Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 666/1233/16-ц

провадження № 61-27602св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Радченка С. В., Вейтас І. В., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Публічне акціонерне товариство «КРЕДОБАНК»

(далі - ПАТ «КРЕДОБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 20 липня 2005 року № 56/ж у розмірі 117 494, 10 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 20 липня 2005 року між Акціонерним товариством «Кредит Банк» (далі - АТ «Кредит Банк»), правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК», та ОСОБА_3 укладений кредитний договір № 56/ж, згідно з умовами якого банк зобов'язався видати кредит у сумі 14 500, 00 дол. США на строк до 01 липня 2020 року, відповідач зобов'язався повернути кредит у повному обсязі й терміни, передбачені договором.

На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за договором 20 липня 2005 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 56/ж. Позичальник ОСОБА_3 не виконував зобов'язання за договором належним чином, у зв'язку з чим станом на 13 січня 2016 року утворилась заборгованість у сумі 5 049, 87 дол. США, що еквівалентно 117 494, 10 грн.

Як на правові підстави позову банк посилався на правила статей 15, 16, 246, 509, 525, 526, 530, 598, 599, 1049 ЦК України.

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 06 червня 2016 року позов ПАТ «КРЕДОБАНК» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь банку заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2005 року № 56/ж у розмірі 117 494, 10 грн та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 766, 07 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції зробив висновок, що внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором зі своєчасного та повного погашення необхідних щомісячних платежів, утворилась заборгованість, яка підлягає примусовому стягненню в солідарному порядку з боржника та поручителя.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 червня 2016 року скасовано, ухвалено нове рішення про відмову ПАТ «КРЕДОБАНК» у задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що станом на 09 березня 2016 року ОСОБА_3 сплачено заборгованість за кредитом і на момент подання позовної заяви заборгованість у позичальника була відсутня.

Враховуючи положення статей 611, 1050 ЦК України та умови укладеного між сторонами договору, а також невстановлення обставин, з якими позивач пов'язував своє право на дострокове стягнення кредитної заборгованості, апеляційний суд вважав, що підстави для задоволення позову ПАТ «КРЕДОБАНК» відсутні.

За таких обставин апеляційний суд зробив висновок про відсутність підстав для дострокового стягнення з ОСОБА_3, ОСОБА_4 частини кредитних коштів, що залишилася, та сплати процентів.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «КРЕДОБАНК» просило скасувати рішення Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2017 року та залишити в силі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 06 червня 2016 року. Заявник посилався на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

ПАТ «КРЕДОБАНК» зазначає, що скористався своїм правом дострокової вимоги погашення заборгованості, про що 12 серпня 2015 року листом повідомив боржника, а тому висновки апеляційного суду про відсутність підстав для дострокового стягнення заборгованості є помилковими, оскільки банк змінив строк виконання основного зобов'язання. Суд апеляційної інстанції всупереч вимогам процесуального права не дослідив зібрані у справі докази, зокрема лист-вимогу від 12 серпня 2015 року № 56/ж/1, розрахунок заборгованості, наданий банком, кредитний договір.

У відзиві відповідачі просили касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін з тих підстав, що на момент подання позову у відповідачів була відсутня прострочена заборгованість за кредитним договором. За вимогами про стягнення пені, на переконання відповідачів, спливла позовна давність в один рік, яка мала бути застосована судом першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 20 липня 2005 року між АТ «Кредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «КРЕДОБАНК», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 56/ж, за умовами якого банк зобов'язується надати у власність позичальникові грошові кошти у розмірі та на умовах, обумовлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Банк видав позичальникові кредит у сумі 14 500, 00 дол. США на строк до 01 липня 2020 року.

20 липня 2005 року на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між АТ «Кредит Банк» та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 56/ж, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором за виконання боржником зобов'язань в повному обсязі (повернення кредиту, сплати відсотків та комісій за користування кредитом, пені, штрафів, неустойок) за кредитним договором. Поручитель та боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором.

Банк належним чином виконав свої зобов'язання щодо надання кредитних коштів, позичальник, в свою чергу, зобов'язання за кредитним договором повертати кредит вчасно, сплачувати проценти за користуванням кредитом не виконував, внаслідок чого станом на 13 січня 2016 року у нього перед банком утворилась заборгованість у сумі 5 049, 87 дол. США, що еквівалентно 117 494, 10 грн.

Відповідно до пункту 3.1 кредитного договору позичальник зобов'язується здійснювати оплату за надані послуги у розмірах і в строки, визначені тарифами банку. За користування кредитом позичальник сплачує банку 12, 0 % річних (пункт 3.2 кредитного договору).

Верховний Суд в оцінці доводів касаційної скарги врахував таке.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Згідно з пунктами 4.9, 4.10 кредитного договору банк у випадках, передбачених пунктом 2.9 цього договору, вправі вимагати дострокового повернення кредиту, процентів, комісій та інших належних до сплати платежів за цим договором, про що письмово повідомляє позичальника. Позичальник зобов'язаний протягом 5 банківських днів з моменту отримання письмової вимоги банку достроково повернути кредит, проценти, комісії та інші належні до сплати платежі за цим договором.

Таким чином, банк, за наявності підстав, вправі змінювати строк виконання основного зобов'язання та вимагати від позичальника протягом п'яти днів з дня отримання такої вимоги погасити заборгованість за кредитним договором у повному обсязі.

Суди під час розгляду справи не досліджували та не з'ясували питання реалізації банком права на зміну строку виконання основного зобов'язання, що є підставою для дострокового стягнення заборгованості із боржника та поручителя.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд не надав оцінки наявному у матеріалах справи повідомленню-вимозі від 12 серпня 2015 року № 56/ж/1 про дострокове погашення заборгованості у розмірі 107 277, 05 грн протягом 30 календарних днів з дати отримання такого повідомлення та передчасно зробив висновок про відсутність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором у повному обсязі з тих підстав, що на момент подання позову у позичальника відсутня прострочена заборгованість за кредитом.

Змінивши строк виконання основного зобов'язання, не відкликавши таку вимогу, банк залишає за собою право дострокового отримання суми кредиту, відсотків, комісії та інших платежів за договором.

Часткове погашення заборгованості за кредитним договором на момент звернення до суду з позовом не є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову, а лише впливає на визначення розміру заборгованості, що може бути стягнута з відповідачів на користь банку.

Якщо кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, то передбачений договором строк кредитування надалі не підлягає застосуванню, а строк повернення кредиту вважається таким, що настав.

З'ясування судом строку повернення кредиту, що настав в силу пред'явлення вимоги про дострокове повернення позики за правилами статті 1050 ЦК України, відповідним чином має вплинути на обрахунок суми процентів за користування кредитом.

Суд під час нового розгляду справи зобов'язаний врахувати положення пункту 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, в якому сформульовано правовий висновок, згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

В оцінці поведінки сторін суд має керуватися положеннями частини третьої статті 509 ЦК України, за змістом яких зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що відповідним чином має впливати на порядок та спосіб виконання сторонами власних зобов'язань. За правилом же статті 526 цього Кодексу зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідно, кожна сторона у договірному зобов'язанні має діяти розсудливо та добросовісно, розуміючи значення своїх дій та беручи на себе усі їхні юридичні наслідки.

Зважаючи на встановлення неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які мають істотне значення для правильного вирішення спору, Верховний Суд зробив висновок про обґрунтованість вимог касаційної скарги про скасування рішення Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2017 року.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, оскільки апеляційний суд не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, відповідно, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, відповідно до статті 411 ЦПК України судове рішення підлягає скасуванню з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Враховуючи відсутність у Верховного Суду права самостійно досліджувати докази у справі, взявши до уваги необхідність обрахунку заборгованості, а також виходячи з принципу процесуальної економії, обґрунтованим є рішення про направлення справи на новий розгляд саме до суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи апеляційному суду належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «КРЕДОБАНК» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик