РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.06.2018 року Провадження №2/425/258/18

Справа №425/1052/18

місто Рубіжне Луганської області

Рубіжанський міський суд Луганської області, у складі:

головуючого судді - Романовського Є.О.,

за участю секретаря - Чикунової (Вада) Ю.С.,

за відсутності учасників справи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Рубіжному Луганської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі звернулися до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказали, що вони є власниками в рівних частинах квартири АДРЕСА_1, де зареєстровані відповідачі: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, які доводяться ОСОБА_2 - донькою та онуками, а ОСОБА_1 - сестрою та племінниками, та які з січня 2017 року в ній не мешкають, добровільно не бажають знятися з реєстраційного обліку, чим перешкоджають їм як власникам квартири здійснювати право користування та розпорядження своїм майном.

На підставі викладеного, просять суд визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.

В судове засідання позивачі не з'явилися, надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, заявлені вимоги підтримали у повному обсязі.

В судове засідання відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, ОСОБА_3 від свого імені, а також в інтересах малолітнього ОСОБА_5, надіслала до суду заяву, засвідчену нотаріусом, в якій позовні вимоги визнала у повному обсязі та просила розглянути справу без їх участі (а.с. 65-66).

В судове засідання відповідач ОСОБА_4 не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, надіслав до суду заяву про розгляд справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував

(а.с. 71-72).

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів до судового засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справу без її участі, а також раніше надала до суду пояснення, згідно яких відповідачі по справі за адресою: АДРЕСА_1 не мешкають, а фактично проживають за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_2, внаслідок чого права та інтереси малолітньої дитини не порушуються, а також зазначила, що не заперечує щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 51-53).

Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Зважаючи на те, що ОСОБА_3 від свого імені, а також в інтересах малолітнього ОСОБА_5, а також ОСОБА_4, позовні вимоги визнали у повному обсязі, суд приймає визнання ними позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачами позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідачів).

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, що підтверджується копією паспорту (а.с.6).

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_7, зареєстрована за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_2, що підтверджується копією паспорту та Довідкою, виданою 13.10.2017 року за № 110 адміністрацією МО «Попонаволоцьке» (а.с.8, 12).

Згідно довіреності від 14.11.2017 року ОСОБА_2 уповноважує

ОСОБА_1 вести її справи в судах з усіма правами наданими законом позивачеві (а.с.9-10).

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_2, що підтверджується копіями паспортів (а.с.22-23).

ОСОБА_6 народилася ІНФОРМАЦІЯ_7, батьками якої є:

ОСОБА_7 та ОСОБА_8, та яка 06.12.1969 року уклала шлюб з ОСОБА_9 та змінила прізвище на «ОСОБА_3», однак 13.05.1980 року вказаний шлюб було розірвано та остання повернула дівоче прізвище «ОСОБА_3», а 18.07.1980 року уклала шлюб з ОСОБА_10 та змінила прізвище на «ОСОБА_3», однак 08.01.1985 року вказаний шлюб було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про народження від

03.05.1950 року, запис № 92, серія НОМЕР_1, свідоцтвом про укладання шлюбу від 30.09.1973 року, актовий запис № 528, серія НОМЕР_2, повторним свідоцтвом про розірвання шлюбу від 03.11.2016 року, актовий запис № 139, Серія НОМЕР_3 та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 11.04.2018 року № 1 (а.с.13-16).

04.08.1982 року народився ОСОБА_1, батьками якого є ОСОБА_10 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про народження від 24.08.1982 року, актовий запис № 706, Серія НОМЕР_4 (а.с.17).

ІНФОРМАЦІЯ_6 народилася ОСОБА_3, батьками якої є ОСОБА_9 та

ОСОБА_11, що підтверджується свідоцтвом про народження від 02.10.1976 року, актовий запис № 285, серія НОМЕР_5 (а.с. 18).

01.02.2000 року ОСОБА_3 розірвала шлюб зі ОСОБА_13 та відновила дівоче прізвище «ОСОБА_3», що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 01.02.2000 року, актовий запис № 40, Серія НОМЕР_6 (а.с.19).

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_4, батьками якого є: ОСОБА_13 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження від 01.02.1996 року, актовий запис № 49, серія НОМЕР_7 (а.с.20).

ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_5, батьками якого є: ОСОБА_14 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження від 13.04.2010 року, актовий запис № 134, серія НОМЕР_8 (а.с.21).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.06.1992 року, зареєстрованому в реєстрі за № 4356, номер спадкової справи 164, та реєстраційного напису на документі про право на особисту власність від 12.06.1992 року, квартира АДРЕСА_1 на праві приватної власност

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.24-26).

Згідно довідки Центру надання адміністративних послуг загального відділу Рубіжанської міської ради від 18.05.2018 року № 12990 в квартирі № 22 в будинку

№ 104-в по вул. Визволителів в м. Рубіжному Луганської області зареєстровані: ОСОБА_5 (онук), ОСОБА_3 (донька), ОСОБА_2 (співвласник), ОСОБА_4 (онук) (а.с. 11, 56).

Актами обстеження житлово-побутових умов дитини від 17.05.2018 року та щодо встановлення фактичного місця проживання від 17.05.2018 року за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що за вказаною адресою

ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 2014 року не мешкають, а проживають в Російській Федерації, АДРЕСА_2 (а.с.54-55).

Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась

17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Відповідно до вимог ст. ст. 383, 386 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання і може звернутися до суду з вимогою про вчинення певних дій для запобігання порушенню його права власності іншою особою.

Аналізуючи наведені вище норми цивільного законодавства України, суд приходить до висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин.

У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла.

Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

При цьому, суд приймає до уваги, що згідно вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Таким чином, саме на батьків дитини, чинним законодавством покладено обов'язок щодо відповідальності за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Ця норма дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного, сімейного та житлового законодавства дає підстави вважати, що малолітня дитина не може втратити права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачі є власниками квартири, в якій залишаються зареєстрованими відповідачі, чим позбавляє власників даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їм власністю.

Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 таким, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 12-13, 76-81, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - Служба у справах дітей Рубіжанської міської ради Луганської області, про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_8, зареєстровану за адресою: АДРЕСА_1), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_10, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) та ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_12, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1) такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду Луганської області через Рубіжанський міський суд Луганської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст судового рішення складено 26 червня 2018 року.

Суддя Є.О. Романовський