Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 127/486/17

провадження № 61-26735св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), СімоненкоВ. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2017 року в складі судді Волошина С. В. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року в складі колегії суддів: Марчук B. C., Денишенко Т. О., Панасюка О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про усунення від права на спадкування за законом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її син ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина, яку вона прийняла належним чином, подавши до Першої вінницької державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, за якою 12 липня 2016 року заведена спадкова справа.

При зверненні до Першої вінницької державної нотаріальної контори для оформлення спадщини позивача було повідомлено про неможливість такого оформлення у зв'язку з поданням ОСОБА_5 заяви про прийняття спадщини.

Згідно з інформацією Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини звернулись: мати ОСОБА_7 - ОСОБА_4, та донька ОСОБА_7 - ОСОБА_5

Позивач вважала, що ОСОБА_5 підлягає усуненню від права на спадкування за законом щодо майна ОСОБА_7 у зв'язку з тим, що за життя ОСОБА_7, незважаючи на те, що був одружений, дітей не мав. З матір'ю відповідача ОСОБА_7 одружений не був, однією сім'єю вони не проживали, спільне господарство не вели, тому невідомо, чи дійсно ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_7

Через важкі хвороби ОСОБА_7 не міг самостійно забезпечити умови свого життя, потребував сторонньої допомоги, піклування, фактично знаходився у безпорадному стані, що, на думку позивача, підтверджено виписками з історій хвороб та медичних карток лікарень, де лікувався ОСОБА_7

ОСОБА_5 не надавала матеріальної допомоги на лікування та утримання ОСОБА_7, не цікавилась станом його здоров'я.

Крім того, ОСОБА_7 за життя розпорядився своїм майном та склав заповіт на користь своїх сестри та брата, але не встиг посвідчити його у нотаріуса, тому спадщину прийняла ОСОБА_4 як єдина спадкоємиця першої черги.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила усунути ОСОБА_5 від права на спадкування за законом майна ОСОБА_7

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що належними і допустимими доказами не доведений факт ухилення відповідача від надання спадкодавцеві допомоги, перебування спадкодавця в безпорадному стані та потребу спадкодавця в допомозі саме відповідача.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 просить зазначені судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки показанням свідків, неповно з'ясували обставини справи, що призвело до ухвалення незаконних рішень.

ОСОБА_5 надала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначає, що рішення судів попередніх інстанцій є законними і обґрунтованими, висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, підстав для їх скасування немає.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що ОСОБА_4 є матір'ю ОСОБА_7

ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_7 (спадкодавця), що вбачається із копії свідоцтва про народження від 01 листопада 1990 року, копії свідоцтва про встановлення батьківства від 01 листопада 1990 року та актового запису про народження ОСОБА_5 від 01 листопада 1990 року.

ОСОБА_7 станом на 23 травня 2016 року був зареєстрований та проживав разом з матір'ю в належній йому частині будинку за адресою: АДРЕСА_1, вони спільно вели господарство.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 помер. Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на його майно.

За заявою ОСОБА_4, 12 липня 2016 року зареєстровано спадкову справу, із матеріалів якої випливає, що спадкоємцями за законом є донька спадкодавця ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та його мати ОСОБА_4, які у встановлений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини. Позивач і відповідач є спадкоємцями першої черги за законом відповідно до статті 1261 ЦК України.

Відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкоємцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Саме на підстави, визначені частиною п'ятою статті 1224 ЦК України, посилалася ОСОБА_4 у позові, зазначаючи, що ОСОБА_5 за час важкого фізичного, морального та матеріального стану ОСОБА_7, його тяжких хвороб та знаходження в безпорадному стані, мала можливість, але свідомо ухилялась від надання йому будь-якої допомоги та підтримки.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 6 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Отже, суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити, як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги та можливість надавати таку допомогу, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребує, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідні дії. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Разом із тим ОСОБА_4 не довела обставин, якими обґрунтовувала свої позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, підстав для скасування ухвалених ними рішень не вбачає, вважаючи правильними висновки судів про те, що відповідач не ухилялася від надання спадкодавцеві будь-якої допомоги.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не надав належної оцінки показанням свідків колегія суддів вважає безпідставними, оскільки в мотивувальних частинах судових рішень зазначено про допит свідків та про факти, які вони підтвердили.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 06 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 28 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв

В.М. Сімоненко

С.П. Штелик