Постанова

Іменем України

03 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 477/2521/16-ц

провадження № 61-14918св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2017 року у складі судді: Семенової Л. М. та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 22 січня 2018 року у складі суддів: Серебрякової Т. В., Лисенка П. П., Самчишиної Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до відповідачів про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позовна заява обґрунтована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла мати позивача - ОСОБА_12, та після її смерті відкрилася спадщина на належний їй житловий будинок АДРЕСА_1, в якому вона проживала та була зареєстрована. На момент смерті ОСОБА_12, разом з нею за зазначеною адресою також проживали та були зареєстровані ОСОБА_13 (дочка позивача) та ОСОБА_14 (онука позивача). 01 березня 2016 року за заявою позивача приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К. Т. відкрито спадкову справу № 24/2016 до майна померлої ОСОБА_12

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 березня 2016 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, у зв'язку з невідповідністю правовстановлюючого документу на спадкове майно вимогам цивільного законодавства та статтею 47 Закону України «Про нотаріат», а також необхідністю встановлення факту прийняття спадщини позивачем після смерті його матері у судовому порядку.

Позивач вважав, що фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, оскільки після смерті матері проживав у вищезазначеному будинку разом зі своєю дочкою та онукою, будинок усі ці роки знаходився під його та його рідних наглядом та управлінням, свідченням чого також є неодноразове проведення ремонту будинку, ОСОБА_4 просив суд встановити факт прийняття ним спадщини після смерті ОСОБА_12, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Миколаївської області від 22 січня 2018 року, у задоволені позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після смерті його матері він вступив в управління спадковим майном, хоча за приписами ЦПК України це є його обов'язком. Доводи позивача про те, що він здійснював нагляд за спадковим будинком, проводив ремонтні роботи у ньому не підтверджено матеріалами справи та не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні.

При цьому апеляційний суд вказав, що наявність у позивача рухомого майна спадкодавця, яким він обґрунтовує позов, не свідчить про фактичний вступ в управління спадковим майном та про те, що позивач отримав його у шестимісячний строк, встановлений для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_12, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Посилання на той факт, що у спадковому будинку проживали дочка та онука позивача, взагалі не має правового значення для вирішення справи, оскільки не свідчить про прийняття позивачем спадщини після смерті ОСОБА_12

У березні 2018 року відповідач подав касаційну скаргу, в якій просив оскаржені рішення скасувати та прийняти рішення про задоволення позову в повному обсязі. При цьому посилався на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що: він фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління майном, оскільки здійснював нагляд за спадковим будинком, слідкував за його технічним станом та проводив ремонтні роботи у будинку. До того ж, після смерті матері, ним було взято рухоме майно спадкодавця, що свідчить про вчинення ним дій направлених на прийняття спадщини. До подачі заяви позивачем про відкриття спадщини спадкова справа після смерті його матері не відкривалась.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2018 року у справі відкрито касаційне провадження.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_4 є сином ОСОБА_12

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_12 померла. Після її смерті відкрилась спадщина.

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 01 квітня 1997 року на підставі рішення №61 від 19 липня 1996 року виконавчого комітету ОСОБА_16 народних депутатів, житловий будинок АДРЕСА_1, зареєстрований на праві власності за ОСОБА_12 За життя ОСОБА_12 склала заповіт, посвідчений 13 вересня 1995 року секретарем Мішково-Погоріловської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області, відповідно до якого заповіла будинок іншому своєму сину ОСОБА_17

.

Суди встановили, що на момент смерті разом з ОСОБА_12 в спірному будинку були зареєстровані онука ОСОБА_13, та правнучка ОСОБА_14 Спадкова справа після смерті ОСОБА_12 була заведена лише 01 березня 2016 року за заявою позивача. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 березня 2016 року приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинської К. Т. відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно померлої ОСОБА_12 Підставою відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину було те, що свідоцтво про право власності на житловий будинок видано на ім'я ОСОБА_12 вже після дати її смерті.

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Суди встановили, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що після смерті його матері він вступив в управління спадковим майном.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

У абзаці 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (в редакції, чинній на момент ухвалення постанови суду апеляційної інстанції).

Встановивши, що позивач не довів вступ в управління спадковим майном, суди обґрунтовано відмовили в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 08 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Миколаївської області від 22 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель