Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 692/1190/13-ц

провадження № 61-18606св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач - ОСОБА_4,

відповідач-позивач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Черкаської області від 11 травня 2017 року у складі колегії суддів: Вініченка Б. Б., Бондаренка С. І., Храпка В. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 02 квітня 1983 року до 20 вересня 2012 року, шлюб між ними було розірвано.

В період шлюбу в 1993 році Шрамківською сільською Радою на ім'я відповідача була виділена земельна ділянка під будівництво будинку за адресою: АДРЕСА_1. В 1995 році на цій земельній ділянці сторони разом побудували житловий будинок, в якому на даний час проживає син відповідача від першого шлюбу із сім'єю. Даний будинок документально був оформлений на ОСОБА_5, яка в добровільному порядку поділити його відмовляється.

Також, в квітні 2009 року сторони придбали автомобіль «Ford Scorpio»,

1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1, який зареєстрований на ім'я відповідача.

Крім того, 21 грудня 2005 року подружжям було придбане за договором купівлі-продажу, укладеним між Драбівським районним споживчим товариством Черкаської облспоживспілки, в особі голови правління

ОСОБА_7 та ОСОБА_5 нежитлове приміщення магазину АДРЕСА_2, загальною площею 172,3 кв. м. Після придбання цього приміщення магазину, сторонами було зроблено ремонт та частково придбано і зроблено торгове обладнання, яке згідно з книгою (журналом) обліку придбаних та проданих товарів складає 300 000,00 грн. Позивач вважає, що дохід від продажу товарів приватного підприємця ОСОБА_5, також є сумісним майном подружжя і підлягає поділу в рівних частинах.

У зв'язку з викладеним та з урахуванням уточнених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд задовольнити позов та розподілити спільне сумісне майно між ним та ОСОБА_5 наступним чином:

- виділити ОСОБА_5 у власність житловий будинок АДРЕСА_1 стягнувши з неї на його користь грошову компенсацію за 1/2 частини вищевказаного майна в розмірі 70 673,50 грн;

- визнати за ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 право власності по 1/2 частині нежитлового приміщення магазину, розташованого за адресою: АДРЕСА_2;

- визнати за ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 право власності по 1/2 частині земельної ділянки під кадастровим номером НОМЕР_3, що розташована за адресою: АДРЕСА_2;

- виділити ОСОБА_4 у власність автомобіль «Ford Scorpio», державний номер

НОМЕР_1, стягнувши з нього на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію за 1/2 частину вартості вказаного автомобіля в розмірі 14 855,38 грн.

21 квітня 2015 року ОСОБА_4 подав заяву про залишення без розгляду позовних вимог про поділ доходу від продажу товарів, які знаходились в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» на час розірвання шлюбу між ним та відповідачем, про стягнення на його користь грошової компенсації в розмірі 150 000,00 грн та визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину земельної ділянки під будинком АДРЕСА_1 та стягнення на його користь 1/2 частини її вартості, яка ухвалою суду першої інстанції задоволена.

У жовтні 2013 року ОСОБА_5 подала зустрічну позовну заяву до ОСОБА_6 про розподіл майна подружжя.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що вона в період з 02 квітня

1983 року до 20 вересня 2012 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 Зазначала, що відповідач за зустрічним позовом працював нетривалий час та був звільнений з роботи внаслідок появи на робочому місці у нетверезому стані, після чого більше ніде не працював, а перебував на її утриманні.

За час перебування у шлюбних відносинах з 1983 року до 2012 року сторони проживали вбудинку АДРЕСА_3, який належав ОСОБА_6 на підставі договору дарування від 26 січня 1983 року. Вона на даний час зареєстрована в цьому будинку. За час їх спільного проживання у вказаному будинку за рахунок спільних грошових та трудових затрат було зроблено поточні та капітальні ремонти, збудовано гараж, літню кухню, підведено водопостачання до будинку та літньої кухні, проведено та встановлено газове обладнання у будинку та здійснено інші добудови, а тому будинковолодіння істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових та грошових затрат і має бути визнане судом об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім цього, за період спільного проживання в будинку АДРЕСА_3 було придбане майно, яке також підлягає обов'язковому поділу. Це предмети хатнього вжитку та електропобутові прилади. Окрім цього за рахунок спільних зусиль та витрат ними було збудовано гараж на 4 автомобілі на АДРЕСА_4, який також є об'єктом права спільної сумісної власності та підлягає пропорційному поділу.

Також ОСОБА_5 зазначила, що з 21 лютого 2002 року вона є фізичною особою-підприємцем та займається підприємницькою діяльністю, дохід від якої було спрямовано на потреби їхньої сім'ї. Однак, при здійсненні підприємницької діяльності нею було отримано винагороду (грошові кошти), які належать їй особисто, внаслідок виконання зобов'язань за договорами комісії з реалізації продукції від 03 січня 2004 року та 03 січня 2005 року, укладеними із ЗАТ «Укрторгбудматеріали» в період з 2004 року до 2005 року, загальна сума отриманої винагороди склала 60 367,13 грн, тому на підставі частини третьої статті 57 СК України отримана нею винагорода за особисті заслуги є її особистою приватною власністю. Оскільки за отримані нею винагороди вона 21 грудня 2005 року придбала у Драбівського районного споживчого товариства Черкаської облспоживспілки нежиле приміщення магазину

АДРЕСА_2 за ціною 19 200,00 грн, вважає, що спірний магазин є її особистою приватною власністю як придбаний за кошти, які належали їй особисто, та поділу не підлягає.

Також, за отримані в якості особистої винагороди грошові кошти у 2008 році від приватного підприємства «Сорго» в розмірі 45 568,00 грн 01 квітня

2009 року було придбано автомобіль «Ford Scorpio», державний номер

НОМЕР_1, який на даний час знаходиться у володінні відповідача ОСОБА_6

У зв'язку з викладеним ОСОБА_5 просила суд задовольнити зустрічний позов та розподілити спільне сумісне майно наступним чином:

- визнати будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного будинку з надвірними будівлями;

- визнати гараж, який знаходиться на АДРЕСА_4 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та визнати за нею право власності на 1/2частину вказаного гаражу;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_5 нежиле приміщення магазину АДРЕСА_2;

- визнати особистою приватною власністю ОСОБА_5 автомобіль «Ford Scorpio», 1994 року випуску, державний номер НОМЕР_1;

- розподілити між сторонами в рівних частинах рухоме майно, що залишилось в будинку АДРЕСА_3, виділивши

ОСОБА_4 1/2 частину цього майна;

У подальшому ОСОБА_5 позовні вимоги за зустрічним позовом уточнила та від вимог щодо визнання її особистою приватною власністю спірного автомобіль відмовилася та просила суд визнати право власності на цей автомобіль за позивачем ОСОБА_6, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію в розмірі 1/2 частини його вартості в розмірі 35 000,00 грн.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 16 лютого

2017 року позов ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано об'єкт незавершеного будівництва (який має 100 % готовності та незареєстрований у встановленому порядку як об'єкт нерухомого майна) як сукупність будівельних матеріалів на АДРЕСА_1 - спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Проведено поділ об'єкта незавершеного будівництва на АДРЕСА_1 як сукупності будівельних матеріалів між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнавши за ОСОБА_5 право власності на вказаний об'єкт незавершеного будівництва як сукупність будівельних матеріалів та стягнути з ОСОБА_5 грошову компенсацію на користь ОСОБА_6 за належну йому 1/2 частину вказаного майна в розмірі 70 673,50 грн.

Визнано автомобіль марки «Ford Scorpio», 1994 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстрований на ОСОБА_5 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Проведено поділ вказаного автомобіля між ОСОБА_6 та ОСОБА_5, визнавши за ОСОБА_6 право власності на автомобіль марки «Ford Scorpio», 1994 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 46 412,92 грн, стягнувши з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 1/2 частину вартості вказаного автомобіля, що становить суму 23 206,46 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_3 об'єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_6 та

ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частину будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Визнано приватною власністю ОСОБА_5 нежиле приміщення - магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться за адресою: Черкаська область, Драбівський район, АДРЕСА_2.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо скасування заходів забезпечення позову та розподілу судових витрат у справі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що до спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу належить житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Ford Scorpio», державний номерний знак НОМЕР_1, а житловий будинок АДРЕСА_3 визнано об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з тим, що за час їх спільного проживання його вартість істотно збільшилась. Нежитлове приміщення магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» визнано приватною власністю ОСОБА_5, оскільки нього було придбано за рахунок коштів, які належали їй особисто, а саме за винагороду від здійснення підприємницької діяльності. Зустрічні позовні вимоги щодо поділу рухомого майна, а саме предметів хатнього обіходу, меблів, електропобутових приладів задоволенню не підлягають, оскільки є недоведеними, ОСОБА_5 не надала доказів вартості вказаного нею майна та де на час розгляду справи воно знаходиться.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 11 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково, апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_6 та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 задоволено частково.

Виділено ОСОБА_5 об'єкт незавершеного будівництва на АДРЕСА_1 як сукупність будівельних матеріалів загальною вартістю 210 474,00 грн, стягнувши з неї на користь

ОСОБА_6 105 237,00 грн грошової компенсації.

Визнано за ОСОБА_6 право власності на автомобіль марки «Ford Scorpio», 1994 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 вартістю

46 412,92 грн, стягнувши з нього на користь ОСОБА_5 23 206,46 грн грошової компенсації.

Виділено ОСОБА_5 нежитлове приміщення - магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» на АДРЕСА_2 вартістю 227 307,00 грн, стягнувши з неї на користь

ОСОБА_6 113 653,00 грн грошової компенсації.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію в розмірі

23 330,00 грн за допоміжні приміщення, що розташовані на АДРЕСА_3

У задоволенні решти первісних позовних вимог та зустрічних позовних вимог відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що до спільного майна подружжя, набутого за час шлюбу, належить житловий будинок АДРЕСА_1, автомобіль марки «Ford Scorpio», державний номерний знак НОМЕР_1 та нежитлове приміщення магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», оскільки вказане майно було придбано ними в період перебування сторін у шлюбі. Стосовно розподілу житлового будинку АДРЕСА_3 зазначено, що він отриманий ОСОБА_6 у власність на підставі договору дарування у січні 1983 році та оскільки житлова площа будинку за період з 1983 року до 2012 року не змінилась, а його вартість збільшилась лише за рахунок будівництва надвірних споруд, то він не може бути визнаний обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Також зазначено, що оскільки за період шлюбу сторони за спільні кошти збудували надвірні споруди, то з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 підлягає лише стягненню грошова компенсація в розмірі 23 330,00 грн. Вимоги щодо поділу рухомого майна, предметів хатнього обіходу, меблів, електропобутових приладів задоволенню не підлягають, оскільки є недоведеними.

У касаційній скарзі, поданій 10 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції в частині виділення ОСОБА_5 нежитлового приміщення - магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», стягнувши з неї на його користь 113 653,00 грн грошової компенсації та просив ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного нежитлового приміщення.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції у оскаржуваному рішенні не навів жодних мотивів, з яких виходив, визнаючи за ОСОБА_5 право власності на нежитлове приміщення - магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1», стягуючи при цьому на його користь лише грошову компенсацію в розмірі 113 635,00 грн, замість визнання за ним права власності на 1/2 частини вказаного магазину. Вказує на те, що він допомагав ОСОБА_5 здійснювати підприємницьку діяльність, перевозячи її на спільному автомобілі Марки «Ford Scorpio»для ділових цілей. Також зазначає, що він займався бджолярством та мав від цього промислу стабільні великі доходи.

У касаційній скарзі, поданій 13 червня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду апеляційної інстанції повністю та направити справу на новий апеляційний розгляд в іншому складі суду.

Касаційна скарга мотивована тим, що суддя Храпко В. Д., який приймав участь у розгляді цієї справи судом апеляційної інстанції є близьким родичем нової дружини ОСОБА_6 (ОСОБА_8.), що виключає можливість його участі в розгляді справи, однак ця обставина була прихована. Вказує, що судом апеляційної інстанції були перекручені встановлені в справі факти, а саме те, що отримані нею кошти від комісійної торгівлі є її заробітною платою, тому неправильно визнав нежитлове приміщення - магазин «ІНФОРМАЦІЯ_1» їх спільною сумісною власністю подружжя, крім того стягуючи на користь ОСОБА_6 грошову компенсацію в розмірі 113 653,00 грн за 1/2 частину цього приміщення, вийшов за межі позовних вимог її колишнього чоловіка. Також зазначає, що вартість прибудов до житлового будинку АДРЕСА_3 нею в суді апеляційної інстанції не погоджувалась, зокрема вона вказувала, що житлова площа цього будинку змінилась, але суд апеляційної інстанції вказані обставини змінив та перекрутив. Вказує проте, що вона не надавала згоди на стягнення з неї на користь ОСОБА_6 105 237,00 грн грошової компенсації за об'єкт нерухомості, що розташований на АДРЕСА_1. Також додає, що судом апеляційної інстанції не було враховано ту обставину, що житловий будинок АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, тому не підлягає поділу. Також зазначає, що судом необґрунтовано було залишено без задоволення її позовні вимоги щодо поділу рухомого майна, а саме предметів хатнього обіходу, меблів, електропобутових приладів, зокрема з огляду на те, що судом на вказане майно було накладено арешт.

07 серпня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу ОСОБА_6, у яких вона зазначила, що касаційна скарга ОСОБА_6 не підлягає задоволенню, оскільки він ніколи ніде не працював, не має жодного доказу його спільної участі у придбанні нежитлового приміщення - магазину та земельної ділянки, на якій він розташований. Вказує, що спірне нерухоме майно вона придбала за власні кошти, отримані нею як винагорода за здійснення підприємницької діяльності. На її думку, касаційна скарга подана ОСОБА_6 з надуманих мотивів, з метою введення суду в оману.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційних скарг та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з квітня 1983 року по вересень 2012 року.

У 1993 році Шрамківською сільською радою на ім?я ОСОБА_5 була виділена земельна ділянка під будівництво будинку на АДРЕСА_1 Черкаської області.

21 грудня 2005 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_5 придбала нежиле приміщення магазину АДРЕСА_2 Черкаської області.

На підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2006 року та згідно державного акта серії НОМЕР_4 ОСОБА_5 належить земельна ділянка площею 0,0316 га на АДРЕСА_2

На підставі договору дарування від 26 січня 1983 року ОСОБА_6 належить будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_3 Черкаської області.

На підставі договору дарування від 28 листопада 2008 року ОСОБА_6 належить житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_4 Черкської області.

01 квітня 2009 року на імя ОСОБА_5 було зареєстровано автомобіль «Ford Scorpio», 1994 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норми статті 60 СК України передбачають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (частина друга статті

372 ЦК України).

У ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об'єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об'єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об'єкт будівництва» (статті 876, 877, 879881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься.

Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об'єкт будівництва (об'єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб'єктивних майнових, а також зобов'язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства.

Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб'єктивних цивільних прав стосовно об'єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами.

Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об'єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов'язки, тому такий об'єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними.

За позовом дружини, членів сім'ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об'єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.

У разі неможливості поділу об'єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію.

Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об'єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.

Як встановлено судами та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 21 липня 1994 року була виділена земельна ділянка площею 0,15 га на АДРЕСА_1 для будівництва індивідуального житлового будинку, а

28 вересня 1994 року розпорядженням голови виконкому Драбівської районної державної адміністрації за № 42 було надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку. Вказану земельну ділянку ОСОБА_5 приватизувала та 11 січня 2007 року отримала Державний акт на право власності на неї. Будівництво житлового будинку і господарських споруд сторони здійснювали протягом 1995-2012 років (а. с. 153-157, том 2).

У висновку експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної експертизи від 23 березня 2015 року № 1504/1-23;

№ 22/15-23 вказано, що об'єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_1 має ступінь будівельної готовності - 100%, вартість будівельних та оздоблювальних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані при будівництві цього об'єкту нерухомості, становить

210 474,00 грн (а. с. 120-157, том 2).

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку стосовно того, що об'єкт нерухомості, розташований за адресою

АДРЕСА_1, є спільною сумісною власністю подружжя, та обґрунтовано визнав за ОСОБА_5 право власності на нього, стягнувши на користь ОСОБА_6 1/2 частину вартості будівельних та оздоблювальних матеріалів та конструктивних елементів, які були використані на його будівництво у розмірі 105 237,00 грн.

01 квітня 2009 року сторони придбали автомобіль марки «Ford Scorpio»,

1994 рок випуску та зареєстрували його на ім'я ОСОБА_5, що підтверджується даними Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 (а. с. 6, том 1).

Згідно висновку судової автотоварознавчої експертизи від 14 липня

2016 року № 147/16-23, ринкова вартість вказаного автомобіля на час проведення експертизи складає 46 412,92 грн (а. с. 89-101, том 3).

Крім того, сторони не заперечували проти визнання за ОСОБА_6 права власності на цей автомобіль, зі стягненням з нього на користь ОСОБА_5 грошової компенсації в розмірі 23 206,46 грн.

Стосовно вимоги ОСОБА_5 щодо визнання її особистою приватною власністю нежитлового приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_1», що розташований на АДРЕСА_2, слід зазначити таке.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Згідно зі статтею 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме йому при поділі цього майна.

Отже, майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичною особою-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України № 6-21цс15 від 11 березня 2015 року.

Судами було встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 квітня 1983 року до 20 вересня 2012 року.

ОСОБА_5 з 21 лютого 2002 року зареєстрована фізичною особою-підприємцем (а. с. 41, том 1).

21 грудня 2005 року ОСОБА_5 придбала у Драбівського районного споживчого товариства Черкаської облспоживспілки нежиле приміщення магазину

АДРЕСА_2 як приватна особа (а. с. 42, том 1).

Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_6 щодо поділу нежилого приміщення магазину, ОСОБА_5 вказувала на те, що вона його придбала за особисті кошти, отримані нею від комісійної торгівлі, яка є видом доходу її підприємницької діяльності, а її чоловік ніяких коштів на його придбання їй не надавав.

ОСОБА_4 зазначав, що він допомагав ОСОБА_5 у веденні підприємницької діяльності перевозячи її на спільному автомобілі марки «Ford Scorpio» для цілей, пов'язаних із здійсненням нею підприємницької діяльності. Крім того ОСОБА_4займався бджолярством та мав від цього промислу великі стабільні доходи, що підтверджується зустрічними позовними вимогами ОСОБА_5 про визнання спільним майном подружжя 40 бджолосімей вартістю 60 000,00 грн та 21 бідону меду по 50 кг вартістю 105 000,00 грн (а. с. 153-158, том 3).

Тому доводи ОСОБА_5 стосовно того, що її чоловік ніде не працював та перебував на її утриманні, спростовуються її уточненою позовною заявою, зі змісту якої встановлено, що він займався бджолярством та отримував від цього промислу дохід.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, комісійні винагороди, які отримувала ОСОБА_5 за період з 30 липня 2004 року по 30 грудня 2004 року та з 28 лютого по 30 листопада 2005 року є доходом від здійсненої нею підприємницької діяльності, а саме оплата за продаж будівельних товарів в строк та в обсязі, встановленому сторонами в актах-замовленнях.

Тому висновок суду апеляційної інстанції щодо визнання нежилого приміщення магазину спільною сумісною власністю подружжя та виділення його у власність ОСОБА_5 шляхом стягнення з її на користь ОСОБА_6 грошової компенсації за його 1/2 частину в розмірі 113 653,00 грн, є правильним.

Стосовно поділу житлового будинку АДРЕСА_3 суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відмову в позові в цій частині, оскільки вказаний будинок ОСОБА_4 отримав в дар 26 січня 1983 року, тобто до реєстрації шлюбу з ОСОБА_5

Також судом було встановлено, що під час спільного проживання в спірному будинку з 1983 року до 2012 року за рахунок спільних грошових та трудових затрат в будинку було зроблено поточні ремонти та збудовано гараж «Е», вартістю 12 957,00 грн, літню кухню «Ж» -21 196,00 грн, навіс «И» - 1 151,00 грн, навіс «Є» - 5 484,00 грн, прибудова «ж» - 5 873,00 грн, однак сама житлова площа будинку не змінилася.

Оскільки житлова площа будинку не змінювалась, а за рахунок будівництва надвірних споруд не може бути визнано право власності на будинок, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що цей будинок є особистою власністю ОСОБА_6

Однак враховуючи, що за період шлюбу за спільні кошти сторін були збудовані зазначені надвірні споруди, то з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 суд обґрунтовано стягнув грошову компенсацію в розмірі 23 330,00 грн.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5 стосовно того, що суддя Храпко В. Д. є близьким родичем нової дружини ОСОБА_6, не можуть впливати на законність оскаржуваного рішення, оскільки вона не скористалась наданим їй процесуальним правом, передбаченим статтями 20, 27 ЦПК України 2004 року щодо заявлення цьому судді відводу.

Інші доводи касаційних скарг не спростовують висновків суду апеляційної інстанції та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявників з висновками суду щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик