ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1257/18 Справа № 201/3915/17 Суддя у 1-й інстанції - Антонюк О.А. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2018 року по справі за позовом ОСОБА_2 до акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним і застосування наслідків недійсності правочину, -

в с т а н о в и л а:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", яке з 21 травня 2018 року змінило назву на акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", (далі - АТ КБ "ПриватБанк") про захист прав споживачів, визнання кредитного договору частково недійсним і застосування наслідків недійсності правочину, мотивуючи його тим, що 07 березня 2008 року між ним та АТ КБ "ПриватБанк" було укладено кредитний договір №SUH2GK, відповідно до умов якого він отримав кредит в розмірі 42.500 доларів США на споживчі цілі, а саме придбання нерухомості.

Зазначав,що згодом він з'ясував, що банк при укладанні вказаного кредитного договору обманув його, не вказавши повністю всі дані договору: договір не містить умов припинення цього договору, немає детального розпису загальної вартості кредиту для нього як споживача, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість банку вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки.

Вказував, що особливо є незаконними вимоги п.8.1 про сплату ним винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0.48% від суми зарезервованих ресурсів, тобто фактично працівник банку при укладанні договору тиснув на нього психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування; тобто договір не містить всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту; внаслідок чого він змушений був підписати цей договір, а отже цей договір не відповідає його внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним в частині несправедливих положень про можливість резервування ресурсів, підвищення відсоткової ставки, видачі кредиту в іноземній валюті та інш.

Посилаючись на те, що зараз банк вважає, що в нього є заборгованість по цьому кредитному договору, в той час коли в нього перед цим банком не має, а звернення до банку про з'ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, що є протиправним і порушуює його права як споживача, а тому просив суд визнати вказаний кредитний договір в частині пункту 8.1 недійсним, застосувати наслідки недійсності правочину у вказаній частині шляхом перерахунку щомісячних платежів без сплати винагороди за резервування ресурсів, а сплачені зарахувати в погашення боргу по кредиту.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2018 року позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення.

В апеляційні скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не з'ясовані обставини даної справи, проігноровані правові позиції Верховного Суду України, застосовано практику, яка не підлягала застосуванню, та строк позовної давності ним не пропущено.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів не находить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, що між АТ КБ «ПриватБанк», як кредитором, та позивачем ОСОБА_2, як позичальником, 07 березня 2008 року укладено кредитний договір №SUH2GK, відповідно до якого банк надав позивачу у тимчасове цільове використання кошти в розмірі 42.500 доларів США.

За умовами даного договору кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит у вказаному розмірі, а позичальник, в свою чергу, зобов'язався повернути кредит щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту, а також сплатити 12% річних (1% щомісяця) за користування кредитом та інші обов'язкові платежі.

Згідно умов цього договору про надання кредиту у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення позичальником, поручителем умов договору поруки, кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій. За порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх зобов'язань, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або частини) та/або сплати процентів за кредит та/або комісій, кредитор має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті.

Відповідно до п.1.1. вказаного договору банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу або шляхом перерахування на рахунок, відповідно до спірного договору. Відповідно до п.8.1 кредитного договору, банк зобов'язується надати "позичальникові" кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на строк: з 07 березня 2008 року по 07 березня 2028 року включно у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 42.500 доларів США на наступні цілі: у розмірі 35.000 доларів США на придбання нерухомості, а також 7.500 доларів США на сплату страхових платежів у випадку, передбаченому п.п.2.1.3. та 2.2.7 даного договору зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1.00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 2.00% від суми виплаченого кредиту у момент надання кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0.00% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, винагороди за резервування ресурсів у розмірі 0.48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п.8.2 даного договору.

Під час укладення кредитного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіма істотним умовам договору, про що свідчить власноручний підпис ОСОБА_2 та представника АТ КБ "ПриватБанк".

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів обґрунтованості позовних вимог, що боржника не примушували до укладання договору; боржник міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування; відсутнє введення позичальника в оману; кредит виданий належним чином; немає дисбалансу прав сторін договору; положення договору справедливі; відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Згідно з вимогами ч.1 ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У відповідності до ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, то особливості регулювання відносин сторін визначаються також Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних правових норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо сплати винагороди за резервування ресурсів, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22,23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Колегія суддів наголошує на тому, що спірний кредитний договір було укладено 07 березня 2008 року, згідно розділу 4 «Резервування ресурсів» договору визначено з самого початку суми, які підлягають сплаті за резервування, а отже, позивач до підписання договору та додатків до нього не відмовився від укладення кредитного договору. Визначення вказаної винагороди не суперечило Правилам НБУ та нормам статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, на час укладення кредитного договору).

Законом України від 22 вересня 2011 року №3795-XVII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» (далі - Закон №3795-XVII) частину восьму статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-VII «Про захист прав споживачів» доповнено абзацами третім-п'ятим, а саме: «Споживач у разі дострокового повернення споживчого кредиту сплачує відсотки за користування кредитом та вартість всіх послуг, пов'язаних з обслуговуванням та погашенням кредиту, за період фактичного користування кредитом. Кредитодавцю забороняється відмовляти споживачу в прийнятті платежу у разі дострокового повернення споживчого кредиту. Кредитодавцю забороняється встановлювати споживачу будь-яку додаткову плату, пов'язану з достроковим поверненням споживчого кредиту. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає сплату споживачем будь-якої додаткової плати у разі дострокового повернення споживчого кредиту, є нікчемною».

Відповідно до пункту 2 «Прикінцеві положення» Закону №3795-XVII дія цього Закону не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності.

Оскільки кредитний договір укладено 07 березня 2008 року, а зміни Законом до частини восьмої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було внесено тільки 22 вересня 2011 року, то згідно пункту 2 «Прикінцеві положення» Закону №3795-XVII та частини другої статті 5 ЦК України, частина восьма статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не підлягає застосуванню при вирішенні спору, а тому доводи апеляційної скарги про несправедливі умови про встановлення винагороди за резервування кредитних ресурсів, є необґрунтованими.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 був обізнаний з умовами договору та належним чином проінформований, зокрема про сплату додатково, крім процентів, винагороди за резервування ресурсів.

Колегія суддів наголошує на тому, що спірний кредитний договір було укладено 07 березня 2008 року, позичальник виконував його умови, що свідчить про його згоду з ними.

Під час укладення договору ОСОБА_2 погодився з його умовами та не оспорював його.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що умови спірного договору є несправедливими та порушують принцип добросовісності, відхиляються колегією суддів, оскільки істотні умови кредитного договору відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та в розумінні положень Закону не призводять до дисбалансу прав та обов'язків сторін.

Позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними. При цьому суд враховує, що ОСОБА_2 у встановлений законом строк не скористався своїм правом на відкликання згоди на укладання договору про надання споживчого кредиту.

Твердження апелянта про введення його в оману та ненадання вичерпної інформації про умови кредитування та вартість кредиту, також підлягають відхиленню, оскільки банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Отже, кредитний договір укладено відповідно до норм чинного законодавства і відсутні підстави для визнання його положень недійсними.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі стосовно обґрунтованості позову,не можуть біти прийняті до уваги у зв'язку з їх недоведеністю.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-383 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 15 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.