Справа №203/7/18
Провадження №2/0203/434/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.06.2018 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Католікяна М.О.,

при секретарі Дзьомі Ю.О.,

з участю:

-позивачки ОСОБА_1;

-представника позивачки ОСОБА_2;

-відповідача ОСОБА_3;

-відповідачки ОСОБА_4;

-представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

у с т а н о в и в:

26 грудня 2017 року позивачка звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Регіональний сервісний центр МВС України у Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивачка та ОСОБА_3 перебували у шлюбі від жовтня 2009 року по жовтень 2017 року. Під час шлюбу подружжя придбало автомобіль марки «Suzuki» (реєстраційний номер АЕ4296НІ). У серпні 2017 року ОСОБА_3 без отримання попередньої нотаріальної згоди позивачки продав автомобіль ОСОБА_4 Викладені обставини стали причиною звернення до суду з позовом про визнання недійсним укладеного між відповідачами договору купівлі-продажу (а.с.а.с. 2 6, 16).

У судовому засіданні позивачка, її представник підтримали позов у повному обсязі, пояснивши, що позивачка та ОСОБА_3 перебували у шлюбі від 03.10.2009 року по 12.10.2017 року. Під час шлюбу подружжя придбало автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara» (реєстраційний номер АЕ4296НІ, рік випуску 2006, колір чорний, номер кузова JSAJTD54V00126710). У листопаді 2017 року під час розгляду справи про поділ майна позивачка дізналася, що ОСОБА_3 без отримання її нотаріальної згоди продав автомобіль своїй матері. 16.03.2018 року позивачкою подано відповідь на відзив (а.с.а.с. 30 35).

Відповідачі, представник ОСОБА_3 у судовому засіданні заперечували проти позову, пояснивши, що автомобіль був придбаний під час шлюбу, проте за кошти батька ОСОБА_3 Позивачка як до придбання автомобіля, так і на час такого придбання не мала коштів, що дозволяли би їй взяти участь у купівлі автомобіля. Саме тому договір купівлі-продажу, укладений між відповідачами не узгоджувався з позивачкою. Крім того, подружжя при розірванні шлюбу поділили усе спільне майно у позасудовому порядку, про що свідчить розписка, підписана позивачкою. 13.03.2018 року відповідачами подано відзив на позов (а.с.а.с. 54 56).

Представник третьої особи до суду не зявився, звернувшись із заявою про розгляд справи за його відсутністю (а.с.а.с. 26, 27).

Суд, заслухавши пояснення сторін, їхніх представників, показання свідка, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка та ОСОБА_3 перебували у шлюбі від 03.10.2009 року по 12.10.2017 року (а.с.а.с. 11, 12).

У період від 13.12.2010 року по 03.09.2016 року позивачка не працювала, перебувала у відпустці по догляду за дітьми, отримуючи щомісяця одноразову допомогу при народженні в сумі 1 012,50 грн. (а.с.а.с. 40 42).

11 березня 2016 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу транспортного засобу №1/641 за 100 000,00 грн. був придбаний автомобіль марки «Suzuki Grand Vitara» (реєстраційний номер АЕ4296НІ, рік випуску 2006, колір чорний, номер кузова JSAJTD54V00126710). Автомобіль був зареєстрований на імя ОСОБА_3 Кошти за придбаний автомобіль були надані батьком ОСОБА_3 ОСОБА_6, про що свідчить розписка, складена продавцем автомобіля ОСОБА_7 (а.с.а.с. 61, 62).

11 серпня 2017 року між відповідачами було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №1242/2017/579908, за яким ОСОБА_3 продав ОСОБА_4 за 165 000,00 грн. спірний автомобіль (а.с.а.с. 13, 60).

Перед розірванням шлюбу позивачка та ОСОБА_3 поділили спільне майно у позасудовому порядку. 23.07.2017 року на підтвердження цього факту позивачка склала розписку, згідно з якою їй в особисту власність було передано холодильник, пральну машину, ноутбук, дитячий гарнітур (ліжко, комод, два шифоньєри, письмовий стіл, крісло), кухонний гарнітур (посуд, електричний чайник, хлібопічка, електромясорубка), дитячий одяг. При цьому позивачка зазначила, що у подальшому претензій не матиме (а.с. 65).

Аналіз доводів позовної заяви, відповіді на відзив, наданих позивачкою доказів, а також її пояснень свідчить про те, що позов побудовано на тезі про належність спірного автомобіля позивачці та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, отже й необхідності отримання попередньої згоди позивачки при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу від 11.08.2017 року №1242/2017/579908.

Суд вважає таку позицію помилковою з огляду на таке.

Норми статей 57, 60 Сімейного кодексу України (далі СК) встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини 1 особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 12.10.2016 року №62126302 (справа №6-486цс16), яка відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України підлягає урахуванню судом.

Судом було встановлено, що кошти, за які був придбаний спірний автомобіль, належали батькові ОСОБА_3 ОСОБА_6, про що свідчить розписка, складена продавцем автомобіля ОСОБА_7

Обставини, за яких був придбаний автомобіль, підтвердилися показаннями свідка ОСОБА_6, допитаного судом, поясненнями ОСОБА_3, а також поясненнями позивачки, яка також повідомила, що мала вкрай незначний дохід у вигляді одноразової допомоги при народженні.

Викладене, безумовно, свідчить про те, що спірний автомобіль не відноситься до кола предметів (речей), належних позивачці та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, тому підстав узгоджувати його відчуження з позивачкою у ОСОБА_3 не було.

Крім того, додатковою підставою для відмови у позові є позасудове вирішення питань, повязаних з поділом майна між позивачкою та ОСОБА_3

Так, відповідно до абзацу першого частини 2 статті 69 СК дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Судом було встановлено, що перед розірванням шлюбу позивачка та ОСОБА_3 поділили спільне майно у позасудовому порядку. 23.07.2017 року на підтвердження цього факту позивачка склала розписку, згідно з якою їй в особисту власність було передано холодильник, пральну машину, ноутбук, дитячий гарнітур (ліжко, комод, два шифоньєри, письмовий стіл, крісло), кухонний гарнітур (посуд, електричний чайник, хлібопічка, електромясорубка), дитячий одяг. При цьому позивачка зазначила, що у подальшому претензій не матиме.

Граматичний та логічний аналіз складеної розписки дає можливість дійти висновку про те, що подружжя добровільно і за взаємною згодою поділили майно, набуте ним під час шлюбу. При цьому до кола такого майна спірний автомобіль не увійшов.

Ураховуючи викладене, суд не знаходить підстав для задоволення заявленого у справі позову.

Керуючись статтями 5, 7, 10 13, 19, 23, 76 81, 89, 209 211, 213, 228, 229, 258, 259, 263 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1; 51200, Дніпропетровська область, місто Новомосковськ, вулиця Технічна, 20/2) у позові до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2; 49000, місто Дніпро, провулок І Протипохилий, 35), ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3; 49000, місто Дніпро, провулок І Протипохилий, 35), третя особа Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ України у Дніпропетровській області, про визнання договору купівлі-продажу недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана через Кіровський районний суд м. Дніпропетровська протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється від дня складення повного судового рішення. Рішення набирає законної сили, якщо протягом вказаних строків не подана апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 02 липня 2018 року.

Суддя М.О. Католікян