Справа № 126/1408/18
Провадження № 2/151/245/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року

Чечельницький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Моцного В.С.

при секретарі: Сутовській А.В.

з участю позивача ОСОБА_1

та його адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

та його представника ОСОБА_4

представника відповідачів

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в смт. Чечельник цивільну справу №126/1408/18 за позовною заявою представника ПСП "Війтівське" ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Представник Приватного сільськогосподарського підприємства "Війтівське" (далі-ПСП "Війтівське") ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, мотивуючи тим, що являється засновником та власником майна ПСП "Війтівське". В 2000 році між ПСП "Війтівське" та пасічником ОСОБА_3 було укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність за збереження матеріальних цінностей і на протязі трьох років він виконував роботу по виробництву меду і попутних матеріалів. В 2001 році ПСП "Війтівське" придбало 47 вуликів з бджолосім'ями. В 2004 році посадові особи СФГ "Новосулківське" ОСОБА_6 та ОСОБА_5 діючи в зговорі з пасічником ОСОБА_3 скоїли злочин, а саме: таємно заволодівши майном ПСП "Війтівське", в тому числі і вуликами з бджолосім'ями в кількості 47 штук. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 21.03.2006 року за СФГ "Новосулківське" було визано право власності на майно ПСП "Війтівське", в тому числі і на 47 вуликів з бджолосім'ями, які в послідуючому незаконно заволоділи та в подальшому приватизували майно захоплене рейдерським методом.

Як встановлено досудовим слідством керівники СФГ "Новосулківське" разом із ОСОБА_3 таємно перевезли 47 вуликів з бджолосім'ями і в подальшому використовували їх для отримання прибутків. Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 29.11.2017 року ОСОБА_3 було звільнено від кримінальної відповідальності, у зв'язку із закінченням строку давності. Апеляційний суд Вінницької області 06.04.2018 року залишив ухвалу Крижопільського районного суду без змін.

За період використання незаконно набутого майна з 2004 року по 2018 рік, тобто за 14 років йому нанесено збитки, особами, які скоїли злочин, тобто пасічник ОСОБА_3, та керівники СФГ "Новосулківське" ОСОБА_6 та ОСОБА_5, в сумі 2088396 грн., яка складається із: вартості 47 вуликів із бджолосім'ями -148 000 грн; вартість меду 19740 кг.-1204000; віск 196 кг.-31360 грн., пилок 658 кг.- 164500 грн.; прополіс 19,7 кг.-7895 грн; приріст бджолосімей 329, на суму 493500 грн, які просить стягнути з відповідачів, також просить стягнути послуги за надання юридичної допомоги адвокатом в розмірі 2000 грн.

Відповідач ОСОБА_3 подав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнає з посиланням на те, що дійсно його 29.11.2017 року звільнено від кримінальної відповідальності на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв'язку із закінченням строку давності за вчинення кримінального правопорушення, передбачено ч.1 ст.191 КК України, а саме: розтраті чужого майна, яке було йому ввірене. Досудовим слідством було встановлено, що він працюючи пасічником ПСП "Війтівське", будучи матеріально-відповідальною особою, з яким підписано договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.03.2000 року, в порушення даного договору без повідомлення керівника та без будь-якої вказівки останнього, з пасіки умисно перевіз 17 вуликів, які перебували на балансі ПСП"Війтівське" та за які він ніс повну матеріальну відповідальність у столярний цех СФГ "Новосулківське", здійснивши у такий спосіб розтрату на їх користь, чим заподіяв матеріальну шкоду на суму 6800 грн. Ухвалою Крижопільського районного суду від 08.10.2014 року було накладено арешт на ці вулики, які визнані речовими доказами і доля про них не була вирішена під час розгляду справи судом і до цього часу вони зберігалися і зберігаються в СФГ "Новосулківське". Ніяких доказів про те, що у вуликах були бджолосім'ї у ході слідства не було добуто. Розрахунок шкоди зроблений позивачем не підтверджується об'єктивно будь-якими доказами. Крім того, як вказано в ухвалі суду, події вчиненні кримінальним правопорушенням мали місце в 2003 році, тобто через 15 років, тому позивачем пропущені строки для звернення до суду, хоча йому було достовірно відомо про заподіяння шкоди в зв'язку з відсутністю вуликів і позов про повернення чи витребування майна, яке було ввірено ОСОБА_3 позивачем не пред'являлось в межах строків позовної давності. Також, просить врахувати те, що він був працівником підприємства і на нього як на відповідальну особу покладався обов'язок зберігання майна. Просить закрити справу у зв'язку із закінченням строків позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_6 та ОСОБА_5 подали до суду відзив в якому заперечують проти заявлених позовних вимог, вважають їх надуманими і необгрунтованими, посилаючись на те, що рішенням Бершадського районного суду за СФГ "Новосулківське" визнано право власності на 47 вуликів з бджолосім'ями. Крім того, ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 29.11.2017 року вказано, що ОСОБА_3 перевіз 17, а не 47 вуликів (за бджолосім'ї мова не йде) на суму 6800 грн., і вказано, що шкода спричинена ОСОБА_3, а не ними. Просять в задоволенні позову відмовити.

В судовому засіданні ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали позовні вимоги повністю. по обставинах викладених в позові, просять їх задовольнити та стягнути витрати за надання юридичної допомоги пояснивши, що діями відповідачів завдана шкода ПСП "Війтівське", де є власником і засновником ОСОБА_1, відповідачі вчинили кримінальне правопорушення і повинні відповідати за завдану шкоду. Вважають, що не пропустили строк для звернення до суду, оскільки на їх думку він розпочався з часу винесення ухвали Крижопільського районного суду Вінницької області від 29.11.2017 року, якою звільнено відповідача ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності, провадження по справі закрито, а позов про відшкодування шкоди в кримінальному провадженні залишено без розгляду.

В судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_4 в задоволенні позову просять відмовити, оскільки позивачем не надано доказів завдання шкоди злочином, тобто розтраті 47 вуликів з бджолосім'ями, так як ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за розтрату 17 вуликів у 2003 році, які визнані по кримінальному провадженні речовими доказами і на даний час знаходяться на зберіганні. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності, який просять застосувати, при цьому врахувати, що для звернення власника про стягнення з працівника матеріальної шкоди заподіяної підприємству, встановлюється строк в один рік, з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

В судовому засіданні представник відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, адвокат ОСОБА_7 в задоволенні позову просить відмовити, оскільки відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ухвалою Крижопільського районного суду не визнані винними у розтраті вуликів, які належали ПСП "Війтівське", тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України. Крім того, позивачем пропущені строки позовної давності для звернення до суду за захистом своїх прав.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснив, що з 2000 року по 2003 рік працював старшим охоронником ПСП "Війтівське" та підтвердив факт, що дійсно підприємством було закуплено 17 вуликів з бджолосім'ями, які в послідуючому були завезені на склад.

Вислухавши учасників судового розгляду, свідка ОСОБА_8, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити повністю, по слідучих обставинах.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 29.11.2017 року ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої ч.1 ст.191 КК України, на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв'язку із закінченням строків давності і кримінальне провадження №0000721 від 05.07.2013 року закрито. Цивільний позов ПСП "Війтівське" до ОСОБА_3 про стягнення збитків залишено без розгляду. Згідно обвинувального акту ОСОБА_3 обвинувачувався в тому, що працюючи пасічником ПСП "Війтівське", будучи матеріально-відповідальною особою відповідно до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.03.2000 року, без повідомлення керівника підприємтва та без будь якої вказівки останнього, умисно перевіз 17 вуликів, які перебували на балансі ПСП "Війтівське" та за які він ніс повну матеріальну відповідальність, передав їх у столярний цех СФГ "Новосулківське", що розташоване в с.Війтівка Бершадського району, здійснивши у такий спосіб розтрату на користь вказаної юридичної особи, чим заподіяв матеріальну шкоду на суму 6800 грн.

Апеляційний суд Вінницької області 06.04.2018 року залишив ухвалу Крижопільського районного суду без змін. Згідно із частиною першою статті 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини).

Що стосується позовних вимог про відшкодування шкоди ОСОБА_3 суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються також до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Частиною першою статті 3 КЗпП України передбачено, що законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Оскільки позивач посилається в позові, що відповідач ОСОБА_9 має відшкодовувати шкоду ПСП "Війтівське", в якому він працював пасічником і з яким був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, то він має нести, у разі доведеності, відповідальність за шкоду завдану при виконанні трудових обов'язків. Відповідно да статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму, дійсну шкоду, лише в межах і порядку передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути укладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Статтею 134 КЗпП України передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст.135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей переданих йому для зберігання або для інших цілей та у випадку коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Позивач ОСОБА_1 в позові посилається на те, що ОСОБА_3 працюючи пасічником разом із ОСОБА_6 і ОСОБА_5І, відповідачами по справі, діючи в зговорі, скоїли злочин заволодівши майном ПСП "Війтівське", тобто вуликами з бджолосім'ями в кількості 47 штук, чим завдали шкоду і мають нести солідарну відповідальність і ці обставини встановлені досудовим слідством, посилаючись як на доказ на ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 29.11.2017 року, якою звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності, у зв'язку із закінченням строку давності.

Дані обставини спростовуються вищевказаною ухвалою, оскільки відповідно до ухвали від 29.11.2017 року, було розглянуто кримінальне провадження №1-кп/146/27/2017, що зареєстровано в ЄРДР 05.07.2013 року за №0000721 і ОСОБА_3 звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.191 КК України на підставі п.3 ч.1 ст.49 КК України у зв'язку із закінченням строку давності, за те що він працюючи пасічником ПСП "Війтівське", будучи матеріально-відповідальною особою відповідно до договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 01.03.2000 року, порушуючи п.б ч.1 вказаного договору про зобов'язання своєчасно повідомляти адміністрацію підприємства про обставини забезпечення ввірених йому матеріальних цінностей у 2003 році (точну дату не встановлено), без повідомлення керівника підприємтва ОСОБА_1 та без будь якої вказівки останнього, з пасіки розташованої за межами населеного пункту с.Війтівка Бершадського району, умисно перевіз 17 вуликів, які перебували на балансі та за які він ніс повну матеріальну відповідальність, передав їх у столярний цех СФГ "Новосулківське", що розташоване в с.Війтівка Бершадського району, здійснивши у такий спосіб розтрату на користь вказаної юридичної особи, чим заподіяв матеріальну шкоду на суму 6800 грн, і кримінальне провадження закрите, при цьому цивільний позов залишено без розгляду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає що позивачем не надано доказів заволодіння відповідачем ОСОБА_3 вуликами з бджолосім'ями в кількості 47 штук, встановлено лише факт розтрати ОСОБА_3Ф вуликів в кількості 17 штук.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України N14 від 29.12.92 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками " із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного Суду України N 12 ( v0012700-97 ) від 03.12.97 ) зазначено, що судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП ( 322-08 ) річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Цей строк застосовується і при зверненні із заявою прокурора.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Статею 233 КЗпП України визначено строки для звернення до суду за вирішенням трудових спорів, а саме частиною третьою передбачено, що для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду з питань стягнення з працівника матеріальної шкоди заподіяної підприємству, установі, органазації встановлюється строк один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Таким чином, строк звернення до суду про відшкодування шкоди відповідачем ОСОБА_3 врегульовано КЗпП України, а саме один рік.

Як вбачається із позовної заяви та матеріалів справи позивачу було відомо в 2005 році про завдання шкоди, про що свідчить постанова Бершадського районного суду Вінницької області від 15 квітня 2005 року із якої вбачається, що 07 березня 2005 року ОСОБА_1 звертався до Бершадського РВ УМВС України у Вінницькій області з заявою про викрадення вуликів з бджолосім'ями в кількості 17 штук, в якій просив порушити кримінальну справу відносно ОСОБА_3, тобто позивачем пропущений річний строк для звернення до суду про порушення свого права.

Посилання позивача та його представника, що строк позовної давності розпочався з часу набрання законної сили ухвалою Крижопільського районного суду від 29.11.2017 року про визнання винним ОСОБА_3 в скоєнні кримінального правопорушення не може бути прийняте судом, оскільки відомості в ЄРДР по даному кримінальному провадженні внесені лише 05.07.2013 року, тобто через 8 років з часу коли позивачу стало відомо про завдану шкоду, а звернувся з позовом до суду через 13 років.

День внесення відомостей в ЄРДР про вчинення кримінального правопоручення чи ухвалення судом ухвали про звільнення від кримінальної відповідальності не може вважатися початком перебігу строку для звернення до суду, оскільки днем виявлення шкоди cлід вважати день коли позивачу стало відомо про наявність шкоди завданої працівником, тобто починаючи з 2004 року.

Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги заяву відповідача ОСОБА_3 про застосування строків позовної дасності суд вважає, що позивачем пропущений строк для звернення до суду про стягнення з ОСОБА_3 шкоди завданої при виконанні трудових обов'язків, у зв'язку з чим в задоволенні до нього позову необхідно відмовити.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог до відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5 суд виходить з наступного.

Статею 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

В позові позивач посилається, що шкода завдана йому ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 в 2004 році внаслідок скоєння злочину при якому вони заволоділи майном ПСП "Війтівське", в тому числі вуликами з бджолосім'ями в кількості 47 штук.

Позивачем не надано доказів завдання шкоди відповідачами ОСОБА_6 та ОСОБА_5 внаслідок вчинення ними кримінальних правопорушень по заволодінню 47 вуликів з бджолосім'ями, а саме ухвалення судом вироку чи іншого рішення в рамках КК України, якими їх визнано винними.

Посилання позивача на ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області, як на доказ про завдання шкоди ОСОБА_6 та ОСОБА_5 не може бути прийнято судом, оскільки нею не ухвалено рішення про визнання їх винними.

Статтею 256 ЦК України визначенно поняття позовної давності, а саме позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України передбачено, що початок перебігу строку позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦПК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторни у спорі зробленою до винисення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороної у позові, є підставою у відмовлені у позові.

Представник відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_5, адвокат ОСОБА_7 в судовому засіданні заявив клопотання про застосування строків позовної давності, оскільки вони пропущені позивачем, що є підставою для відмови в позові.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6 та ОСОБА_5 необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача, таким чином не підлягають стягненню з відповідачівв користь позивача витрати на професійну правничу допомогу.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 9, 256, 257, 261, 1166 ЦК України; ст.ст. 130, 134, 135-1, 233 КЗпП України; Постановою Пленуму Верховного Суду України N14 від 29.12.92 року; ст. ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову представника ПСП "Війтівське" ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про відшкодування шкоди - відмовити .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Повний текст судового рішення виготовлено 03 грудня 2018 року.

Суддя