Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 289/1185/17-ц

провадження № 61-35618св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Будинкоуправління № 9 Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу Будинкоуправління № 9 Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України на рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року у складі судді Сіренко Н. С. та постанову апеляційного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Коломієць О. С., Талько О. Б., Шевчук А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Будинкоуправління № 9 Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України (далі - Будинкоуправління № 9 Макарівської КЕЧ району), у якому, уточнивши вимоги, просила визнати незаконним її звільнення та протиправним наказ підприємства про звільнення від 31 травня 2017 року № 34, поновити її на роботі та зобов'язати відповідача виплатити середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення до 13 грудня 2017 року у сумі 10 800 грн.

Вимоги обґрунтовувала тим, що з 01 лютого 1998 року вона працювала на посаді завідувача гуртожитку Підприємства (Будинкоуправління № 9) Макарівської КЕЧ району.

31 березня 2017 року її було попереджено про звільнення з посади у зв'язку зі скороченням штату працівників, а 31 травня 2017 року звільнено на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України).

Зазначала, що відповідач усупереч положенням чинного законодавства не запропонував їй вакантні посади, які існували на підприємстві з моменту попередження і до дня звільнення, що свідчить про порушення процедури звільнення.

Крім того, на момент її звільнення не були дотримані вимоги щодо переважного права залишення на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами організації виробництва та праці, оскільки вона має безперервний трудовий стаж майже 20 років.

Ураховуючи наведене, просила позов задовольнити.

Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано протиправним і скасовано наказ від 31 травня 2017 року № 34 в частині звільнення ОСОБА_4 з посади завідувача гуртожитком із 31 травня 2017 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Поновлено ОСОБА_4 на посаді завідувача гуртожитком із 31 травня 2017 року.

Стягнуто з Підприємства (Будинкоуправління № 9) Макарівської КЕЧ району на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 01 червня 2017 року до 13 грудня 2017 року в розмірі 7 553 грн 44 коп.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга Будинкоуправління № 9 Макарівської КЕЧ району, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення.

Зазначає, що суди безпідставно не врахували тієї обставини, що фактично керівництво Будинкоуправління № 9 Макарівської КЕЧ району в усній формі пропонувало позивачу інші вакантні посади, від яких вона відмовилася. Суди попередніх інстанцій для встановлення даного факту не викликали свідків, внаслідок чого ухвалили незаконне та необґрунтоване рішення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що з 01 лютого 1998 року до 31 травня 2017 року ОСОБА_4 перебувала у трудових відносинах із відповідачем, працюючи завідуючою гуртожитку в Будинкоуправлінні № 9 Макарівської КЕЧ району.

Відповідно до наказу начальника Підприємства (Будинкоуправління № 9) Макарівської КЕЧ району від 31 березня 2017 року № 13 «Про проведення організаційно-штатних заходів по скороченню чисельності і штату працівників» у зв'язку із зменшенням кількості проживаючих у гуртожитку, необхідністю скорочення витрат на заробітну плату і оптимізації штатної структури Будинкоуправління № 9 з 01 червня 2017 року виключено зі штатного розпису Будинкоуправління № 9 посаду - завідувач гуртожитком; надано розпорядження повідомити працівника, який займає зазначену посаду про майбутнє звільнення.

30 березня 2017 року затверджено штатний розпис на 2017 рік гуртожитку Будинкоуправління № 9, згідно з яким кількість посад завідувач гуртожитку - 0,5, а в примітці зазначено про скорочення посади з 01 червня 2017 року.

31 березня 2017 року ОСОБА_4 під підпис було попереджено про скорочення посади відповідно до наказів начальника Підприємства (Будинкоуправління № 9) Макарівської КЕЧ району № 13, 14 від 31 березня 2017 року.

Згідно із розрахунком фонду оплати праці гуртожитку (невійськовослужбовців) Підприємства (Будинкоуправління № 9) Макарівської КЕЧ району на 2017 рік у період із дня попередження позивача про наступне скорочення до дня її звільнення у гуртожитку підприємства (Будинкоуправління № 9) Макарівської КЕЧ району в наявності була вакантна посада прибиральника та до 13 травня 2017 року посада чергового по гуртожитку 0,5 ставки.

Наказом начальника Підприємства (Будинкоуправління №9) Макарівської КЕЧ району від 31 травня 2017 року № 34 ОСОБА_4, завідувача гуртожитком, звільнено з посади на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників, надано розпорядження виплатити компенсацію за невикористані відпустки за робочі періоди: із 19 вересня 2014 року до 18 вересня 2015 року за 28 календарних днів (24 - основна, 4 - додаткова); з 19 вересня 2015 року до 18 вересня 2016 року за 24 календарних днів (24 - основна); з 19 вересня 2016 року до 18 вересня 2017 року за 16 календарних днів (16 - основна), виплатити вихідну допомогу у розмірі місячного заробітку.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що при звільненні позивача роботодавець не виконав вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України, у зв'язку з чим таке звільнення є незаконним, а працівник підлягає поновленню на роботі з виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу на підставі статті 235 КЗпП України.

Колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною третьою статті 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

Установивши, що на момент звільнення позивача у відповідача були вакантні посади: прибиральника з посадовим окладом 1 600 грн та 0,5 ставки чергового по гуртожитку з посадовим окладом 872 грн, суди зробили обґрунтований висновок про незаконність звільнення ОСОБА_4 та у зв'язку з цим - наявність підстав для поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Письмові докази про пропозицію вакантних посад і про відмову від таких пропозицій відповідач суду не надав.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права щодо невиклику свідків у судове засідання, оскільки такий виклик здійснюється за клопотанням сторони, яке відсутнє у матеріалах справи.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення ухвалені без додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, суди, правильно встановивши характер правовідносин та вірно застосувавши норми матеріального права, із урахуванням встановлених обставин справи дійшли обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року без змін.

Відповідно до частини третьої стаття 401 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Будинкоуправління № 9 Макарівської квартирно-експлуатаційної частини району Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 19 грудня 2017 року та постанову апеляційного суду Житомирської області від 02 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат