Постанова

Іменем України

03 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 758/5029/16-ц

провадження № 61-23104св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І.(суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року у складі судді: Ларіонової Н. М. та постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року у складі суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Подільської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання квартири спільним майном подружжя, поділ майна подружжя, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою.

Позовна заява обґрунтована тим, що з 23 липня 2005 року вона перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, що був розірваний рішенням суду від 22 липня 2015 року. У сторін є двоє малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Під час шлюбу на підставі договору від 22 грудня 2010 року подружжям була придбана 1 -кімнатна квартира АДРЕСА_1, яка є об'єктом права їх спільної сумісної власності.

Позивач вказувала, що відповідач порушує її права на вільне володіння та користування вказаною квартирою, змінивши замки. З жовтня 2015 року вона з дітьми не може потрапити до квартири. Також, позивач, обґрунтовуючи тим, що саме на її утриманні знаходяться їх спільні з відповідачем діти, посилаючись на норми СК України вважала, що необхідно відступити від презумпції рівності часток.

Позивач просила: визнати квартиру АДРЕСА_1 об'єктом спільної сумісної власності подружжя; поділити вказану квартиру між сторонами, визнавши за ОСОБА_4 право власності на 2/3 частки цієї квартири; усунути перешкоди в користуванні квартирою шляхом вселення позивача разом з двома малолітніми дітьми до квартири; зобов'язати відповідача не чинити перешкоди в користуванні квартирою та надати дублікат ключів.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року залишеним без змін постановою апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_2, яка складається з 1 кімнати, жилою площею 14,8 кв.м, загальною площею 27,4 кв.м, об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за:

- ОСОБА_4, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, яка складається з 1 кімнати, жилою площею 14,8 кв.м, загальною площею 27,4 кв.м;

- ОСОБА_5, право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2, яка складається з 1 кімнати, жилою площею 14,8 кв.м, загальною площею 27,4 кв.м.

Вселено ОСОБА_4 разом з малолітніми дітьми ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3.

Усунуто перешкоди в користуванні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_5 зобов'язавши ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, не чинити ОСОБА_4 перешкод в користуванні даною квартирою та їй надати комплект ключів від вхідної двері у квартирі АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що спірна квартира придбана за спільні кошти подружжя. Підстави для відступлення від засад рівності часток відсутні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає.

При цьому апеляційний суд при відхиленні доводів відповідача, що спірна квартира придбана за особисті кошти ОСОБА_5, які становлять 40 000 доларів США вказав, що відповідно до договору дарування від 22 жовтня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Біляєвим В.О. за № 2569, ОСОБА_5 подарував ОСОБА_9 1/3 частини квартири за адресою: АДРЕСА_4. Дар цей сторони оцінили в 22400 грн. А відтак, наданий стороною відповідача оригінал розписки ОСОБА_5 від 22 грудня 2010 року про отримання ним від ОСОБА_9 40 000 доларів США, не може бути прийнятий до уваги, оскільки цей документ є неналежним доказом для підтвердження джерела походження цієї суми як особистих коштів відповідача та оплатності договору дарування, незважаючи на те, що договір купівлі-продажу спірної квартири та договір дарування відповідачем своє частини квартири відбулись в один день - 22 грудня 2010 року.

У березні 2018 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року, в якій просив оскаржені рішення скасувати та прийняти рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. При цьому посилався на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: спірна квартира була придбана за його особисті кошти, тому належить тільки відповідачу; спірна квартира придбана за за особисті кошти ОСОБА_5, які становлять 40 000 доларів США, отримані відповідачем від рідної сестри ОСОБА_9 як компенсація за 1/3 частини 3-кімнатної квартири, що належала ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_4, за договором дарування від 22 грудня 2010 року, тобто в день укладання договору купівлі-продажу спірної квартири; оскільки спірна квартира є власністю відповідача у позивача відсутні підстави для вселення та усунення перешкод в користуванні.

Ухвалою Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

У червні 2018 року позивач надіслала відзив на касаційну скаргу, в якому просила в задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржені рішення залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що: у сімейному законодавстві діє презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу; спірна квартира придбана за спільні кошти сторін у справі. Вказує, що оригінал розписки відповідача про отримання ним від сестри 40 000 доларів США, не може бути прийнятий до уваги, оскільки цей документ є неналежним доказом для підтвердження джерела походження даної суми як особистих коштів відповідача та оплатності договору дарування.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в шлюбі з 23 липня 2005 року, який був розірваний рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 липня 2015 року. У сторін є двоє малолітніх дітей: дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та син ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до договору купівлі-продажу 22 грудня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Біляєвим В. О. за реєстром № 2573, під час перебування сторін у шлюбі на ім'я відповідача ОСОБА_5 була придбана квартира АДРЕСА_1 яка складається з 1 кімнати (загальна площа - 27,4 кв.м, житлова площа - 14,80 кв.м).

Суди встановили, що позивач з дітьми проживала в спірній квартирі разом з відповідачем з грудня 2010 року (час купівлі) до квітня 2015 року (припинення шлюбних відносин). Відповідач не впускає позивача до квартири.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 57 СК України свідчить, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

У постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2565цс16 вказується, що в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року в справі №545/3728/16-ц зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб захисту пов'язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб'єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб'єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками».

Встановивши, що спірна квартира єспільним майном подружжя, суди зробили обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель