Постанова
Іменем України

31 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 547/523/16-ц

провадження № 61-6640св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

позивач Баришівський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року у складі судді Харченко В. Ф. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І., Панченка О. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року Баришівський районний відділ Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області

(далі Баришівський РВ ГУМВС України в Київській області) звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області відшкодування матеріальної шкоди у сумі 3 317, 08 грн, завданої державі внаслідок нестачі військового майна.

Позивач на обґрунтування пред`явлених вимог посилалася на те, що ОСОБА_1 як начальник Березанського МВМ Баришівського РВ не забезпечив збереження переданої йому матеріальної цінності однієї радіостанції «Vertex-231» № 1N2В522751. За фактом нестачі радіостанції проведено службове розслідування, за результатами якого винною особою встановлено начальника Березанського МВМ Баришівського РВ Гезея О. М. Внаслідок нестачі радіостанції позивачеві завдано шкоди у розмірі 3 317, 08 грн, що розраховано у двократному розмірі від фактичного її розміру із застосуванням індексу інфляції від місяця передачі радіостанції до місяця, що передував виявленню відповідачем нестачі радіостанції. Через звільнення відповідача з органів внутрішніх справ за порушення дисципліни позивач звернувся до суду із відповідним позовом.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року позовні вимоги Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області задоволено повністю. Судом стягнуто з ОСОБА_1 на користь Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області відшкодування завданої шкоди у сумі 3 317, 08 грн; вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до висновку за результатами службового розслідування за фактом нестачі радіостанції від 20 січня 2016 року виявлено нестачу радіостанції «Vertex-231» № 522751 в кількості однієї штуки. Перевіркою встановлено, що 15 січня 2015 року згідно з актом № 1 передачі матеріальних цінностей передано на відповідальне зберігання та використання в службових цілях 9 радіостанцій «Vertex-231» заступнику начальника-начальнику Березанського МВМ Баришівського РВ підполковнику міліції Гезею О. М. Відповідно до акта оцінки збитків, завданих суб`єкту господарювання, від 22 грудня 2015 року, розмір збитків становить 1 658, 54 грн. Позивачем пред`явлено позов про стягнення 3 317, 08 грн (1658, 54 * 2), тобто у двократному розмірі відшкодування, що відповідає приписам Переліку військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 листопада 1995 року № 880. У розрахунку шкоди враховано індекс інфляції 139, 6 %, що відповідає індексам цін виробників промислової продукції у 2015 році за ознакою "виробництво комп`ютерів, електронної та оптичної продукції" за період січень-вересень 2015 року, Національному положенню (стандарту) бухгалтерського обліку в державному секторі 121 "Основні засоби" (затверджено наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2010 року № 1202), Методиці оцінки майна, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 року № 1891. З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про правомірність складеного позивачем розрахунку і визначеного розміру відшкодування завданої шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 23 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції обґрунтовувалася тим, що судом першої інстанції під час розгляду справи не допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що розмір заподіяної позивачеві шкоди, яка підлягає відшкодуванню відповідачем, визначено місцевим судом відповідно до частин першої, четвертої статті 135-3 КЗпП України та нормативно-правових актів, що встановлюють кратність, коефіцієнти та індекси для цих випадків. Звернення ОСОБА_1 до органів прокуратури, внесення до ЄРДР відомостей за його заявою та порушення кримінального провадження № 0000275 за частиною другою статті 185 КК України не доводить факту викрадення радіостанції із його службового кабінету співробітниками СБУ під час проведення оперативних заходів 14 жовтня 2015 року, не виключає факту вчинення ним службово-трудового майнового правопорушення, що встановлено висновком службового розслідування, та не звільняє його від повної матеріальної відповідальності за шкоду, завдану нестачею військового майна, переданого йому під звіт для зберігання. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає встановленим фактичним обставинам справи, нормам процесуального й матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, підстав для його скасування немає.

ОСОБА_1 , не погодившись із судовими рішеннями, у грудні 2016 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга ОСОБА_1 обґрунтовується неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права й порушенням норм процесуального права. Заявник зазначає, що судами протиправно стягнуто з нього як з відповідача суму судового збору у розмірі 1 378, 00 грн на користь позивача, оскільки він є інвалідом другої групи. Заявник також зазначив, що суди належним чином не дослідили та не встановили протиправності його поведінки, наявності вини. Окрім цього він посилався на порушення Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року № 243/95-ВР (далі Положення), зокрема, що не дотримано строків проведення службового розслідування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 07 лютого 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновки, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що з 06 травня 2011 року підполковник міліції ОСОБА_1 працював на посаді начальника Березанського МВМ Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області.

Згідно за актом від 15 січня 2015 року № 1 передачі матеріальних цінностей ОСОБА_1 отримав під звіт для подальшого відповідального зберігання переносні радіостанції в комплекті «Vertex VX-231» в кількості дев`яти штук, у тому числі радіостанцію із заводським номером № 1N2В522751.

23 жовтня 2015 року ОСОБА_1 подав рапорт начальнику Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області, згідно з яким 21 жовтня 2015 року під час огляду свого службового кабінету в приміщенні Березанського МВМ відповідач виявив відсутність службової радіостанції «Vertex-231» № 1N2В522751. Враховуючи, що під час проведення оперативних заходів співробітниками СБУ в Березанському МВМ у період часу з 10:00 год. і до проведення обшуку, крім ОСОБА_1 , доступу до його кабінету ніхто не мав, а у протоколі обшуку відсутня інформація про вилучення зазначеної радіостанції, вважав, що її забрали співробітники СБУ.

У рапорті зазначено, що за фактом крадіжки радіостанції та інших особистих речей ОСОБА_1 подав 22 жовтня 2015 року заяву до Баришівської міжрайонної прокуратури у порядку статі 214 КПК України.

За клопотанням відповідача судом витребувано у прокуратури Київської області та Бориспільської місцевої прокуратури Київської області відомості щодо існування кримінального провадження та/або результатів розгляду поданої 22 жовтня 2015 року відповідачем заяви про вчинення злочину.

У судовому засіданні 05 жовтня 2016 року відповідач не звертався до суду з повторним клопотанням щодо отримання відповідних відомостей, хоча головуючий суддя роз`яснював можливі наслідки відсутності запитуваних відомостей. Відповідач висловив припущення, що відповідні матеріали передано до військової прокуратури, проте також не звернувся з клопотанням про витребування відповідних відомостей, пояснив, що не знає про результати розгляду його заяви органами прокуратури.

Згідно з витягом з кримінального провадження № 0000275 за заявою відповідача до ЄРДР 10 вересня 2016 року внесено відомості за правовою кваліфікацією за частиною другою статті 185 КК України про викрадення 14 жовтня 2015 року службової радіостанції «Vertex-231» № 1N2В522751, вартістю 1 188,07 грн. Відомості про передачу відповідного кримінального провадження до суду відсутні.

Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30 жовтня 2015 року № 1316 на виконання постанови Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» від 16 вересня 2015 року № 730, зокрема, утворено та затверджено склад ліквідаційної комісії Баришівського районного відділу ГУ МВСУ в Київській області.

Під час проведення аудиту окремих питань фінансово-господарської діяльності Баришівського РВ ГУМВС України в Київській області інвентаризаційною комісією встановлено факт нестачі радіостанції «Vertex-231» № 1N2В522751, залишковою вартістю 1 188, 07 грн, про що зазначено в акті інвентаризації від 22 грудня 2015 року.

Актом оцінки збитків від 22 грудня 2015 року, які завдано Баришівському РВ ГУМВС України в Київській області, визначено суму збитків із застосуванням коефіцієнту індексації 1, 396 у розмірі 1 658, 54 грн.

За результатами службового розслідування факту нестачі радіостанції

«Vertex VX-231» Баришівського РВ (з обслуговування Баришівського району та міста Березань) ГУМВС України в Київській області (висновок від 20 січня 2016 року) встановлено факт вчинення ОСОБА_1 дисциплінарного проступку порушення вимог статті 7 Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, недбалого ставлення до виконання службових обов`язків, внаслідок чого державі заподіяно матеріальні збитки.

Зазначене рішення, у строки і в порядку, що визначені законодавством України, ОСОБА_1 не оскаржувалось.

Судами враховано, що виключно передача відповідного кримінального провадження на судовий розгляд може бути підставою для можливого зупинення провадження у цій цивільній справі. Залежно від результатів судового провадження, обставин припинення досудового розслідування тощо кримінального провадження № 0000275 отримані нові відомості (докази) можуть стати підставою для перегляду судового рішення (судових рішень) у цій цивільній справі за нововиявленими обставинами.

Доказів про нестачу спірної радіостанції з вини осіб, на яких вказує відповідач, матеріали цивільної справи і наявні у ній докази не містять, судами першої та апеляційної інстанцій не встановлено.

Відповідно до статті 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли відповідно до законодавства на працівника покладено повну матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків).
Згідно із частиною четвертою статті 135-3 КЗпП України законодавством може бути встановлено окремий порядок визначення розміру шкоди, що підлягає покриттю, в тому числі у кратному обчисленні, заподіяної підприємству, установі, організації розкраданням, умисним зіпсуттям, недостачею або втратою окремих видів майна та інших цінностей, а також у тих випадках, коли фактичний розмір шкоди перевищує її номінальний розмір.

Відповідно до пункту 1 Положення його дія поширюється також на осіб рядового та начальницького складу Міністерства внутрішніх справ України. Згідно з пунктом 2 Положення відшкодуванню підлягає пряма дійсна шкода, заподіяна втратою військового майна. Військове майно це державне майно, закріплене за відповідним військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти.

У випадках, передбачених пунктом 14 Положення, відшкодування прямої дійсної шкоди, заподіяної державі, здійснюється у кратному співвідношенні до вартості майна.

Відповідно до пунктів 13, 14 Положення військовослужбовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі недостачі військового майна, переданого їм під звіт на зберігання, використання чи для іншої мети; військовослужбовці за втрату засобів зв`язку несуть матеріальну відповідальність у 2-10-кратному розмірі вартості цього майна. Перелік військового майна, недостача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затверджується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з Переліком військового майна, нестача або розкрадання якого відшкодовується винними особами у кратному співвідношенні до його вартості, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 листопада 1995 року № 880, у двократному розмірі відшкодовується втрата за малогабаритні засоби зв`язку і приладдя до них, зокрема: переносні радіостанції (Р-105М, Р-107, Р-143, Р-147, Р-148, Р-159, Р-392, "Днепр", "Сирена", та інші аналогічного типу).

Відповідно до пункту 17 Положення командири підрозділів та інші посадові особи про наявні факти заподіяння матеріальної шкоди зобов`язані негайно подати рапорт командиру (начальнику) військової частини. У разі виявлення факту заподіяння матеріальної шкоди командир (начальник) військової частини призначає розслідування для встановлення причин виникнення шкоди, її розміру та винних осіб. Розслідування має бути завершено протягом одного місяця з дня виявлення шкоди. У необхідних випадках цей термін може бути продовжено вищим за підлеглістю командиром (начальником), але не більш як на один місяць. Розслідування не проводиться, якщо причини, розмір шкоди та винних осіб встановлено в ході ревізії (перевірки), інвентаризації, дізнання, попереднього слідства або судом. За висновками ревізії (перевірки), інвентаризації, органу дізнання, попереднього слідства або суду командир (начальник) військової частини в п`ятиденний термін з дня одержання такого висновку видає наказ про стягнення з винної особи відповідної суми.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги щодо порушення позивачем строків проведення розслідування є необґрунтованими, оскільки розслідування було завершене у межах одного місяця з дня виявлення шкоди за актом інвентаризації від 22 грудня 2015 року.

Згідно із пунктами 22, 31 Положення військовослужбовці та призвані на збори військовозобов`язані, які притягаються до матеріальної відповідальності, ознайомлюються з матеріалами розслідування, про що у висновках робиться відповідний запис. Вони мають право подавати свої заперечення та клопотання на ім`я командира (начальника) військової частини. У разі звільнення у запас або у відставку чи вибуття із військової частини винної особи (винних осіб) до прийняття рішення про стягнення з неї заподіяної шкоди командир (начальник) військової частини у порядку, встановленому чинним законодавством, подає цивільний позов до суду на суму заподіяної цією особою шкоди.

Системний аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що правила пункту 22 Положення не поширюється на випадки, коли суб`єктом притягнення до відповідальності, є особа, звільнена у запас або у відставку. Таким чином, оскільки на момент завершення розслідування наказом ГУМВС України в Київській області від 05 листопада 2015 року № 585 о/с ОСОБА_1 звільнено, відповідач мав право на заперечення та спростування висновків щодо його винуватості на загальних засадах під час розгляду цієї справи.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд визнає необґрунтованими доводи відповідача щодо порушення його прав під час проведення службового розслідування.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, із урахуванням зазначених норм матеріального права, зокрема Положення, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог.

Судами правильно застосовано до спірних правовідносин вимоги Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, зокрема пункти 13, 14, 22, 31 зазначеного Положення.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлені без додержання норм матеріального права.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України 2004 року.)

Разом з тим не можна погодитися з висновком судів першої та апеляційної інстанцій в частині стягнення з відповідача судового збору.

Відповідно до частин першої, другої статті 79 ЦПК України 2004 року судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат визначається статтею 88 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Верховний Суд установив, що відповідно до посвідчення інваліда війни від 11 березня 2016 року ОСОБА_1 є інвалідом II групи. Проте, суд першої інстанції, з яким безпідставно погодився й апеляційний суд, на зазначене уваги не звернув та задовольнив вимоги у частині стягнення судового збору з відповідача, який є інвалідом II групи, та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
У частинах першій, другій, четвертій статті 412 ЦПК України визначено, що підставами для зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Оскільки судами неправильно застосовано норми процесуального права, то оскаржувані судові рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача судового збору підлягають скасуванню.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 листопада 2016 року в частині стягнення із ОСОБА_1 судового збору у розмірі 1 378, 08 грн скасувати.

Баришівському районному відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Київській області суму судового збору 1 378, 08 грн компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

В іншій частині рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 23 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик