Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 757/6407/14-ц

провадження № 61-10431св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,

третя особа - Приватне акціонерне товариство «ЛУЧ АО»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року у складі судді Писанця В. А. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Волошиної В. М., Слюсар Т. А., Панченка М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль»

(далі - ПАТ «РайффайзенБанк Аваль»), третя особа - Приватне акціонерне товариство «ЛУЧ АО» (далі - ПрАТ «ЛУЧ АО»), про визнання припиненою поруки за договором поруки від 10 грудня 2004 року.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що в результаті укладення 14 вересня 2012 року між ПрАТ «Луч АО» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» додаткової угоди до генеральної кредитної угоди термін кредитування продовжено до 28 лютого 2013 року, у зв'язку з чим збільшився обсяг відповідальності поручителя без його згоди, отже, на переконання позивача, порука має бути визнана припиненою. Іншою підставою позову є те, що після настання строку виконання основного зобов'язання кредитор до нього вимоги не пред'явив, що є самостійною підставою припинення поруки.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Скасовуючи рішення Печерського районного суду міста Києва від 12 вересня 2014 року й ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 липня 2015 року та направляючи справу на новий розгляд до суду першої інстанцій, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 02 березня 2016 року виходив з того, що суд першої інстанції обґрунтував відмову в задоволенні позову виключно посиланням на правило частини першої статті 559 ЦК України, не встановивши обставини, визначені частиною четвертою цієї статті, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги. При цьому суд апеляційної інстанції таких недоліків судового рішення не усунув, наявність підстав, встановлених частиною четвертою статті 559 ЦК України, не встановив.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Судом визнано припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки від 10 грудня 2004 року, укладеним між ним та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль».

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що банком та поручителем протягом 2004-2012 років не вносилися зміни до договору поруки (зокрема, до пункту 1.2 договору), який укладений на виконання поручителем зобов'язань за генеральною кредитною угодою від 10 грудня 2004 року, а відтак відсутні підстави вважати, що, вирішивши про продовження терміну дії генерального угоди до 28 лютого 2013 року без згоди поручителя, відповідач таким чином збільшив обсяг його відповідальності. Таким чином, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для припинення поруки за частиною першою статті 559 ЦК України. Разом з тим, оскільки кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, 28 лютого 2013 року, не пред'явив вимоги до позивача як до поручителя, то порука є припиненою за частиною четвертою статті 559 ЦК України.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції обґрунтовувалась тим, що за останніми додатковими угодами від 14 вересня 2012 року до кредитного договору, укладеного в рамках генеральної угоди, сторонами визначено, що кінцевим терміном погашення позичальником кредиту є 28 лютого 2013 року (останній день строку користування кредитом). Таким чином, останній день строку виконання основного зобов'язання сторони кредитного договору визначили 28 лютого 2013 року. В останній день строку користування кредитом позичальник не здійснив погашення заборгованості, а тому з 01 березня 2013 року несплачена сума заборгованості вважається простроченою. За таких обставин у банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту, починаючи з 01 березня 2013 року і протягом наступних шести місяців. Вимоги до поручителя ОСОБА_3 кредитор в судовому порядку пред'явив 03 жовтня 2013 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку, а тому порука припинила свою дію.

Апеляційний суд відхилив доводи заявника про те, що поручитель погодив з банком зміну строку припинення договору поруки, передбаченого частиною четвертою статті 559 ЦК України, з шести місяців до трьох років, оскільки строк дії поруки, на відміну від позовної давності, не може бути збільшений за згодою сторін.

Рішення суду першої інстанції в частині припинення поруки з підстав, визначених частиною першою статті 559 ЦК України, апеляційним судом відповідно до принципу диспозитивності не переглядалося, оскільки не оскаржувалося сторонами в цій частині.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року до Верховного Суду, банк просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що у пункті 4.1 договору поруки встановлено, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк дії генеральної кредитної угоди сторони погодили до 28 лютого 2013 року, позов про стягнення заборгованості з ОСОБА_3 банк подав 03 жовтня 2013 року, тобто в межах трирічного строку, встановленого в пункті 4.1 договору поруки. На переконання заявника, у результаті неналежного дослідження судом наявних у матеріалах справи доказів, ненадання оцінки в оскаржуваному рішенні висновкам про відмову у дослідженні інших доказів, зокрема пункту 4.1 договору поруки, і доводів позовної заяви, які спростовують висновки оскаржуваних судових рішень, неправильного тлумачення та застосування норм матеріального права, судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права.

Заявник наголошує, що суди дійшли правильного висновку про відмову у припиненні поруки з підстав, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2018 року відкрито касаційне провадження, а ухвалою від 01 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Аналогічні положення містяться у статті 263 ЦПК України.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 10 грудня 2004 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» (далі - АППБ «Аваль), правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та Акціонерним товариством закритого типу «Луч АО» (далі - ЗАТ «Луч АО»), правонаступником якого є ПрАТ «Луч АО», укладено генеральну кредитну угоду № 010/02-01/02/138, відповідно до умов якої кредитор зобов'язався надавати позичальнику гарантії, кредити, кредитні лінії, кредити в режимі овердрафт в порядку і на умовах, визначених в угоді, договорах про надання гарантій, кредитних договорах та договорах овердрафту, укладених в її рамках, а позичальник зобов'язався забезпечити повернення одержаних кредитів та сплатити нараховані відсотки. Договори про надання гарантій, кредитні договори та договору овердрафту, укладені в рамках цієї угоди, є її невід'ємними частинами.

У подальшому до генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року укладено низку додаткових угод.

У рамках генеральної кредитної угоди між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПрАТ «Луч АО» 13 серпня 2009 року укладено кредитний договір № 010/14/535 «Невідновлювальна Кредитна лінія на поповнення обігових коштів для корпоративних клієнтів» (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом у сумі 6 592 000, 00 грн зі сплатою 22 % річних з кінцевим терміном повернення 30 липня 2010 року.

Відповідно до пункту 2.4 кредитного договору нарахування процентів за кредитом здійснюється не рідше одного разу на місяць, виходячи з фактичної кількості днів у місяці та році. Проценти нараховуються на залишок фактичної заборгованості за кредитом протягом всього строку користування кредитом.

У пункті 6.1 кредитного договору сторони погодили, що заборгованість за кредитом погашається позичальником відповідно до графіка погашення заборгованості (додаток № 1 до цього договору).

14 вересня 2012 року між сторонами укладено додаткову угоду

№ 010/02-01/02/138/19 до генеральної кредитної угоди, за умовами якої загальний розмір зобов'язань позичальника перед кредитором за кредитами, наданими позичальнику в рамках цієї угоди, не може перевищувати суми 2 200 000, 00 грн, а термін дії цієї угоди погоджено до 28 лютого 2013 року.

Того ж дня між сторонами до кредитного договору від 13 серпня 2009 року № 010/14/535 укладено додаткову угоду № 010/14/535/10 про зміну графіка погашення кредиту.

У додатковій угоді сторони дійшли домовленості подовжити строк користування кредитом за кредитним договором від 13 серпня 2009 року № 010/14/535, укладеним між позичальником та кредитором, в рамках генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року № 010/02-01/02/138, на таких умовах: пункт 1.1. договору викласти у такій редакції:

«1.1. Відповідно до умов цього договору та генеральної кредитної угоди кредитор зобов'язується надати позичальнику кредит у формі невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 2 200 000, 00 грн, а позичальник зобов'язується отримати кредит, використати його за цільовим призначенням, повернути кредитору суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, а також виконати інші обов'язки, визначені цим договором, з кінцевим терміном погашення позичальником кредиту 28 лютого 2013 року (останній день строку користування кредитом) - пункт 1.2. Пункт 1.2 вступає в дію з 01 серпня 2012 року. Сторони домовились, що позичальник погашає заборгованість за кредитним договором від 13 серпня 2009 року № 010/14/535 відповідно до графіка (додаток № 1 до цією додаткової угоди) та з дати укладення цієї додаткової угоди подальша видача кредитних коштів за договором не здійснюється (пункти 1.3., 1.4.). Також сторонами визначено, що кредитор переносить термін сплати позичальником нарахованих сум штрафів/пені в сумі 105 943, 43 грн за порушення умов договору на 28 лютого 2013 року, а у випадку відсутності прострочених платежів згідно з графіком погашення кредиту та відсотками більше 5 банківських днів скасовує нараховані суми штрафів/пені в повному обсязі».

Відповідно до графіка (додаток № 1) до додаткової угоди встановлено, що погашення заборгованості здійснюється позичальником у грудні 2012 року в сумі 1 000 000, 00 грн, у лютому 2013 року - 1 200 000, 00 грн.

З метою забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов'язань, які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року № 010/02-01/02/138, між банком та ОСОБА_3 10 грудня 2004 року укладено договір поруки.

13 серпня 2009 року між банком та поручителем укладено додаткову угоду № 010/02-01/02/138/1 до договору поруки від 10 грудня 2004 року, за умовами якої сторони погодили викласти договір поруки у новій редакції.

Згідно з пунктом 1.2 сторони договору встановили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за борговими зобов'язаннями боржника (ЗАТ «Луч АО»), які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року № 010/02-01/02/138 з додатковими угодами до неї та кредитними договорами, договорами овердрафтів, договорами про надання гарантій, що укладені та будуть укладені в її рамках. Зобов'язання поручителя перед кредитором є безумовними і ніяких інших умов, крім передбачених цим договором та зазначені у пункті 1.2 кредитного договору, не потребують (пункт 1.3). Разом з підписанням цього договору поручитель підтверджує, що він ознайомлений з положеннями кредитного договору, цілком розуміє його зміст та згоден виступати поручителем за зобов'язаннями боржника за кредитним договором (пункт 1.4). Поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники (пункт 2.1).

Пунктом 4.1 договору поруки встановлено, що цей договір вступає в силу з моменту його підписання та втрачає свою дію з моменту закінчення забезпеченого ним зобов'язання. Також порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя (частина четверта статті 559 ЦК України).

18 жовтня 2010 року додатковою угодою до договору поруки від 10 грудня 2004 року сторони погодили внести зміни до пункту 1.2 договору поруки. Визначили, що поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед кредитором відповідати за борговими зобов'язаннями боржника, які виникають з умов генеральної кредитної угоди від 10 грудня 2004 року, з додаткової угоди від 18 жовтня 2010 року та з додаткових угод до неї та кредитними договорами, договорами про надання гарантій, що укладені та будуть укладені в її рамках. Всі інші умови договору поруки залишаються без змін.

Сторони під час розгляду справи не заперечували, що у зв'язку з неналежним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 13 серпня 2009 року № 010/14/535, укладеним в рамках генеральної угоди від 10 грудня 2004 року № 010/02-01/02/138, банк у липні 2013 року звернувся до господарського суду, пред'явивши позов до позичальника ПрАТ «Луч АО» про стягнення заборгованості у повному обсязі кредитних зобов'язань.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07 листопада 2013 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29 січня 2014 року, стягнуто з ПрАТ «Луч АО» на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» 2 200 000, 00 грн заборгованості за кредитом, 297 218, 06 грн - прострочених відсотків, 111 567, 12 грн - пені за кредитом, 9 726, 69 грн - пені за відсотками.

Вимогу до поручителя ОСОБА_3 у судовому порядку банк пред'явив 03 жовтня 2013 року, що підтвердив в судовому засіданні представник відповідача.

На переконання Верховного Суду, звернувшись до суду із позовом про стягнення із позичальника кредитної заборгованості у повному обсязі, кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язанняв повному обсязі.

Норми права, які регулюють спірні правовідносини

Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов'язки, що складають зміст договірного зобов'язання (частина перша статті 628 ЦК України).

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У статті 553 ЦК України встановлено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (частина перша статті 554 ЦК України).

Отже, порука є спеціальним додатковим майновим заходом впливу, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання.

Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника.

Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша та друга статті 553 ЦК України).

Правовою підставою вимог позову, пред'явленого ОСОБА_3, є положення частин першої та четвертої статті 559 ЦК України.

Щодо припинення поруки за частиною першою статті 559 ЦК України

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких інших умов основного договору.

Зміна договору - це трансформація будь-якої або декількох умов, які складають зміст договору.

Згідно зі статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Тобто закон пов'язує припинення договору поруки зі зміною основного зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови, що така зміна призведе до збільшення обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного договору.

Отже, на зміну умов основного договору, унаслідок якої обсяг відповідальності не збільшується, згода поручителя не вимагається і такі зміни не є підставою для застосування наслідків, передбачених частиною першою статті 559 ЦК України.

Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1539цс17, підстав відступити від яких Верховним Судом не встановлено.

Суди, встановивши, що внаслідок прийняття рішення про продовження терміну дії генерального угоди до 28 лютого 2013 року не збільшився обсяг відповідальності поручителя, дійшли аргументованого висновку про відсутність підстав для припинення поруки за частиною першою статті 559 ЦК України.

Щодо припинення поруки за частиною четвертою статті 559 ЦК України

Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

З огляду на викладені приписи, порука є строковим зобов'язанням, і незалежно від того, встановлений її строк договором чи законом, сплив цього строку припиняє суб'єктивне право кредитора.

Верховний Суд України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі

№ 6-6цс14 виклав правовий висновок, згідно з яким строк поруки не є строком для захисту порушеного права, а є строком існування зобов'язання поруки. Право кредитора й обов'язок поручителя після спливу строку поруки припиняються, а тому кредитор не може вчиняти жодних дій щодо реалізації своїх прав, зокрема й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку. Навіть якщо в межах строку поруки була пред'явлена претензія, і поручитель не виконав зазначені у ній вимоги, кредитор не має права на задоволення позову, заявленого поза межами строку існування поруки, оскільки із його закінченням відповідне право припинилося.

Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення.

Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами за статтею 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки.

Коли договором передбачено припинення поруки у разі, якщо кредитор протягом трьох років від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, у такому випадку трирічний строк обчислюється з настання строку виконання основного зобов'язання.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-18цс16, підстав відступити від якого Верховним Судом не встановлено.

Судами встановлено, що у пункті 4.1 договору поруки сторони визначили, що порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Термін кредитування сторони узгодили до 28 лютого 2013 року, вимогу до поручителя ОСОБА_3 в судовому порядку банк пред'явив 03 жовтня 2013 року, тобто в межах трирічного строку дії поруки.

Висновки апеляційного суду про те, що строк дії поруки, на відміну від позовної давності, не може бути збільшений за згодою сторін не відповідає загальній засаді цивільного законодавства щодо свободи договору та правовому висновку Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-18цс16.

Суди першої та апеляційної інстанцій, вирішуючи спір, наведені вимоги закону не врахували, внаслідок чого дійшли помилкового висновку про те, що порука ОСОБА_3 за договором поруки від 10 грудня 2004 року припинилась на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи викладене, Верховний Суд доходить висновку, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись пунктом 4 частини першої статті 416 ЦПК України, за результатом розподілу судових витрат з ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати, понесені банком у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 487, 20 грн, а також судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 704, 00 грн.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.

Скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 03 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 грудня 2017 року, ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа - Приватне акціонерне товариство «ЛУЧ АО», про визнання поруки припиненою відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» судові витрати, які поніс банк у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції в розмірі 487, 20 грн, а також судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, у розмірі 704, 00 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик