Ухвала

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 490/428/17

провадження № 61-41849ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду: Лесько А. О., (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Штелик С. П., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Головного управління національної поліції в Миколаївської області про визнання неправомірною бездіяльності органу державної влади, відшкодування майнової та моральної шкоди особі, внаслідок вчинення злочину,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_3 звернулася з позовом до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Головного управління національної поліції в Миколаївської області про визнання неправомірною бездіяльності органу державної влади, відшкодування майнової та моральної шкоди особі, внаслідок вчинення злочину.

Позов мотивовано тим, що 10 квітня 2009 року Центральним РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області порушено кримінальну справу за фактом крадіжки належного ОСОБА_3 майна за попередньою кваліфікацією злочину, передбаченого частиною п'ятою статті 185 КК України, в рамках якої ОСОБА_3 визнано потерпілою та цивільним позивачем на суму 374 000,00 грн. Постановою слідчого СВ Центрального РВ від 20 лютого 2012 року провадження у справі було зупинено. В подальшому ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року вказану постанову слідчого скасовано.

Позивач посилалася на те, що бездіяльністю працівників поліції щодо виконання обов'язків з розкриття злочину та установлення осіб, винних в його вчиненні, їй завдано моральну шкоду, а також майнову шкоду у розмірі завданих злочином збитків.

У зв'язку з викладеним ОСОБА_3 просила визнати бездіяльність Центрального відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області незаконною та стягнути на її користь 100 000,00 грн моральної шкоди, а також стягнути з Державної казначейської служби України на її користь 374 000,00 грн майнової шкоди.

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 30 жовтня 2017 року замінено неналежного відповідача Центральний відділ поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області на Головне управління національної поліції в Миколаївській області.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 10 липня 2018 року апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 - ОСОБА_3 задоволено частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2018 року в частині вирішення позовних про визнання незаконною бездіяльності Центрального відділу поліції Головного управління національної поліції та відшкодування моральної шкоди скасовано, постановлено в цій частині нове судове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Головного управління національної поліції в Миколаївської області про відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів на користь ОСОБА_3 1 000,00 грн відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями (бездіяльністю) органів досудового слідства.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Головного управління національної поліції в Миколаївської області про визнання неправомірною бездіяльності органу державної влади закрито.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У серпні 2018 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 направила касаційну скаргу, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність доказів незаконної бездіяльності та наявності винних дій Головного управління національної поліції в Миколаївській області є помилковими та спростовуються наявною в матеріалах справи відповіддю прокуратури Миколаївської області від 23 січня 2012 року, з якої вбачається, що за неналежне розслідування справи та порушення вимог кримінально-процесуального законодавства винних осіб було притягнуто до дисциплінарної відповідальності.

У касаційній скарзі зазначено, що бездіяльністю співробітників поліції щодо розслідування злочину, який скоєно 10 квітня 2009 року, до теперішнього часу ОСОБА_3 завдано моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях внаслідок відчуття неможливості реалізації права на захист свого майна, однак апеляційний суд, стягуючи на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 1 000,00 грн, порушив вимоги статей 1167, 1176 ЦК України та не надав належної оцінки моральних страждань позивача.

Також з посиланням на пункт 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 року № 845, вказано, що казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) у випадку, якщо шкода заподіяна фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення, однак апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для стягнення на користь позивача майнової шкоди.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

У зв'язку з невідповідністю касаційної скарги вимогам статті 392 ЦПК України ухвалою Верховного Суду від 20 серпня 2018 року її залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

02 жовтня 2018 року (відповідно до відтиску поштового штемпеля на конверті) недоліки касаційної скарги усунуто.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду вважає, що підстави для відкриття касаційного провадження відсутні, виходячи з наступного.

Судами встановлено, що постановою слідчого СВ Центрального РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області від 10 квітня 2009 року порушено кримінальну справу за фактом таємного викрадення належного ОСОБА_3 майна на суму 374 000,00 грн за ознаками злочину, передбаченого частиною п'ятою статті 185 КК України.

У рамках зазначеної кримінальної справи ОСОБА_3 визнано потерпілою та цивільним позивачем на суму 374 000,00 грн.

Протягом 2009 року в процесі досудового розслідування були проведені слідчі дії: допити свідків, огляд місця події, виїмка документів, а також призначена експертиза, в травні 2010 року - до кримінальної справи долучено висновок експерта, в листопаді 2011 року - надані доручення в порядку статті 114 КПК України, проведені допити, в тому числі перехресні, в січні 2012 року - проведено додатковий допит потерпілої.

20 лютого 2012 року слідчим СВ Центрального РВ винесено постанову про зупинення досудового розслідування.

Ухвалою слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва від 25 грудня 2015 року зазначену постанову слідчого скасовано. Зокрема, цією ухвалою слідчого судді встановлено, що постанова слідчого про зупинення розслідування була прийнята без здійснення усіх слідчих та розшукових дій.

13 січня 2016 року слідчим відділом Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості та розпочато досудове розслідування кримінального провадження № 0000191 за фактом таємного викрадення майна ОСОБА_3

20 квітня 2016 року процесуальний керівник надав слідчому письмові вказівки про проведення слідчих дій, спрямованих на встановлення об'єктивних обставин вчиненого кримінального правопорушення.

На час розгляду справи досудове розслідування триває.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю доказів незаконної бездіяльності органів досудового розслідування, а також заподіяння позивачу майнової та моральної шкоди, спричиненої протиправністю дій відповідачів, та причинного зв'язку між ними.

Суд першої інстанції також посилався на те, що позивач не надала доказів на обґрунтування розміру майнової шкоди, яку вона просила стягнути на її користь.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що встановлено факт незаконності дій слідчого, в провадженні якого перебувала кримінальна справа щодо викрадення майна позивача. Враховуючи те, що позивач вимушена була докладати додаткових зусиль для захисту своїх законних прав як потерпілого у кримінальному провадженні, апеляційний суд вважав доведеним факт спричинення цим моральних страждань, що є підставою для відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000,00 грн, апеляційний суд урахував характер та обсяг страждань позивача, їх тривалість, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану та виходив із засад розумності та справедливості.

З приводу позовних вимог про стягнення шкоди, завданої злочином, суд апеляційної інстанції зазначив, що досудове розслідування за фактом викрадення майна позивача триває і не є закінченим, а тому звернення з позовними вимогами про відшкодування шкоди за рахунок держави є передчасним.

Закриваючи провадження в частині позовних вимог про визнання неправомірною бездіяльності органу державної влади, апеляційний суд виходив з того, що порядок розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора встановлений статтею 306 КПК України, тобто такі вимоги підлягають розгляду за правилами кримінального судочинства.

За правилами статей 1166, 1167 ЦК України майнова та моральна шкода відшкодовуються особою, яка її завдала.

Відповідно до статті 1177 ЦК України (в редакції, чинній на момент порушення кримінальної справи) майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Згідно зі статтею 1177 ЦК України (в редакції, чинній на момент пред'явлення позову) шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

З огляду на те, що досудове розслідування за фактом викрадення майна ОСОБА_3 триває, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для стягнення на користь позивача шкоди, завданої злочином, є обґрунтованими.

У частині першій статті 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

У статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Апеляційний суд, врахувавши наведені норми Закону, а також встановивши факт заподіяння ОСОБА_3 моральної шкоди та причинний зв'язок між такою шкодою і незаконними діями слідчого, що встановлені в процедурі дисциплінарного провадження, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача відшкодування моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд керувався засадами розумності та справедливості та врахував те, що ОСОБА_3 вимушена була докладати додаткових зусиль для відновлення свого порушеного права як потерпілого у кримінальному провадженні.

За таких обставин доводи касаційної скарги не спростовують викладених в оскаржуваних судових рішеннях висновків. Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

За приписами частини другої статті 389 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у справі з ціною позову, що не перевищує п'ятиста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев'ята статті 19 ЦПК України).

Згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01 січня 2018 року визначено в розмірі 1 762,00 грн.

Ціна позову в даній справі становить 474 000,00 грн (100 000,00 грн - відшкодування моральної шкоди, які просила стягнути позивач та 374 000,00 грн - майнової), тобто на момент вирішення питання про відкриття касаційного провадження не перевищує 881 000,00 грн (1 762,00 грн Х 500), що є підставою для застосування положень пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України.

З урахуванням того, що касаційна скарга є необґрунтованою, а при вирішенні справи з ціною позову, що не перевищує 881 000,00 грн, правильно застосовані норми права, що є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, Верховний Суд на підставі пункту 5 частини другої та частини четвертої статті 394 ЦПК України відмовляє у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3, подану її представником ОСОБА_4, на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 квітня 2018 року та постанови Апеляційного суду Миколаївської області від 10 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державної казначейської служби України, Управління Державної казначейської служби України у Миколаївській області, Головного управління національної поліції в Миколаївської області про визнання неправомірною бездіяльність органу державної влади, відшкодування майнової та моральної шкоди особі, внаслідок вчинення злочину.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

С. П. Штелик