Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 753/18237/15-ц

провадження № 61-13551св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач);

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Українець Л. Д., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2

про надання дозволу на виїзд дитини за кордон.

Позовну заяву мотивовано тим, що вона та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 14 лютого 2009 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2012 року шлюб розірвано.

У шлюбі у них ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилася донька ОСОБА_3

20 лютого 2014 року вона зареєструвала шлюб з громадянином Німеччини ОСОБА_5

Її батьки також мешкають у м. Дрездені, Німеччина та мають намір провести час разом з онукою у Німеччині, однак відповідач не надає письмового нотаріального дозволу (заяви) на тимчасовий виїзд з донькою у її супроводі за межі України.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила надати дозвіл на виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на постійне місце проживання у супроводі із матір'ю ОСОБА_1 без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_3

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року у складі судді Васалатія К. А. позов ОСОБА_1 задоволено. Надано дозвіл на виїзд за кордон до Федеративної Республіки Німеччина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у супроводі матері - ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач, не надаючи такого дозволу, порушує інтереси дитини, які є пріоритетними. Виїзд дитини за кордон на підставі статті 155 СК України відповідає інтересам та бажанням дитини.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року скасовано, у справі ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що надання дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу одного з батьків суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов'язків батьків щодо виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення одного з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. На підставі частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Разом з тим у разі посилання на ці закони слід вказувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення.

У касаційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки тому, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини і визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено. Таким чином, судовими рішеннями встановлено, що підстав для відібрання дитини від матері немає, місце проживання дитини залишено із ОСОБА_1 На даний час вона та дитина ОСОБА_3 мають дозвіл на проживання у Німеччині. Крім того, ОСОБА_3 має рідного брата ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Чоловік позивача, ОСОБА_5, забезпечений житлом, має постійне місце роботи, отримує постійний дохід, крім того, додаткове матеріальне забезпечення надається дитині також і її батьками. Саме в інтересах дитини є переїзд до Німеччини на проживання. Надання дозволу на постійне проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу одного з батьків відповідає інтересам та бажанням дитини.

У листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу від ОСОБА_2, в яких він просив залишити оскаржуване судове рішення без змін, оскільки воно прийнято при всебічному та повному з'ясуванні обставин справи, ґрунтується на правильному застосуванні норм чинного законодавства України.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за кордон дитини призначено до судового розгляду.

15 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що з 14 лютого 2009 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, ІНФОРМАЦІЯ_3 року народилася дочка ОСОБА_3

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 листопада 2012 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а. с. 6 т. 1)

З 20 лютого 2014 року ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_5 (а. с. 26-27 т. 1), ІНФОРМАЦІЯ_4 року народився син ОСОБА_7 (а. с. 211-212 т. 1)

Також судами встановлено, що відповідно до висновку Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації від 08 вересня 2014 року № 104-5703 про надання дозволу на виїзд ОСОБА_3 на постійне місце проживання до Федеративної Республіки Німеччина разом з матерію ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька на підставі статті 19 частини першої статті 161 СК України, постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини», та керуючись рішенням комісії з питань захисту прав дитини, Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування визнала доцільним місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з матір'ю ОСОБА_1 і не заперечувала проти виїзду дитини за кордон разом із матір'ю (а. с. 242-244).

Крім того, відповідно до довідки управління праці та соціального захисту населення від 25 березня 2014 року № 11-02-1079 ОСОБА_1 станом на 21 березня 2014 року не отримує ніяких допомог (а. с. 3).

Згідно з консультативним висновком від 22 травня 2014 року відділення хірургії набутих та вроджених вад серця Національного інституту судинної хірургії ім. М. М. Амосова ОСОБА_3 встановлено діагноз: відкрита артеріальна протока та рекомендовано оперативне лікування (а. с. 11).

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24 лютого 2015 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відібрання дитини і визначення місця проживання дитини з батьком відмовлено (а. с. 114-121).

Відповідно до листа початкової школи Кепфельбах (відділ Більфінгер) від 22 березня 2016 року, ОСОБА_3 записана до першого класу початкової школи Кепфельбах на 2016/2017 навчальний рік (а. с. 218).

Згідно з листом Католицького дитячого садочку, ОСОБА_3 відвідує садочок у м. Кемпфельбах Ерзінген, де у неї з'явилися друзі (а. с. 221).

Довідкою від 04 липня 2016 року про працевлаштування ОСОБА_5 підтверджено, що він з 15 квітня 2015 року працює керівником дитячого садка зі 100 відсотковою зайнятістю в дитячому садку «Apxe Hoa» (а. с. 215).

Згідно з довідкою з місця проживання, ОСОБА_5 прописаний за адресою АДРЕСА_1

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_3 проживала у Федеративній Республіці Німеччина протягом двох років.

Також у судовому засіданні першої інстанції ОСОБА_2 підтвердив факт його перебування в іншому шлюбі.

Судами встановлено, що участковий (окружний) суд Карлслуе Федеративної Республіки Німеччина ухвалив 28 квітня 2016 року рішення, яким визнав незаконним переміщення ОСОБА_3 на територію Федеративної Республіки Німеччина і зобов'язав ОСОБА_1 повернути дитину до України.

ОСОБА_1 оскаржувала вказане рішення в суді вищої інстанції - Вищому земельному суді Карлсруе (колегія з сімейних справ другої судової колегії у цивільних справах), який постановою від 08 серпня 2016 року залишив без змін рішення участкового (окружного) суду Карлслуе Федеративної Республіки Німеччина від 28 квітня 2016 року.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини

Стаття 18 цієї ж Конвенції покладає на батьків або у відповідних випадках на законних опікунів основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У наведених нормах закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо, або про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини , у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція про захист прав людини), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення, насамперед, найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Стаття 3 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року, ратифікована Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, стаття 171 СК України закріплюють право дитини бути поінформованою та висловлювати свою думку під час розгляду справи, що стосується її.

Ураховуючи встановлені обставини у цій справі, зокрема, те, що дитина проживала два роки у Федеративній Республіці Німеччина з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, врахувавши думку дитини і те, що вона відвідує у Федеративній Республіці Німеччина дитячий садочок та зарахована на навчання до школи, суд першої інстанції, з врахуванням статей 157, 161 СК України, дійшов висновку про те, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Федеративної Республіки Німеччина відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд правильно вказав на те, що Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює питання виїзду дитини за кордон, а не визначення її постійного місця проживання, та зауважив, що у разі посилання на цей закон слід вказувати дозвіл на конкретний виїзд (одноразовий) з визначенням його початку й закінчення. Такий висновок апеляційного суду узгоджується із правовою позицією, висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18.

Разом з тим, суди, вирішуючи справу, не надали належної оцінки тому, що звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила дозволити неповнолітній ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2 тимчасово виїжджати разом з матір'ю ОСОБА_1 за межі України та виїжджати до Федеративної Республіки Німеччини у супроводі матері протягом не менше шести місяців протягом одного календарного року до досягнення ОСОБА_3 вісімнадцятирічного віку (а. с. 2).

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просила суд надати дозвіл на виїзд дитини за кордон до Федеративної Республіки Німеччини ОСОБА_3 на постійне місце проживання у супроводі матері ОСОБА_1, без згоди та супроводу батька дитини ОСОБА_2 (а. с. 233).

Таким чином, виходячи зі змісту позовної заяви, заперечень відповідача на позов, суть позовних вимог зводиться не до отримання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон, а до визначення постійного місця проживання дитини.

Суди не звернули увагу на обраний позивачем спосіб захисту та заявлений предмет позову і, відповідно, неправильно визначили предмет доказування та норми матеріального права, що підлягають застосуванню.

Отже, у порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року суди не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, не надали належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не з'ясували, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Виходячи зі змісту статті 161 СК України, при вирішенні спору про місце проживання дитини необхідно встановити такі обставини: ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Останні, зокрема, передбачають врахування участі інших осіб у житті дитини (бабусі та діда зі сторони матері та батька), а також фактичний порядок, який склався між сторонами справи і дитиною під час розгляду цього спору та після ухвалення рішення участкового (окружного) суду в Карлслуе від 28 квітня 2016 року, залишеного без змін постановою Вищого земельного суду Карлсруе (колегія з сімейних справ другої судової колегії у цивільних справах) від 08 серпня 2016 року, яке відповідно до статей 23, 28, 50 Гаазької конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року, до якої Україна приєдналась на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 136-V, статті 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», статті 462 ЦПК України визнається та виконується в Україні.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК Українита ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду м. Києва від 28 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк