Справа № 348/2136/15-ц
Провадження № 22-ц/4808/165/18
Головуючий у 1 інстанції Грещук Р. П.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Капущак С.В.,

з участю апелянта ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення порушень права власності на землю, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2018 року, ухвалене суддею Грещуком Р.П. у м. Надвірна, повний текст якого складено 23 серпня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Згідно абзацу третього пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.6 статті 147 закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України справу за єдиним унікальним номером 348/2136/15-ц 04.10.2018 року передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області.

В листопаді 2015 року ОСОБА_1 поданий позов до ОСОБА_3 про усунення порушень права власності на землю, в обгрунтування якого зазначив, що відповідно до договору купівлі-продажу від 29.03.2006 року він придбав у ОСОБА_6 земельну ділянку площею 0,0979 га, яка розташована по АДРЕСА_1, що перебувала у власності ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 10.03.2006 року. Дана земельна ділянка має спільну межу із земельною ділянкою ОСОБА_3 довжиною 16,15 м, визначена на межі як пряма лінія між точками А-Ж. 05.10.2007 року він оформив Державний акт на право власності на зазначену земельну ділянку, в якому було змінено її адресу з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_2, відповідно до рішення Надвірнянської міської ради від 27.07.2006 року № 214-ІV/2006. В технічній документації наявний акт перенесення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки, датований 05.04.2006 року, земельно-кадастровий план. Площа придбаної ним земельної ділянки у ОСОБА_6, межові знаки між земельними ділянками його та відповідача, межі та конфігурація його земельної ділянки відповідають аналогічним характеристикам, зазначеним у раніше виданому ОСОБА_6 Державному акті на право власності на цю земельну ділянку. Зокрема, лінія А-Ж позначена на плані як пряма лінія довжиною 16,15 м.

Пізніше йому стало відомо з матеріалів іншої судової справи, що ОСОБА_3 є власником земельної ділянки, яка межує з належною позивачу земельною ділянкою, на підставі Державного акту серії НОМЕР_2, виданого 27.07.2004 року. З даного державного акту вбачається, що спільна межа між земельними ділянками в плані позначена літерами Г-Д і має конфігурацію ламаної лінії довжиною 16,55 м.

Погодивши в 2005 році конфігурацію спільної межі між вищевказаними ділянками у вигляді прямої лінії довжиною 16,15 м, визначеної на плані між точками А-Ж, ОСОБА_3 змін до технічної документації та Державного акту на свою земельну ділянку не внесла. Земельні ділянки були розмежовані старою огорожею із сітки-рабиці, закріпленої на металевих стовпчиках. Після придбання ним земельної ділянки зазначена огорожа знаходилась на своєму місці і жодних претензій стосовно її розміщення у відповідача не було. У червні 2014 року він спільно з чоловіком ОСОБА_3, в її присутності, відмітили і викопали траншею по всій довжині спільної межі між земельними ділянками по лінії старої огорожі та демонтували стару огорожу, залишивши наявні межові знаки. В подальшому відповідач змінила свою думку, мотивуючи тим, що траншея викопана неправильно і її слід змістити в сторону його земельної ділянки. Листом від 14.11.2014 року ОСОБА_3 звернулась до нього з проханням не перешкоджати їй у встановленні огорожі, в подальшому встановивши її самостійно поза викопаною траншеєю на земельній ділянці, належній йому. Він демонтував самовільно встановлену огорожу. З приводу порушених прав звернувся із заявою до Надвірнянського РВ УМВС, з аналогічною заявою звернулась і відповідач. На даний час між земельними ділянками огорожа відсутня.

З цих підстав просив зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкод у встановленні твердої межі - бетонної огорожі по межі між суміжними земельними ділянками, які знаходяться по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, згідно із планом меж земельної ділянки по Державному акту на право приватної власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 05.10.2007 року, виданому на його ім'я. (а.с.2-4).

Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17.12.2015 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідача залучено Надвірнянську міську раду (а.с.35).

Рішенням Надвірнянського районного суду від 15 серпня 2018 року в задоволенні позовних вимог, заявлених ОСОБА_1, відмовлено (а.с.153-155).

Не погодившись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначила, що позивач не отримав належного судового захисту свого права, а саме щодо встановлення твердої межі у вигляді паркану вздовж належної йому на праві власності земельної ділянки у зв'язку з тим, що, на думку суду, відсутні докази чинення відповідачем перешкод в користуванні земельною ділянкою позивачу. Однак, відповідно до опису і погодження меж від 2005 року, ОСОБА_3 особистим підписом погодила колишньому власнику земельної ділянки ОСОБА_6 конфігурацію межі земельної ділянки площею 0,0979 га, у вигляді прямої лінії, а не ламаної, як це передбачено Державним актом, виданим відповідачу 27.07.2004 року. Тобто, з 2005 року спільна межа між земельними ділянками позивача та відповідача позначена двома, а не трьома межовими знаками і конфігурація цієї землі є прямою лінією. ОСОБА_3, погоджуючи цю межу, умисно не внесла зміни до своєї технічної документації, побудувала на цій межі бетонний фундамент ями, що є фізичною перешкодою для встановлення огорожі відповідно до висновку судової земельно-технічної експертизи від 22.11.2017 року. За наявності таких доказів, висновок суду першої інстанції про відсутність доказів чинення відповідачем перешкод в користуванні земельною ділянкою позивачу не відповідає наявним у справі доказам, а також нормам матеріального права, а саме частині першій ст.106 Земельного кодексу України.

Також суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_7, який робив обміри земельної ділянки, не є сертифікованим спеціалістом із землеустрою і документ про те, що земельна комісія підтвердила достовірність його обмірів, в матеріалах справи відсутній. Крім цього, комісія не проводила відповідних обмірів на належній йому земельній ділянці і не вивчала технічну документацію на цю земельну ділянку.

Причиною так званої технічної помилки, на яку вказав судовий експерт, насправді є те, що ОСОБА_3, погодивши межі належної на даний час позивачу земельної ділянки попередньому її власнику, не внесла зміни до технічної документації на свою земельну ділянку і свідомо та умисно перешкоджає йому у встановленні твердої межі - паркану між їхніми земельними ділянками, встановивши вже після приватизації фізичну перешкоду - бетонний фундамент вигрібної ями.

З цих підстав просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі. (а.с.160-167).

Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_3 подала заяву, в якій зазначила, що у плані земельної ділянки ОСОБА_6, який вона узгодила без розмірів, внутрішній кут спільної межі 171 градус вона могла прийняти за кут під цифрою 19 на схемі. Вважає, що це її помилка, але від цього її земельна ділянка не змінилася, а технічну документацію ОСОБА_6 вона не вивчала. Під час розгляду справи в суді з»ясувалося, що каталог координат значно відрізняється від схеми земельної ділянки позивача, тому що в акті вказано 16,5 м, а згідно схеми МП «Геоінформ» зазначено 14,93 м, тобто різниця - 1,57 м. При повторній зйомці це підтвердило ТзОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр». Позивач після придбання земельної ділянки у ОСОБА_6 змінив її цільове призначення, здійснив забудову, не узгодивши з суміжними землекористувачами. (а.с.174, 175).

Представник Надвірнянської міської ради подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилається на те, що земельний спір між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 виник виключно через неналежним чином оформлені проекти землеустрою (технічну документацію) щодо відведення у власність земельних ділянок на АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. Внаслідок демонтажу твердої межі (металевої огорожі на бетонному фундаменті), яка існувала між земельними ділянками позивача та відповідача, встановити межі по державних актах про право власності на землю є неможливим, оскільки у технічній документації до цих Державних актів обох землевласників наявні помилки, а інші межові знаки знищені. Даний спір доцільно врегулювати шляхом розроблення однією землевпорядною організацією технічної документації щодо встановлення (відновлення) в натурі меж обох земельних ділянок. (а.с.189).

У судове засідання представник Надвірнянської міської ради не з»явився, подана заява про розгляд справи за відсутності такого представника.

Приймаючи до уваги, що неявка осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, не перешкоджає апеляційному розгляду справи, апеляційним судом виконаний обов»язок щодо повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про день, місце та час судового засідання, тому колегія суддів розглянула справу за відсутності представника третьої особи.

Вислухавши пояснення позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її необгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 29 березня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № Д-548, посвідченого державним нотаріусом Надвірнянської районної державної нотаріальної контори ОСОБА_8, ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_6 земельну ділянкуНОМЕР_5 площею 0,0979 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_4, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.6).

Із витягу з Державного реєстру речових правочинів від 29.03.2006 року встановлено, що ОСОБА_6 відчужила ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_4, що знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.7).

Земельна ділянка належала ОСОБА_6 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6, виданого Надвірнянською міською радою 10.03.2006 року згідно рішення від 04.11.2005 року за № 1870-ХХVІ (11)-05, кадастровий НОМЕР_7, та зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі № 51 (а.с. 8).

У плані меж земельної ділянки, наявному у Державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_6 від 10.03.2006 року, виданому ОСОБА_6, позначена літерами ЖА спільна межа із земельною ділянкою ОСОБА_3, протяжністю 16.15м. (а.с.8 зворот)

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3 від 05.10.2007 року, ОСОБА_1 на підставі рішення Надвірнянської міської ради від 30.05.2007 року № 776-ХІІІ/2007 являється власником земельної ділянки площею 0,0979 га по АДРЕСА_1, кадастровий НОМЕР_7. Цільове призначення земельної ділянки будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. У плані меж земельної ділянки, наявному у Державному акті серії НОМЕР_3 від 05.10.2007 року аналогічно позначена межа з ОСОБА_3 літерами ЖА, довжиною 16.15м. (а.с.9).

Рішенням Надвірнянської міської ради від 214-ІV/2006 від 27.07.2006 року присвоєно земельній ділянці на АДРЕСА_3 (державний акт на право власності на земельну ділянку, зареєстрований за № 34 від 07.07.2006 року), адресний номер АДРЕСА_1. Дозволено ОСОБА_1 розробку проекту землеустрою щодо зміни цільового призначення земельної ділянки на АДРЕСА_1 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд (а.с.10).

Згідно акту встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки від 15.11.2005 року, проведено обстеження в натурі меж земельної ділянки землекористувача ОСОБА_6 загальною площею 0,1814 га, що знаходиться по АДРЕСА_1. В акті зазначено, що межі в натурі проходять умовно по металевій огорожі, суміжними землекористувачами є, зокрема ОСОБА_9 (а.с.14).

Згідно акту встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 05.04.2006 року, у присутності суміжних землекористувачів, у тому числі ОСОБА_3,проведено обстеження в натурі меж земельної ділянки землекористувача ОСОБА_1 загальною площею 0,0979 га, що знаходиться по АДРЕСА_1. В акті зазначено, що межі в натурі проходять умовно по металевій огорожі, одним із суміжних землекористувачів зазначено ОСОБА_3 До акту долучений земельно-кадастровий план опису і погодження меж. Акт підписаний виконавцем ОСОБА_10, інженером-землевпорядником ОСОБА_11 та представником землекористувача ОСОБА_1 (а.с.11,12-13).

Згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2, виданого ОСОБА_3 27.07.2004 року, на підставі рішення Надвірнянської міської ради від 05.12.2002 року №200-VІ-02, вона є власником земельної ділянки площею 0,0548 га по АДРЕСА_3, кадастровий НОМЕР_8. Цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Одним із суміжних землекористувачів зазначено ОСОБА_12 (літери Г-Д) (а.с.15).

Із висновку судової земельно-технічної експертизи № 041/11-2017, складеного 22.11.2017 року (а.с.97-108), встановлено, що межових знаків суміжних земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які знаходяться по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, при обстеженні в присутності сторін по справі та горизонтальній зйомці спеціалістами ТзОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр» не виявлено. В документації із землеустрою на ці земельні ділянки, на підставі яких були видані державні акти, в описах меж існує технічна помилка, а саме: в державному акті, який виданий ОСОБА_1 05.10.2007 року, спільна межа з земельною ділянкою ОСОБА_3 (Ж-А) вказана як пряма лінія з розміром 16,15 м (Додаток №1-2) (а.с.101, 104-105); в державному акті, який виданий ОСОБА_3 27.07.2004 року, спільна межа з земельною ділянкою ОСОБА_12 (Г-Д) вказана як ламана лінія з розмірами 8,55 м та 8,00 м (Додаток №3-4) (а.с.101, 106-107).

У зв'язку з технічною помилкою при розробленні документації із землеустрою, яка полягає у накладенні меж земельних ділянок згідно з державними актами на право власності на земельні ділянки ОСОБА_3 та ОСОБА_1, існує фізична перешкода у встановленні твердої межі згідно державного акту ОСОБА_1 - бетонний фундамент ями, яка побудована ОСОБА_3 Фізичних перешкод при встановленні твердої межі згідно державного акту ОСОБА_3 немає і межа буде проходити по бетонному фундаменту ями (а.с.101).

Перешкоди у встановленні твердої межі між земельною ділянкою ОСОБА_3, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_3, та земельною ділянкою ОСОБА_1, що знаходиться по АДРЕСА_1 у м. Надвірна, виникли через накладання цих земельних ділянок у зв'язку з технічними помилками при розробленні документації із землеустрою та відсутності межових знаків, які були встановлені при передачі у власність земельних ділянок. Площа такого накладання складає згідно з горизонтальною зйомкою спеціалістами ТзОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр» 0,0008 га (а.с.101-102).

Усунути накладання суміжних земельних ділянок ОСОБА_3 та ОСОБА_1, які знаходяться по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, можливо при умові проведення комплексу робіт по розробленню технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для кожного землевласника (усунути технічні помилки), та встановити між ними тверду межу (паркан) згідно земельно-кадастрового плану ТзОВ «Прикарпатський інформаційно-кадастровий центр» за розмірами 8,63 м, 1,84 м та 5,88 м (Додаток №5) (а.с.102, 108).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з положень ст.391 ЦК України, ч.2 ст.152 ЗК України, встановивши, що на стадії зведення огорожі між сторонами виник спір, перешкоди у встановленні твердої межі існують у зв'язку з технічними помилками при розробленні документації із землеустрою та відсутності межових знаків, які були встановлені при передачі у власність земельних ділянок, а саме накладкою меж земельних ділянок, дійшов висновку, що позивач не довів порушення свого права власності на земельну ділянку.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

В силу положень статей. 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов'язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів та дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до статті 78 Земельного Кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Порушення, невизнання або оспорювання права власності особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (стаття 16 ЦК).

Згідно з частиною третьою статті 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо).

Положеннями статті 106 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин.

Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними.

У статті 55 Закону України «Про землеустрій» передбачено виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Так згідно з частинами 1. 2 та 9 зазначеної статті, встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів.

Встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка.

Власники землі та землекористувачі, у тому числі орендарі, зобов'язані дотримуватися меж земельної ділянки, закріпленої в натурі (на місцевості) межовими знаками встановленого зразка.

Межові знаки здаються за актом під нагляд на збереження власникам землі та землекористувачам, у тому числі орендарям.

Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року N 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за N 391/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, яка визначає механізм встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками з метою визначення в натурі (на місцевості) метричних даних земельної ділянки, у тому числі місцеположення поворотних точок її меж та їх закріплення межовими знаками.

Відповідно до пунктів 4.1.-4.5. зазначеної інструкції відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при повній (частковій) втраті в натурі (на місцевості) межових знаків, їх пошкодженні, яке унеможливлює використання межових знаків, а також при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними.

Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою. У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).У разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної

ділянки.

У разі коли в такий спосіб визначення меж не узгоджується з виявленими обставинами, зокрема зі встановленими розмірами земельних ділянок, то межі визначаються з урахуванням цих обставин. Закріплення відновлених меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) межовими знаками здійснюється відповідно до розділу III цієї Інструкції.

Таким чином, судом першої інстанції правильно встановлено, що сторони у справі є власниками суміжних земельних ділянок.

Із пояснень сторін у судовому засіданні встановлено, що ними обговорювалось питання встановлення нової огорожі з бетонним фундаментом, оскільки стара огорожа не мала відповідної міцності та естетичного вигляду. У червні 2014 року ОСОБА_1 приступив до будівництва нової огорожі та разом з чоловіком відповідача ОСОБА_3 демонтував спільну огорожу, викопав траншею для облаштування нової огорожі. Під час проведення цих робіт були демонтовані межові знаки. Після того між сторонами виник спір щодо місця розташування межі земельних ділянок.

Відсутність межових знаків між земельними ділянками підтверджується також висновком експерта.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Вимоги позивача полягають у зобов'язанні відповідача не чинити йому перешкод у встановленні твердої межі у вигляді бетонної огорожі по межі земельних ділянок згідно Державного акта на право власності на земельну ділянку, оформленого на його ім'я.

Однак, позивачем не ставиться питання про відновлення меж земельних ділянок, хоча у судовому засіданні безспірно встановлено, що межові знаки відсутні (зникли), оскільки були демонтовані.

При тому, суд не має підстав прийняти до уваги пояснення позивача і взяти за основу місце розташування викопаної ним траншеї, оскільки цей спосіб встановлення меж не відповідатиме порядку відновлення меж земельних ділянок.

Враховуючи, що позовна вимога, яка полягає у зобов'язанні відповідача не чинити перешкод у встановленні твердої межі між земельними ділянками прямо залежить від відновлення меж земельних ділянок, а така позовна вимога не заявлена, тому апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність доказів чинення відповідачем перешкод в користуванні земельною ділянкою позивачу відповідно до меж земельних ділянок.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції постановлено рішення з додержанням вимог закону, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 15 серпня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2018р.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський