступним встановленням інвалідності.

На підставі наведеного, відповідно до ст. ст. 17,56 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 23, 170, 312, 1167, 1173 Цивільного кодексу України, керуючись ст.ст.4, 12, 13, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 82, 89, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення 50 000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди - відмовити

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Довідка: повний текст рішення виготовлено 05.12.2018 року.

Суддя Пастернак І.А.