Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 297/2655/14-ц

провадження № 61-6750св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» нарішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року у складі суддів: Фазикош Г. В., Власова С. О., Бисаги Т. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2014року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»)звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 05 березня 2008 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний кредитний договір № 23/7-08 на суму 50 тис. грн зі сплатою 16 % річних на строк до 04 березня 2018 року для завершення будівництва будинку. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 05 березня 2008 року між банком та відповідачами укладено договір поруки.

17 грудня 2012 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, у тому числі за кредитним договором, стороною якого є ОСОБА_1, та договором його забезпечення.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 01 вересня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 134 379 грн 77 коп., із яких: 48 649 грн 91 коп. - тіло кредиту, 48 173 грн 10 коп. - проценти, 37 556 грн 76 коп. - пеня, які позивач просив стягнути із солідарних боржників.

Рішенням Берегівського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2015 року (у складі судді Гецко Ю. Ю.) позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 134 379 грн 77 коп. заборгованості за кредитним договором та судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 01 вересня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 134 379 грн 77 коп., яка підлягає стягненню із солідарних боржників.

Апеляційним судом справа розглядалася неодноразово.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року рішення суду першої інстанції змінено в частині суми стягнення боргу. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» 3 230 грн 15 коп. процентів за період з 01 березня 2013 року по 31 серпня 2014 року, а також суму пені в розмірі 5 187 грн 53 коп. та 243 грн 60 коп. сплаченого судового збору. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року звернуто стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок) в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 28 лютого 2013 року, яка складалася з заборгованості за тілом кредиту в сумі 13 459 грн 12 коп. та 1 725 грн 23 коп. за процентами. Із 28 лютого 2013 року по 01 вересня 2014 року ОСОБА_2 не сплатив заборгованість за кредитним договором. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Отже, позивач вправі вимагати за період з 28 лютого 2013 року по 01 вересня 2014 року стягнення з позичальника несплачених процентів та пені. При цьому, проценти підлягають стягненню у розмірі, визначеному кредитним договором, а саме: в розмірі 16 % річних (пункт 2.2. договору), на тіло кредиту. За період з 01 березня 2013 року по 31 серпня 2014 року розмір процентів, що підлягає стягненню, складає 3 230 грн 15 коп. (16 % річних, визначених з суми 13 459 грн 12 коп., період - один рік і шість місяців). При визначенні пені суд виходить з подвійної облікової ставки Національного банку України, яка до 09 червня 2013 року складала 15 %, до 12 серпня 2013 року - 13 %, до 14 серпня 2014 року - 19 %, до 16 липня 2014 року - 25 %, до 12 листопада 2014 року - 28, 0 %. Сума, з якої вираховується пеня, становить 18 414 грн 50 коп.: неповернутий кредит в розмірі 13 459 грн 12 коп., 1 725 грн 23 коп. проценти за період до 28 лютого 2013 року та 3 230 грн 15 коп. проценти за період з 01 березня 2013 року по 31 серпня 2014 року. Отже, розмір пені складає 5 187 грн 53 коп.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ТОВ «Кредитні ініціативи» просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 01 вересня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 134 379 грн 77 коп. Апеляційний суд вирахував із вказаної суми розмір стягнутого рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року з вартості предмета іпотеки боргу за тілом кредиту та процентами. Разом з тим, право вибору способу судового захисту належить позивачу з можливістю одночасно або окремо заявити тотожні вимоги у разі, якщо позичальник є відмінною від іпотекодавця особою. Забезпечувальне зобов'язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеик не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2 зазначають, що рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року виконано ними у повному обсязі: за квитанцією № 93 від 22 червня 2015 року ними сплачено 5 184 грн 85 коп., за квитанцією № 162 від 18 березня 2016 року - 10 тис. грн. Постановою державного виконавця від 18 березня 2016 року закінчено виконавче провадження.

07 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 05 березня 2008 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ОСОБА_1 укладено іпотечний кредитний договір № 23/7-08 на суму 50 тис. грн зі сплатою 16 % річних на строк до 04 березня 2018 року для завершення будівництва будинку. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору 05 березня 2008 року між банком та відповідачами укладено договір поруки.

17 грудня 2012 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, у тому числі за кредитним договором, стороною якого є ОСОБА_1, та договором його забезпечення.

У 2013 році ТОВ «Кредитні ініціативи» зверталося до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_1, про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі іпотечного договору № 40/23-2008 від 06 березня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком з метою забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року вказанийпозов задоволено частково, звернуто стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок) в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором станом на 28 лютого 2013 року, яка складалася з заборгованості за тілом кредиту в сумі 13 459 грн 12 коп. та 1 725 грн 23 коп. за процентами.

Із вказаного рішення вбачається, що кредитор реалізував право на дострокове повернення кредиту та платежів за ним, із урахуванням обставин погашення позичальником кредиту залишок боргу станом на 28 лютого 2013 року за тілом кредиту становить 13 459 грн 12 коп., за процентами - 1 725 грн 23 коп.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року виконано боржником у повному обсязі 18 березня 2016 року: за квитанцією № 93 від 22 червня 2015 року ним сплачено 5 184 грн 85 коп., за квитанцією № 162 від 18 березня 2016 року - 10 тис. грн.

Позивач просить стягнути із солідарних боржників й суми, у рахунок яких звернуто стягнення на предмет іпотеки за попереднім рішенням суду, й нарахувати проценти та пеню за новий період прострочення виконання зобов'язання, який включає час із 28 лютого 2013 року по 31 серпня 2014 року.

Колегія суддів погоджується із доводами касаційної скарги про те, що наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18) від 18 вересня 2018 року.

Разом з тим, рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року виконано боржником у повному обсязі.

Таким чином, підстави для додаткового захисту прав кредитора на отримання боргу за тілом кредиту в сумі 13 459 грн 12 коп. та процентів у розмірі 1 725 грн 23 коп. відсутні.

Проте в іншій частині суди вирішили справу із неправильним застосуванням норм матеріального права, що відповідно до статті 400 ЦПК України є підставою виходу за межі доводів касаційної скарги.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості засвідчує такі зміни.

Частинами першою, третьою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За змістом статей 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

За своєю правовою природою неустойка володіє акцесорним характером, будучи цивільно-правовою санкцією, неустойка у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов'язання.

Отже, кредитор, звернувшись у 2013 році із позовом про дострокове повернення кредиту (звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення боргу), на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року).

Отже, право кредитора на розрахунок процентів та пені за договором припинилося внаслідок реалізації права на дострокове повернення кредиту, вимог за статтею 625 ЦК України до солідарних боржників позивач не заявляв, а тому позов до позичальника про стягнення процентів за період із 01 березня 2013 року по 31 серпня 2014 року та пені за кредитним договором є необґрунтованим.

Крім того, виконання зобов'язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).

Частиною другою статті 548 ЦК України встановлено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Тобто, за виключенням гарантії (стаття 562 ЦК України), лише дійсні вимоги можуть бути забезпечені.

Частинами першою, другою статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Порука є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов'язань, а тому такі правочини щодо встановлення забезпечення матимуть юридичне значення тільки тоді, коли мають юридичну силу основні зобов'язання.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) від 31 жовтня 2018 року).

Кредитор у справі, звернувшись у 2013 році із позовом про дострокове повернення кредиту, на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 16 січня 2014 року свідчить про закінчення строку дії договору. А тому на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки.

Оскільки ТОВ «Кредитні ініціативи» вимог про стягнення з поручителя сплати встановленого індексу інфляції за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, а також трьох процентів річних від простроченої суми на підставі положень статті 625 ЦК України не заявляв, у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором необхідно відмовити.

Враховуючи допущені судами порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, судові рішення підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у позові за статтею 412 ЦПК України.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» задовольнити частково.

Рішення Берегівського районного суду Закарпатської області від 13 січня 2015 року та рішення апеляційного суду Закарпатської області від 10 грудня 2015 року скасувати.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик