Справа № 442/5237/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/811/1685/18 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Крайник Н.П., Цяцяка Р.П.

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 -

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 лютого 2018 року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись з позовом до Управління Державної казначейської служби у Дрогобицькому районі, Державної казначейської служби України, відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до Управління Державної казначейської служби у Дрогобицькому районі, Державної казначейської служби України, відділу державної виконавчої служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок вчиненого кримінального правопорушення, відмовлено.

Позовні вимоги обгрунтовують тим, що 05.06.2012 року державним виконавцем Лютик Х.В., ВДВС Дрогобицького міськрайоиного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №32938979, в якій було постановлено: стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 - 210456,50 гри. матеріальної та моральної шкоди; стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 200000 грн. моральної шкоди. Боржнику надавався термін для добровільного виконання постанови до 13 червня 2016 року, але присуджені судом кошти ОСОБА_5 не сплачені. Матеріалами справи підтверджується, що у засудженого ОСОБА_5 немає нерухомого майна, не зареєстровано на праві власності земельних ділянок, транспортних засобів, на обліку в управлінні Пенсійного фонду не числиться, рахунків у боржника не має, останній ніде не працює, тобто,ОСОБА_5 немає можливості оплатити моральну та матеріальну шкоду, ні повністю, ні частково, є неплатоспроможним. Вважають, що згідно до статті 1207 ЦК України держава має обов'язок відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину. А тому просять стягнути з відповідачів моральну та майнову шкоду.

Рішення судув апеляційному порядку оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3,вважають, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права при неповно з'ясованих обставинах, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Право фізичних та юридичних осіб, зокрема, на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Конституції України. Згідно ст.2, ст.170 ЦК України, учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб'єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Тому, відповідно до ст. 1207 ЦК України шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним статтею 1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною, яким є ОСОБА_5 Апелянт також зазначає, що відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 11 вересня 2013 року (справа N 6-48цс13), при відшкодуванні моральної шкоди, завданої особі незаконними діями чи бездіяльністю працівників виконавчої служби, застосуванню підлягають положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст. 56 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1173 ЦК України та ст.ст. 11 Закону України від 24 березня 1998 року N 202/98-ВР "Про державну виконавчу службу". Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 01.11.1996 року N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає зазначеним вимогам.

Положеннями частини 1 статті 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що державою Україна не прийнято Закону, який би визначав умови та порядок відшкодування державою шкоди, завданої в результаті злочину.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду з огляду на таке.

З матеріалів справи вбачається, що вироком Апеляційного суду Львівської області від 15.04.2010 р.,ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст.152, ч.2 ст.15-ч.3 ст.153, п.п.10, 12 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185, ч.1 ст.309 КК України та призначено покарання на підставі ст.70 КК України у вигляді 15 років позбавлення волі. В результаті злочинних дій ОСОБА_5 загинула ОСОБА_7, донька позивачів. Вироком суду стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 - 10456,50 грн. у відшкодування майнової шкоди та 200000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди; стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 - 200000.00 грн. на відшкодування моральної шкоди. Згідно з вироком строк відбуття ОСОБА_5 слід рахувати з моменту його затримання, тобто, з 10 липня року 2008 року.

Судом першої інстанції встановлено, що злочинними діями ОСОБА_5 позивачам завдано майнової та моральної шкоди, яка не відшкодована через його неплатоспроможність.

Вимоги щодо відшкодування позивачам майнової та моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_7, було вирішено в межах кримінального провадження, і майнову та моральну шкоду, завдану позивачам злочинними діями ОСОБА_5, вироком суду було стягнуто саме з засудженого ОСОБА_5

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 зазначили, що оскільки вирок суду в частині відшкодування майнової та моральної шкоди не виконується, засуджений майна, на яке можливе звернення стягнення немає, в місці позбавлення волі непрацевлаштований, є неплатоспроможним, а тому майнова та моральна шкода, з врахуванням ст. 1207 ЦК України, має бути відшкодована державою.

Відповідно до ст. 1207 ЦК України шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю внаслідок злочину, відшкодовується потерпілому або особам, визначеним ст.1200 цього Кодексу, державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною.

Частина 2 ст.1207 ЦК України передбачає, що умови і порядок відшкодування державою шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю, встановлюється законом.

Згідно зі ст. 1177 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Умови і порядок відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичної особи, яка потерпіла від злочину, встановлюється законом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що відповідно до ч.1 ст. 1207 ЦК України передбачена можливість покладення обов»язку відшкодувати шкоду, завдану каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю фізичної особи внаслідок злочину, на державу. Однак, за ч.2 ст. 1207 ЦК України передбачено, що умови і порядок відшкодування державою шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров»я або смертю, встановлюється законом.

Проте, ні на час розгляду справи у суді першої інстанції, ні під час перегляду судового рішення судом апеляційної інстанції, такого Закону в Україні не прийнято.

Відсутність Закону про визначення порядку та умов відшкодування державою шкоди внаслідок злочину у разі неплатоспроможності особи, що вчинила злочин, унеможливлює ухвалення рішення суду про стягнення відшкодування такої шкоди з держави в особі Державної казначейської служби.

Оскільки державою не визначено умови і порядок відшкодування шкоди, висновок суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову є законним та обгрунтованим.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував аналогію закону.

Так, ч.1 ст. 8 ЦК України передбачено, якщо цивільні правовідносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія права).

Отже, під аналогією мається на увазі поширення норми або цілого комплексу норм права на не передбачені законом, але існуючі подібні ситуації.

Крім того, застосовуючи закон за аналогією, суд повинен тлумачити його так само, як і при звичайному застосуванні цієї норми. Недопустимо застосування правової норми до аналогічних правовідносин шляхом деякого іншого її тлумачення, так як застосування аналогії закону здійснюється не за допомогою тлумачення норми права, а шляхом переносу норми, яка застосовується, в площину інших правовідносин.

На думку колегії суддів до спірних правовідносин не може бути застосована аналогія закону, так як ці правовідносини врегульовані ст. ст. 1177, 1207 ЦК України та передбачають прийняття спеціального Закону, який би мав врегулювати умови та порядок відшкодування шкоди за ст. ст. 1177, 1207 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які є достатньо мотивовані.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 лютого 2018 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 04.12.2018 року.

Головуючий: Шеремета Н.О.

Судді: Кайник Н.П.

Цяцяк Р.П.