Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/18446/13-ц

провадження № 61-5177св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс»,

третя особа: приватне підприємство «Під ключ»,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Маліновської В. М. від 05 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва в складі суддів: Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., від 10 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» (далі - товариство, ТОВ «Віндор Плюс») про стягнення штрафних санкцій за договором, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь 1 120 000 грн штрафу.

Позов обґрунтовано тим, що 16 грудня 2011 року між нею та відповідачем було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіною Н. П. та зареєстрований в реєстрі за № 5571, згідно якого відповідач зобов'язався у строк не пізніше 20 квітня 2012 року продати, а позивач - купити нежитлове приміщення АДРЕСА_1. 07 травня 2012 року між сторонами було укладено Договір про внесення змін до попереднього договору від 16 грудня 2011 року за реєстровим № 5571, згідно з яким сторони домовились змінити термін укладення основного договору купівлі-продажу приміщення на 31 серпня 2012 року та внести інші зміни до попереднього договору. Разом з тим, на день подання позовної заяви приміщення, вказане у попередньому договорі, не добудоване, у відповідача відсутні як правовстановлюючі так і будь-які інші документи на приміщення, стан приміщення не відповідає вказаному у попередньому договорі, комунікації у приміщенні відсутні. Незважаючи на неодноразові вимоги позивача відповідач не вчинив дій, необхідних для укладення основного договору купівлі-продажу приміщення, - не отримав правовстановлюючих та інших документів на приміщення та не привів його до обумовленого договором стану, внаслідок чого основний договір купівлі-продажу не був укладений, а відтак відповідач має сплатити позивачу штраф у розмірі 1 120 000 грн, який обумовлений попереднім договором.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно умов попереднього договору купівлі продажу нежитлового приміщення від 16 грудня 2011 року, з урахуванням змін до договору, передбачено можливість сплати ТОВ «Віндор Плюс» (продавець) штрафу у розмірі 1 120 000 грн у випадку ненадання продавцем документів, указаних у пункті 5 цього попереднього договору, невідповідності приміщення вимогам, вказаним у пункті 10 цього попереднього договору, на дату, указану в пункті 1 цього попереднього договору, чи не укладення договору купівлі-продажу приміщень у визначений строк з інших причин, які залежать від продавця. Суд указав, що позивачем не доведено вину відповідача у порушенні зобов'язань за попереднім договором, у зв'язку із чим відсутні підстави застосувати до відповідача штрафні санкції, передбачені указаними умовами попереднього договору.

Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що, на думку скаржника, судами попередніх інстанцій не надано оцінку доказам у справі, не враховано обставини, які мають значення для справи, у зв'язку із чим порушено норми матеріального та процесуального права. Скаржник вважає невірними висновки судів про відсутність вини відповідача у даній справі через невиконання генеральним підрядником ПП «Під ключ» умов договору № 157/22Анп/щ купівлі-продажу майнових прав від 05 грудня 2011 року. Спірне нежитлове приміщення введено в експлуатацію, що підтверджується сертифікатом відповідності НОМЕР_1 від 24 грудня 2010 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві на підставі Акта готовності Об'єкта до експлуатації від 10 грудня 2010 року, яким засвідчено відповідність проектній документації закінченого будівництвом об'єкта, а саме житлового комплексу з вбудовано-прибудованими приміщеннями і підземною автостоянкою на АДРЕСА_1. При цьому, не відповідає, на думку скаржника, вимогам закону висновок експерта № 8307 від 07 жовтня 2015 року, складений за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, про те, що фактична ступінь будівельної готовності блоку СБ, в якому розміщене спірне нежитлове приміщення, загальною площею 305 кв.м, на час проведення дослідження становить близько 45 %.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Відповідно до статей 627, 628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно вимог статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положеннями частини першої статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Згідно частини першої статті 624 ЦК України якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Разом з тим, статтею 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Судами встановлено, що 16 грудня 2011 року між ТОВ «Віндор Плюс» (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за умовами якого продавець зобов'язується у строк не пізніше 20 квітня 2012 року продати, а Покупець зобов'язується купити нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Відповідно до пункту 10 попереднього договору сторони визначили вимоги до стану приміщення, що відчужується за основним договором.

07 травня 2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про внесення змін до попереднього договору купівлі-продажу нежитлового приміщення, яким сторони домовились викласти пункт 1 та пункт 12 попереднього договору в нових редакціях, зокрема: «1. Продавець зобов'язується у строк не пізніше 31 серпня 2012 року продати, а покупець зобов'язується купити нежитлове приміщення АДРЕСА_1»; «12. У разі ненадання продавцем документів, вказаних у пункту 5 цього попереднього договору, невідповідність приміщення вимогам, вказаним у пункті 10 цього попереднього договору, на дату, вказану в пункті 1 цього попереднього договору, чи неукладення договору купівлі-продажу приміщень у визначений строк з інших причин, які залежать від продавця, продавець зобов'язується сплатити покупцю штраф, який становитиме 1 120 000 грн, що є еквівалентом 140 000 доларів США за офіційним курсом Національного банку України.».

Згідно пункту 14 попереднього договору встановлено, що сторони звільняються від будь-якої відповідальності, якщо невиконання ними взятих на себе обов'язків буде пов'язане з обставинами, які не залежать від їх волі або бажання і знаходяться за сферою контролю пов'язаної сторони (постанови уряду, заборони та мораторії міських органів влади т ін.), але при цьому Сторони мають приймати всі необхідні заходи для взаємного відвернення спричинення майнових та фінансових втрат.

Крім того, пунктом 2 попереднього договору визначено, що до дати вказаної у пункті 1 цього договору, продавець зобов'язується набути право власності на приміщення, оформити та зареєструвати його у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Підставою набуття продавцем права власності на приміщення є договір купівлі-продажу майнових прав № 157/22Анп/щ від 05 грудня 2011року. Продавець гарантує, що не існує жодних обмежень для укладення договору купівлі-продажу майнових прав № 157/22Анп/щ від 05 грудня 2011 року та набуття продавцем права власності на приміщення, що укладення зазначеного договору не порушує ніяких прав третіх осіб, та є справжньою волею його сторін, а також що договір купівлі-продажу майнових прав № 157/22Анп/щ від 05 грудня 2011 року не є фіктивним, удаваним і не приховує собою інший правочин.

Так, згідно указаного договору № 157/22Анп/щ купівлі-продажу майнових прав, укладеного 05 грудня 2011 року між ПП «Під ключ» (продавець) та ТОВ «Віндор Плюс» (покупець), продавець продає, а покупець купує майнові права на нежитлове приміщення АДРЕСА_1, у порядку та на умовах, передбачених цим договором, та у відповідності до норм Цивільного кодексу України, що визначають загальні положення про купівлю-продаж.

Запланований термін завершення будівництва та введення в експлуатацію Об'єкта капітального будівництва - не пізніше 30 грудня 2011 року.

Пунктом 2.1. договору № 157/22Анп/щ визначено, що майнові права на об'єкт передаються за цим договором від продавця покупцю після підписання акта приймання-передачі майнових прав, який підписується сторонами в день здійснення покупцем оплати 100% вартості майнових прав. Право власності на майнові права на об'єкт переходять від продавця до покупця після підписання акта приймання-передачі майнових прав.

Згідно п.п. 2.3, 2.5 договору № 157/22Анп/щ, оформлення права власності на об'єкт нерухомості та всі інші дії, пов'язані з оформленням права власності на об'єкт нерухомості, в тому числі сплата офіційних платежів та інших необхідних платежів, здійснюється покупцем самостійно за власний рахунок. Сторони домовляються, що після введення об'єкту капітального будівництва в експлуатацію та здійснення розрахунків покупцем відповідно до п. 3.3 даного договору, продавець надає покупцю наступні документи, необхідні для оформлення покупцем права власності на об'єкт нерухомості: 2.5.1. Завірену своєю печаткою копію акту вводу в експлуатацію об'єкту капітального будівництва; 2.5.2. Технічний паспорт на Об'єкт нерухомості.

Судом встановлено, що ПП «Під ключ» не передало ТОВ «Віндор Плюс» в установлені строки документи, передбачені договором № 157/22Анп/щ від 05 грудня 2011 року, необхідні останньому для оформлення права власності на об'єкт нерухомості - нежитлове приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 305 кв.м.

Згідно висновку експерта № 8307, складеного за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 07 жовтня 2015 року, складеного судовим експертом Свістуновим І. С., встановлено, що фактична ступінь будівельної готовності блоку СБ, в якому розміщене нежитлове приміщення АДРЕСА_1 на час проведення дослідження становить близько 45 %. Загальний технічний стан блоку СБ в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, станом на момент проведення дослідження, можливо оцінювати як «добрий». На момент дослідження відсутня небезпека обрушення конструкцій, Об'єкт в цілому придатний для подальшої добудови та наступного введення в експлуатацію. При спорудженні блоку СБ житлового комплексу № АДРЕСА_1 з вбудовано-прибудованими приміщеннями і підземною автостоянкою будівельно-монтажні, пуско-налагоджувальні та оздоблювальні роботи виконано не у повному обсязі від передбаченого договорами, проектно-кошторисною документацією та діючими нормативними актами, що не може забезпечити належні та безпечні умови експлуатації будівлі в частині блоку СБ, в тому числі і нежитлового приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 305 кв.м, а також не дозволяє прийняти даний блок будівлі в експлуатацію.

Судами також установлено, що ТОВ «Віндор Плюс» неодноразово направляв ПП «Під ключ» листи з вимогами в погоджені сторонами строки виконати свої зобов'язання за договором купівлі-продажу майнових прав, надати інформацію про хід виконання будівництва об'єкта капітального будівництва та про дотримання графіку будівництва об'єкта нерухомості, зокрема нежитлового приміщення АДРЕСА_1.

Листами ПП «Під ключ» повідомляло ТОВ «Віндор Плюс», що труднощі у співпраці з рядом підрядних організацій, призвели до того, що ПП «Під ключ» було вимушено розірвати договори підряду на виконання деяких видів робіт та пошуку інших підрядних організацій для виконання цих робіт в строк, що займає деякий час та може призвести до затримки здачі об'єктів в експлуатацію. ПП «Під ключ» також повідомило відповідача, що при вирішенні всіх проблем, зокрема труднощів з регулюючими будівництво органами районної адміністрації та відповідністю раніше виданих дозвільних документів на капітальне будівництво, та подоланні перешкод з фінансуванням будівництва, останнього буде інформовано про дату введення об'єкту в експлуатацію.

Так, Відповідачем в судовому засіданні доведено відсутність своєї вини за порушення зобов'язань щодо укладення Основного договору на умовах та в строки визначені Попереднім договором з урахуванням Договору про внесення змін до такого договору, разом з тим, Відповідачем було вжито всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання своїх зобов'язань за Попереднім договором.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, установивши, що умови укладеного між учасниками справи попереднього договору купівлі-продажу передбачають можливість сплати ТОВ «Віндор Плюс» (продавець) штрафу у розмірі 1 120 000 грн у разі невиконання останнім умов такого договору через обставини, що залежать від останнього, а також врахувавши доведену відповідачем відсутність його вини у невиконання спірного договору, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав застосувати до відповідача штрафні санкції, передбачені указаними умовами попереднього договору.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суди помилково, на думку скаржника, не звернули уваги на обставини, що встановлені рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 травня 2014 року в справі № 796/5851/2014, яким встановлено відповідність проектній документації закінченого будівництвом та готового до експлуатації нежитлових приміщень у будинку АДРЕСА_1, згідносертифікату відповідності НОМЕР_1 від 24 грудня 2010 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві на підставі Акта готовності Об'єкта до експлуатації від 10 грудня 2010 року.

Такі доводи не можуть бути підставою для скасування оскаржених судових рішень з огляду на те, що обставини, установлені у справі № 796/5851/2014 є відмінними від обставин, установлених у даній справі.

Так, у справі, яка переглядається Верховним Судом, відомості зазначеного позивачем сертифікату відповідності НОМЕР_1 від 24 грудня 2010 року, виданого Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у м. Києві на підставі Акта готовності Об'єкта до експлуатації від 10 грудня 2010 рокуспростовуються висновком експерта № 8307 від 07 жовтня 2015 року, складеного за результатами проведення призначеної у даній справі судової будівельно-технічної експертизи судовим експертом Свістуновим І. С., яким встановлено, що фактична ступінь будівельної готовності блоку СБ, в якому розміщене нежитлове приміщення АДРЕСА_1 - спірного приміщення у даній справі, на час проведення дослідження становить близько 45 %.

У висновку зазначено, що при спорудженні блоку СБ житлового комплексу АДРЕСА_1 з вбудовано-прибудованими приміщеннями і підземною автостоянкою будівельно-монтажні, пуско-налагоджувальні та оздоблювальні роботи виконано не у повному обсязі від передбаченого договорами, проектно-кошторисною документацією та діючими нормативними актами, що не може забезпечити належні та безпечні умови експлуатації будівлі в частині блоку СБ, в тому числі і нежитлового приміщення АДРЕСА_1, загальною площею 305 кв.м, а також не дозволяє прийняти даний блок будівлі в експлуатацію.

Указані висновки судами попередніх інстанцій взято до уваги і належним чином досліджено у сукупності з іншими наданими доказами, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Вимогами статті 400 ЦПК України Верховний Суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Доводи касаційної скарги щодо невірного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, а також безпідставного незастосування до відповідача штрафних санкцій спростовуються змістом укладеного між учасниками справи попереднього договору, іншими матеріалами справи та обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги, які були викладені скаржником також в апеляційній скарзі, в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Рішення судів містять висновки, що відповідають встановленим на підставі наданих доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 05 лютого 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С.П. Штелик