Виноградівський районний суд Закарпатської області
___________________________________________________________________________________________________ Справа № 299/744/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.06.2018 року м.Виноградів

Виноградівський районний суд Закарпатської області в особі головуючого-судді Трагнюк В.Р., при секретарі Конар В.М., за участю позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2, представника відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4М.) ОСОБА_5, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виноградівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення земельної ділянки у власність, скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування договору купівлі продажу, треті особи: відділ Держкомзему м. Виноградів, приватний нотаріус Виноградівського нотаріального округу ОСОБА_6,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Виноградівської міської ради Закарпатської області, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про повернення земельної ділянки у власність, скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування договору купівлі продажу, треті особи: відділ Держкомзему м. Виноградів, приватний нотаріус Виноградівського нотаріального округу ОСОБА_6.

Позов обґрунтовує тим, що рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 24.12.1993р. № 215 «Про приватизацію присадибних земельних ділянок громадян міста Виноградів» мешканцям м. Виноградів було передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки, надані для індивідуального садівництва, ведення особистого підсобного господарства, будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Серед зазначених в списку громадян, під пунктами 1.1132 та 1.1133 містяться прізвища гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Згідно даного рішення громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у відповідності до вимог ст. 42 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р. № 561-XII) передано у приватну власність земельну ділянку в рівних частинах по 0,5 від загальної площі 0.1116 га, розташовану в м. Виноградів, по вул. О. Гандери, 22 «А». Абзацом першим даної статті зазначалося, що громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об'єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. На час прийняття рішення на земельній ділянці розміщений будинок та господарські споруди, що згідно договору купівлі-продажу від 28.10.1980р. № 3312 є в рівних частинах приватною власністю громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Однак землі не були зарєсторовані та державного акту на право приватної власності на землю в рівних частинах громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_1 не видавались.

Рішенням 20 сесії 5 скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області від 12.12.2008р. № 933 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку», пунктами 1.6 та 1.7 якого громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_7 надано дозволи на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Гандери, за номерами 22 «а» та 22 відповідно. Дане рішення прийнято на підставі заяв громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_7 від 25.11.2008р., але окрім вищезазначеного, пунктом 1.6 цього рішення відмінено п. 1.1132 та п. 1.113 рішення МВК Виноградівської міської ради від 24.12.1993р. № 215 «Про приватизацію присадибних земельних ділянок громадян міста Виноградів», що не відповідає змісту зазначених звернень громадян та вимогам п. а) ст. 141 Земельного кодексу України. Дане рішення стало підставою для складання технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_7 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, в результаті чого було сформовано 2 ділянки з кадастровими номерами :00:003:0510 та :00:003:0509 відповідно.

В подальшому пунктами 1.7 та 1.8 рішення 22 сесії 5 скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області від 17.03.2009р. № 1015 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку», на підставі заяв від 11.02.2009р., громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_7 затверджено згадану документацію із землеустрою. Пунктами 2.7 та 2.8 даного рішення вищезгаданим громадянам передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Гандери, 22 «а» та 22, площами 0,0819 та та 0,0323 га. На підставі даного рішення громадянам видано державні акти на право власності на землю серії ЯЕ № 433162 та ЯЕ № 422160. Акти зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю від 30.04.2009р. за № 32 та № 31 відповідно.

При прийнятті рішень стосовно вищезгаданих земельних ділянок Вииоградівською міською радою Закарпатської області не враховані позивача інтереси гр. ОСОБА_1, що в свою чергу суперечить вимогам ст.ст. 118, 141 Земельного кодексу України, так-як гр. ОСОБА_1 не зверталась до міської ради із зверненням про скасування згаданого пункту рішення МВК Виноградівської міської ради від 24.12.1993р. № 215 та відповідно зі зверненням про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою для передачі у спільну сумісну власність вищезгаданої земельної ділянки.

22 січня 2013 року помер позивача син ОСОБА_7, якому належала на праві приватної власності земельна ділянка відповідно до спірного державного акту ЯЕ № 422160. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом його дружина ОСОБА_8 набула право власності на вищезгадану ділянку.

08.06.2014 року ОСОБА_8 продала земельну ділянку ОСОБА_4, який і являється на сьогоднішній день власником спірної земельної ділянки, яка була набута у власність незаконним шляхом.

За таких обставин, позивач має право витребувати із незаконного володіння відповідача ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 0,819 га, та відповідча ОСОБА_9 земельну ділянку, площею 0, 0323 га, оскільки відсутня сукупна наявність всіх трьох умов, а саме умова про те, що власник має втратити володіння цим майном із власної волі, тобто майно має бути передане власником за договором іншій особі, яка б продала його добросовісному набувачеві.

Інших підстав для припинення права власності на земельну ділянку як на момент прийняття незаконного рішення 20 сесії 5 скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області від 12.12.2008р. № 933 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку», пунктами 1.6 та 1.7 якого громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_7 надано дозволи на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Гандери, за номерами 22 «а» та 22 відповідно, так і на момент набуття прав на землю відповідачами - законодавством України не було передбачено, в тому числі і такої правової підстави як відмова позивача від права власності на земельну ділянку шляхом її вилучення радою на підставі рішення без укладання між власником та органом місцевого самоврядування угоди про передачу права власності на земельну ділянку з обов'язковим її нотаріальним посвідченням та проведення державної реєстрації.

Таким чином, на підставі ст.ст. 330, 388 ЦК України, які регулюють речовий спосіб захисту права на майно та є спеціальним по відношенню до інших способів захисту цивільних прав, позивач має право пред'явити віндикаційний позов про витребування з незаконного володіння земельної ділянки, площею 0,1116 га, яка вибула з володіння позивача не з його волі, не заявляючи при цьому будь-яких інших додаткових вимог, пов'язаних з визнанням недійсних рішень органів місцевого самоврядування, договору купівлі-продажу землі та Державного акту на право власності на земельну ділянку.

Представником відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що в позові відмічено про два житлові будинки і дві різні земельні ділянки, які належать для обслуговування цих будинків, а саме: по вулиці Гандери, №22 та Гандери, №22 (а) в м. Виноградів (а.с.53-57).

Згідно рішення Виноградівської міської ради за № 215 від 24 грудня 1993 року позивачці ОСОБА_1 та відповідачу ОСОБА_10, мешканцям вулиці Гандери, №22 «А», м. Виноградів передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки, надані для індивідуального будівництва, ведення особистого підсобного господарства, будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських споруд площею 1/2 від 0.1116 га по вулиці Гандери, №22 «А» в м. Виноградів.

Земельна ділянка пл. 0.0323 га за яку вирішуються спір по даній справі, розташована по вулиці Гандери, № 22 в м.Виноградів. 29 вересня 2008 року позивач по справі ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2, мешканці вул.Гандери, №22а, м.Виноградів, подарували сину ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними спорудами по вулиці Гандери, №22 в м. Виноградів Закарпатської області, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, зареєстрованим в реєстрі № 2602 .

Як зазначено в договорі дарування від 29 вересня 2008 року до цього будинку загальною корисною площею 59.1 кв.м. відносяться надвірні споруди: гараж, свинарник, туалет, тротуар бетонний, ворота металеві, огорожа. Житловий будинок належав дарителям на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Виноградівською державною нотаріальною конторою від 28 жовтня 1980 року по реєстру № 3312 та зареєстрованого у Виноградівському бюро технічної інвентаризації за № 576 від 28 жовтня 1980 року.

Згідно п.10 Договору дарування право власності у обдарованого ОСОБА_7 виникає з моменту нотаріального посвідчення цього Договору та його державної реєстрації у реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно ст..ст. 182, 657 Цивільного кодексу України.

29 вересня 2008 року державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 договір дарування зареєстровано у Державному реєстрі правочинів.

01 жовтня 2008 року житловий будинок з надвірними спорудами зареєстровано за ОСОБА_7 право власності на нерухоме у Виноградівському бюро технічної інвентаризації.

Після того як ОСОБА_7 оформив право власності на будинок звернувся до Виноградівської міської ради із заявою про надання у приватну власність земельної ділянки для обслуговування цього будинку.

Рішенням 20 сесії 5 скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області від 12.12.2008 року №933 йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для обслуговування та будівництва житлового будинку по вулиці Гандери, №22 в м.Виноградів.

Рішенням 22 сесії 5 скликання №1015 Виноградівської міської ради від 17 березня 2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку пл. 0.0323 га по вулиці Гандери, №22 в м.Виноградів.

30 квітня 2009 року Виноградівською міською радою та відділом Держкомзему у м. Виноградів Закарпатської області ОСОБА_7 видано на законних підставах державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №433160 .

Прийняття рішень міською радою та видача на підставі цих рішень державного акту на земельну ділянку відповідає нормі 120 ЗК України. Отже, за волевиявленням та згодою обох батьків, в тому числі і позивача ОСОБА_1, у ОСОБА_7 виникло право власності на житловий будинок, а відповідно виникло на підставі норм ст. 120 ЗК України право власності на оспорювану земельну ділянку.

29 вересня 2009 року на підставі рішення виконкому Виноградівської міської ради за №298 ОСОБА_7 надано дозвіл на реконструкцію індивідуального житлового будинку. Будинок був реконструйований подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

22 січня 2013 року ОСОБА_7 помер. 06 березня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_10 відмовились від спадщини у державного нотаріуса Виноградівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11

26 липня 2013 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом дружині померлого ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0.0323 га , зареєстровану за кадастровим номером :00:003:0509, яка належала ОСОБА_7 по вулиці Гандери, № 22 в м.Виноградів, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі №844.

Рішенням Виноградівського районного суду від 16 січня 2014 року за ОСОБА_8 визнано права та обов'язки забудовника за законом до спадкового будинку з надвірними спорудами , який розташований по вулиці Гандери , №22 в м.Виноградів.

У 2014 році ОСОБА_1 та ОСОБА_10 звернулись у Виноградівський районний суд з позовом до Виноградівської державної нотаріальної контори та треті особа: ОСОБА_8, про визнання недійсним та скасування відмов від прийняття частки у спадщині від 06 березня 2013 року та свідоцтва про право на спадщину від 26 липня 2013 року за №844.

Рішенням Виноградівського районного суду від 28 січня 2015 року в позові відмовлено. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 квітня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2015 року рішення Виноградівського районного суду від 28 січня 2015 року залишено без змін.

Ці судові рішення є доказом того, що позивач ОСОБА_1 добровільно погодилась на передачу земельної ділянки ОСОБА_4 /ОСОБА_1/ Інзі Михайлівні.

Отже, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2014 року, яким продано ОСОБА_4 земельну ділянку пл.0.0323 га по вулиці Гандери, №22, в м.Виноградів, посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі № 2084, відповідає вимогам чинного законодавства. При його укладенні були дотримані всі норми права. При тому, що позивач не навів у позовній заяві жодної правової підстави для скасування цього договору. ОСОБА_8 змінила прізвище ОСОБА_8 на ОСОБА_4 в зв'язку з одруженням 22 серпня 2016 року. В даному випадку ОСОБА_1 добровільно, свідомо, за своїм волевиявленням подарувала будинок по вулиці Гандери, №22, в м. Виноградів сину, а отже на підставі ст. 120 ЗК України у її сина виникло право на земельну земельну ділянку для обслуговування будинку. За таких обставин позивач не має права на спірну земельну ділянку, а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Крім того позивачем пропущено строк звернення до суду.

А тому на підставі вищенаведеного просить винести рішення, яким позивачу відмовити у задоволенні позовних вимог.

Позивачем подано до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що зазначене у відзиві відповідачами про два житлові будинки і дві різні земельні ділянки, які належать для обслуговування цих будинків, а саме: по вул. Гандери, 22 та Гандери 22 а в м. Виноградів, однак, будинки по вул. Гандери, 22, та 22(а) були та є на сьогоднішній день розташовані на земельній ділянці, яка рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 24.12.1993р. № 215 «Про приватизацію присадибних земельних ділянок громадян міста Виноградів», була передана безоплатно у приватну власність, надані для індивідуального садівництва, ведення особистого підсобного господарства, будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських споруд. А саме, під пунктами 1.1132 та 1.1133 містяться прізвища гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_1. Згідно даного рішення нам ОСОБА_2Є, та ОСОБА_1, у відповідності до вимог ст. 42 Земельного кодексу України (в редакції від 18.12.1990р. Я» 561-ХІІ) передано у приватну власність земельну ділянку в рівних частинах по 0,5 від загальної площі 0.1116 га, розташовану в м. Виноградів, по вул. О. Гандери, 22 «А».

Будинок під № 22 був куплений позивачем та її чоловіком, згідно договору купівлі-продажу від 28.10.1980 року № 3312 в рівних частинах. Коли приймалось рішення виконавчим комітетом Виноградівської міської ради про передачу земельний ділянок в приватну власність № 215 від 24.12.1993 року, на земельній ділянці був розміщений саме той будинок та господарські споруди під N 22, який позивач придбала в рівних частинах з ОСОБА_2 Про це зазначено в Акті перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки від 10.10.2017 року № 16.5 - 02/138. Позивач з своїм чоловіком ОСОБА_2 на переданій їм у приватну власність земельній ділянці загальної площі 0,1116 га будували новий жилий будинок.

29.07.1997 року позивача чоловік ОСОБА_2 отримав Свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок розташований в м. Виноградів, по вул. О.Гендери, 22(а) на підставі рішення виконкому Виноградівської міської ради народних депутатів № 289 від 28 липня 1997 року взамін договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку на правах особистої власності посвідченого Виноградівською держнотконторою 20 квітня 1989 року за реєстром № 1241 та акту прийому в експлуатацію індивідуального домоволодіння, затвердженого рішенням виконкому Виноградівської міської Ради за № 289 від 28 липня 1957 року. Отже, в 1997 році позивач та її чоловік володіли двома будинками під № 22 та 22(а), які розташовані на одній земельній ділянці, що були передані їм у приватну власність в рівних частинах по 0,5 від загальної площі 0.1116 га, розташовану в м. Виноградів, по вул. О. Гандери, 22 «А», на підставі рішення виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 24.12.1993р. № 215.

У відповідності до вимог ст.23 Земельного кодексу України чинної на той час редакції право власності на землю повинно було посвідчуватись державним актом, що видавався і реєструвався міськими, районними Радами народних депутатів. Однак, державного акту на право приватної власності на землю в рівних частинах ОСОБА_2Є та ОСОБА_1 позивачем не було отримано. Так, як в зв'язку з сімейними обставинами, зі смертю позивача старшого сина ОСОБА_12, який зник безвісті, позивач зазначає, що не могла ні про що думати, оскільки була в психологічно подавленому стані.

29 вересня 2008 року позивач та ОСОБА_2Є вирішили подарувати своєму сину ОСОБА_7 старенький будинок, який ними був придбаний 1980 році для реконструкції, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, зареєстрованим в реєстрі № 2602. В договорі дарування про земельну ділянку, а саме про її розмір, нічого не зазначено.

Про те, що її покійний син ОСОБА_7 з її чоловіком ОСОБА_2Є звертались до Виноградівської міської ради із заявами про надання у приватну власність земельної ділянки для обслуговування будинку, позивачу не було відомо нічого.

Про винесені Рішення 20 сесії 5 скликання Виноградівської міської ради від 12. 12.2008 року та Рішення 22 сесії 5 скликання № 1015 Виноградівської міської ради від 17.03.2009 року мені не було нічого відомо, ніяких відмов від своєї частики я не писала, Згоди я не давала, ні своєму чоловіку ОСОБА_2 ні своєму покійному сину ОСОБА_7 на приватизацію земельних ділянок в розмірі 0,0323 га та 0,0819 га. Ділянка яка була мені передана у приватну власність в рівних частинах по 0,5 від загальної площі 0.1116 га. Тим, самим Виноградівською міською радою грубо порушено закон.

При прийнятті рішень стосовно вищезгаданих земельних ділянок Виноградівською міською радою Закарпатської області не враховані інтереси гр. ОСОБА_1, що в свою чергу суперечить вимогам ст.ст. 118, 141 Земельного кодексу України, так-як я ОСОБА_1 не зверталась до міської ради із зверненням про скасування рішення МВК Виноградівської міської ради від 24.12.1993р. № 215 та відповідно зі зверненням про надання дозволу на виготовлення документації із землеустрою для передачі у спільну сумісну власність вищезгаданої земельної ділянки.

Крім того, відповідачі стверджують що судові рішення які, були долучені відповідачами до матеріалів справи, підтверджують той факт, що позивач ОСОБА_1 добровільно погодилась на передачу земельної ділянки ОСОБА_4/ОСОБА_1/Інзі Михайлівні.

Про, яке добровільне погодження може йти мова, якщо позивачем оскаржувались всі дії які були вчинені нотаріусом. Їй не було відомо про те, що вона відмовилась від спадщини.

Нотаріусом були підроблені заяви ОСОБА_10 та ОСОБА_1 від 6 березня 2014 року. Власноручно було дописано весь рукописний текст заяв, окрім підпису ОСОБА_2 Підпис ОСОБА_1 на заяві про відмову від спадщини взагалі відсутній.

Свідоцтво про право на спадщину від 26 липня 2013 року № 844 взагалі було видане на місяць раніше ніж це передбачено законом. Дана обставина підтверджується виправленням на свідоцтві про право на спадщину за законом №844, датою видачі 26 червня 2013 року. Виправлення на "липня" вважає не слід брати до уваги, оскільки таке спростовується Витягом з Державного земельного - кадастру про земельну ділянку НВ- 013 від 26.06.2013 року.

Дана ж обставина також була визнана і відповідачем ОСОБА_8, при подачі позовної заяви "Про визнання прав та обовязків забудовника до спадкового майна від 03.12.2013 року. Позивачкою зазначено в позові, що свідоцтво на земельну ділянку видано було 26 червня 2013 року.

Крім того позивач вважає всі рішення незаконними, що не відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, позивач також зазначила, що в вересні 2017 звернулась до Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області Управління контролю за використанням та охороною земель із заявою про проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства за об'єктом - земельної ділянки. 10 квітня 2017 року отримавши акт на руки, позивач дізналась про своє порушене право. А тому на підставі вищенаведеного просить позов задоволити (а.с.103-106).

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили такі задоволити з підстав наведених у позові.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні обставини та вимоги позову не заперечував.

Представник відповідачів (ОСОБА_3, ОСОБА_4М.) ОСОБА_5 у судовому засіданні проти вимог позову заперечувала.

Треті особи: представник відділу Держкомзему у м. Виноградів, приватний нотаріус Виноградівського нотаріального округу ОСОБА_6 про розгляд справи повідомлений належним чином, у судове засідання потворно не зявились.

Заслухавши пояснення, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, постановляючи рішення суд вважає, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Рішенням виконавчого комітету Виноградівської міської ради від 24.12.1993р. № 215 «Про приватизацію присадибних земельних ділянок громадян міста Виноградів» мешканцям м. Виноградів було передано безоплатно у приватну власність земельні ділянки, надані для індивідуального садівництва, ведення особистого підсобного господарства, будівництва, обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Серед зазначених в списку громадян, під пунктами 1.1132 та 1.1133 містяться прізвища гр. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.10-11). Згідно даного рішення громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 передано у приватну власність земельну ділянку в рівних частинах по 0,5 від загальної площі 0.1116 та, розташовану в м. Виноградів, по вул. О. Гандери, 22 «А».

Поряд з цим, відповідно до п. 2 даного рішення зазначеним особам Міськвинком повинен був видати Державний акт на право довічного успадкованого володіння земельними ділянками, однак рішення міськвиконкому в цій частині не було виконано.

Відповідно до ст. 22 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час прийняття рішення № 215 від 24.12.1993 року) передбачалось, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Стаття 23. Документи, що посвідчують право на земельну ділянку право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України. (Дію статті 23 зупинено щодо власників земельних ділянок, визначених статтею 1 Декрету N 15-92 ( 15-92 ) від 26.12.92 згідно

з Декретом N 15-92 ( 15-92 ) від 26.12.92).

Отже помилковим є твердження позивача про те, що на час прийняття рішення № 215 24.12.1993 року позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 є в рівних частках власниками зазначених земельних ділянок.

Рішенням 20 сесії 5 скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області від 12.12.2008 року № 933 «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку», пунктом 1.6 громадянину ОСОБА_2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Гандери, за номером 22 «а» та відмінено п. 1.1132 та п. 1.113 рішення МВК Виноградівської міської ради від 24.12.1993р. № 215 «Про приватизацію присадибних земельних ділянок громадян міста Виноградів» (а.с.12_.

Обставини які б вказували на те, що зазначене рішення прийнято всупереч п. а) ст. 141 Земельного кодексу України, судом не встановлено, враховуючи і дії, які вчинялись у подальшому позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2

Дане рішення стало підставою для складання технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки громадян ОСОБА_2 та ОСОБА_7 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, в результаті чого було сформовано 2 ділянки з кадастровими номерами :00:003:0510 та :00:003:0509 відповідно.

Рішенням 22 сесії 5 скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області від 17.03.2009 р. № 1015 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку» громадянам ОСОБА_2 та ОСОБА_7 передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Гандери, 22 «а» та 22, площами 0,0819 та та 0,0323 га.

На підставі даного рішення ОСОБА_2, ОСОБА_7 видано державні акти на право власності на землю серії ЯЕ № 433162 та ЯЕ № 422160. Акти зареєстровані в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю від 30.04.2009р. за № 32 та № 31 відповідно (а.с.14,15).

Таким чином помилковим є твердження позивача про те, що при прийнятті рішень стосовно вищезгаданих земельних ділянок Вииоградівською міською радою Закарпатської області не враховані інтереси позивача ОСОБА_1, що в свою чергу суперечить вимогам ст.ст. 118, 141 Земельного кодексу України. Також не може слугувати підставою для задоволення позову акт перевірки дотримання вомиг земельного законодавства від 10 жовтня 2017 року (а.с.16-17).

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки відповідачем ОСОБА_2 та його сином за життя ОСОБА_7В.) таким документом є державний акт.

Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (стаття 155 ЗК України).

За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87 - 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143 - 146, 149, 151, 153 - 158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку.

Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку.

З приводу земельної ділянки належній на час вирішення спору ОСОБА_2 спору між позивачем ОСОБА_1 відсутній. Судом не встановлено жодної з підстав, передбаченої ст. 15 ЦК України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Щодо земельної ділянки пл. 0.0323 га з приводу якої вирішується спір, суд також встановив наступне.

Ця земельна ділянка розташована по вулиці Гандери, № 22 в м.Виноградів (а.с.15). 29 вересня 2008 року позивач по справі ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2, мешканці вул.Гандери, №22а, м.Виноградів, подарували сину ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними спорудами по вулиці Гандери, №22 в м. Виноградів Закарпатської області, що підтверджується договором дарування, посвідченим державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11, зареєстрованим в реєстрі № 2602 (а.с.61-62).

Як зазначено в договорі дарування від 29 вересня 2008 року до цього будинку загальною корисною площею 59.1 кв.м. відносяться надвірні споруди: гараж, свинарник, туалет, тротуар бетонний, ворота металеві, огорожа. Житловий будинок належав дарителям на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Виноградівською державною нотаріальною конторою від 28 жовтня 1980 року по реєстру № 3312 та зареєстрованого у Виноградівському бюро технічної інвентаризації за № 576 від 28 жовтня 1980 року.

Згідно п.10 Договору дарування право власності у обдарованого ОСОБА_7 виникає з моменту нотаріального посвідчення цього Договору та його державної реєстрації у реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно ст.ст. 182, 657 Цивільного кодексу України.

29 вересня 2008 року державним нотаріусом Виноградівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11 договір дарування зареєстровано у Державному реєстрі правочинів (а.с.63).

01 жовтня 2008 року житловий будинок з надвірними спорудами зареєстровано за ОСОБА_7 право власності на нерухоме у Виноградівському бюро технічної інвентаризації.

Після того як ОСОБА_7 оформив право власності на будинок звернувся до Виноградівської міської ради із заявою про надання у приватну власність земельної ділянки для обслуговування цього будинку.

Рішенням 20 сесії 5 скликання Виноградівської міської ради Закарпатської області від 12.12.2008 року №933 йому надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для обслуговування та будівництва житлового будинку по вулиці Гандери, №22 в м.Виноградів.

Рішенням 22 сесії 5 скликання №1015 Виноградівської міської ради від 17 березня 2009 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку пл. 0.0323 га по вулиці Гандери, №22 в м.Виноградів.

30 квітня 2009 року Виноградівською міською радою та відділом Держкомзему у м. Виноградів Закарпатської області ОСОБА_7 видано на законних підставах державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ №433160 (а.с.15).

Прийняття рішень міською радою та видача на підставі цих рішень державного акту на земельну ділянку відповідає нормі 120 ЗК України.

Отже, за волевиявленням та згодою обох батьків, в тому числі і позивача ОСОБА_1, у ОСОБА_7 виникло право власності на житловий будинок, а відповідно виникло на підставі норм ст. 120 ЗК України право власності на оспорювану земельну ділянку.

29 вересня 2009 року на підставі рішення виконкому Виноградівської міської ради за №298 ОСОБА_7 надано дозвіл на реконструкцію індивідуального житлового будинку. Будинок був реконструйований подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_8.

22 січня 2013 року ОСОБА_7 помер. 06 березня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_10 відмовились від спадщини у державного нотаріуса Виноградівської державної нотаріальної контори ОСОБА_11

26 липня 2013 року державним нотаріусом видано свідоцтво про право на спадщину за законом дружині померлого ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 0.0323 га , зареєстровану за кадастровим номером :00:003:0509, яка належала ОСОБА_7 по вулиці Гандери, № 22 в м.Виноградів, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, зареєстрованим в реєстрі №844.

Рішенням Виноградівського районного суду від 16 січня 2014 року за ОСОБА_8 визнано права та обов'язки забудовника за законом до спадкового будинку з надвірними спорудами, який розташований по вулиці Гандери, №22 в м.Виноградів (а.с.65-66).

У 2014 році ОСОБА_1 та ОСОБА_10 звернулись у Виноградівський районний суд з позовом до Виноградівської державної нотаріальної контори та треті особа: ОСОБА_8, про визнання недійсним та скасування відмов від прийняття частки у спадщині від 06 березня 2013 року та свідоцтва про право на спадщину від 26 липня 2013 року за №844.

Рішенням Виноградівського районного суду від 28 січня 2015 року в позові відмовлено (а.с.67-71). Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 06 квітня 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2015 року рішення Виноградівського районного суду від 28 січня 2015 року залишено без змін (а.с.72-75, 7678).

Ці судові рішення є доказом того, що позивач ОСОБА_1 добровільно погодилась на передачу земельної ділянки ОСОБА_4 /ОСОБА_1/ Інзі Михайлівні.

Отже, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08 серпня 2014 року, яким продано ОСОБА_4 земельну ділянку пл.0.0323 га по вулиці Гандери, №22, в м.Виноградів, посвідчений приватним нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу Закарпатської області ОСОБА_6 та зареєстрований в реєстрі № 2084, відповідає вимогам чинного законодавства. При його укладенні були дотримані всі норми права. При тому, що позивач не навів у позовній заяві жодної правової підстави для скасування цього договору. ОСОБА_8 змінила прізвище ОСОБА_8 на ОСОБА_4 в зв'язку з одруженням 22 серпня 2016 року. В даному випадку ОСОБА_1 добровільно, свідомо, за своїм волевиявленням подарувала будинок по вулиці Гандери, №22, в м. Виноградів сину, а отже на підставі ст. 120 ЗК України у її сина виникло право на земельну земельну ділянку для обслуговування будинку.

Суд враховує, що відповідно до ч. 1 ст. 388 Цивільного кодексу України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Відповідно до п.25 постанови пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника.

До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження.

Власник має право спростувати заперечення набувача про його добросовісність, довівши, що під час вчинення правочину набувач повинен був засумніватися у праві відчужувача на відчуження майна.

Відповідно до п.26 вище вказаної постанови, до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Судом не встановлено обставини, передбачені ст.ст. 330, 388 ЦК України.

Крім цього, суд констатує, що право власності (на мирне володіння майном) не є абсолютним. За своєю правовою природою воно потребує регулювання з боку держави, може бути обмежено, а держава вправі вживати певних заходів втручання в право власності, у тому числі й позбавляти "громадян власності. При цьому в таких діях держава повинна дотримуватися усталених принципів правомірного втручання, зокрема тих, що напрацьовані ЄСПЛ, через рішення якого відбувається розуміння змісту норм Конвенції, Першого протоколу, їх практичне застосування.

ЄСПЛ виходить із того, що положення ст. 1 Першого протоколу містить три правила: (а) перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; (б) друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання втручання у право на мирне володіння майном правомірним; (в) третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування.

Однак, позивач не довів суду умови виправданості втручання у право власності відповідачів: втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах, як наслідок правове позбавлення відповідачів права власності на земельні ділянки, яке б переслідувало легітимну мету.

За встановлених обставин, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Вирішуючи порушену представником відповідача вимогу про застосування до заявлених позовних вимог строку позовної давності, суд прийшов до наступних обґрунтувань.

Статтею 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, як визначено статтею 258 цього Кодексу до окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

У відповідності з вимогами частин 1 та 5 статті 261 ЦКУ, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Позивач звернувся до суду з даним позовом 22.03.2018 року. Вимоги позову стосуються визнання недійсним та скасування рішення Виноградівської міської ради від 12.12.2008 року, 17.03.2009 року, скасування державних актів від 30.04.2009 року, скасування договору купівлі-продажу 08.08.2014 року (а.с.7).

У той же час, як зазначає позивач на обґрунтованість строків звернення до суду, про порушення свого права вона дізналась тільки 10.10.2017 року коли отримала акт перевірки земельного законодавства (а.с.16-17).

Поряд з цими, наявні у справі рішення судів від 16.01.2014 року, 28.01.2015 року свідчать про зворотнє та про пропуск позивачем трьох річного строку позовної давності.

Однак, враховуючи встановлені обставини, позов не підлягає до задоволення з підстави недоведеності заявлених вимог.

Оскільки рішення ухвалюється не на користь позивача, понесені позивачем судові витрати в сумі 704,80 грн. на іншу сторону не покладаються, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України (а.с.1 т. 1).

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263, 264, 265, 266, 267, 268, 272, 273, 352, 354, 430, 431 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Відмовити повністю ОСОБА_1 у задоволенні позову про повернення земельної ділянки у власність, скасування рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, скасування договору купівлі продажу.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 днів з дня його прийняття безпосередньо до Апеляційного суду Закарпатської області. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 30 днів з дня отримання копії цього рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

ГоловуючийОСОБА_13

Повне рішення суду складено 26.06.2018 року