ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/629/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
"11" червня 2018 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі
головуючого судді Колесника О.М.
при секретарі Заболотній Л.Г.
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності нерухомого майна, -
Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог зазначає, що він є власником квартири на підставі договору купівлі продажу від 28.09.2017. На момент купівлі квартири та до цього часу в даній квартирі зареєстрована одна особа відповідач ОСОБА_3. У зв'язку із тим, що зареєстроване місце проживання відповідача обмежує його законне право вільно користуватись та розпоряджатись власним майном, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та просив усунути перешкоди в користуванні квартирою АДРЕСА_1, яка належить позивачу на праві власності шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою.
Ухвалою суду від 19 січня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.
Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив задовольнити позов, проти ухвалення заочного рішення не заперечував.
Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відзив на позов або заяв про відкладення розгляду справи до суду не надав, причини неявки не повідомив.
Таким чином, суд відповідно до ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України за згодою позивача суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.
Заслухавши пояснення позивача, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
За змістомст. 16 Цивільного Кодексу України (далі-ЦК України) встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого, немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту, зокрема, може бути припинення дії, яка порушує право.
Згідно частини 1 статті 12, частини 1 статті 13 цього Кодексу особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд, але у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.
Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).
Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу квартири, укладеного 28.09.2017 між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та ОСОБА_2, посвідченого приватним нотаріусом КМНО ЖуравльовоюЛ.М., зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 5-8, 9).
Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).
Як зазначає ч.1, ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1 ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
У спірній квартирі зареєстрований ОСОБА_3, згідно довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання /перебування фізичних осіб за №6297 від 06.11.2017 (а.с.10).
Окрім того, з довідки №218, від 18.05.2017 виданої ТОВ «МІСЬКА-СЕРВІСНА КОМПАНІЯ «УПРАВДОМ» вбачається, що відповідач ОСОБА_3 є колишнім власником вказаної квартири та не проживає в ній більше ніж три роки (а.с 11).
Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання.
Статтею 383 ЦК України визначено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім"ї.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй постанові № 5 від 07.02.2014 «Про практику у справах про захист права власності та інших речових прав» зокрема у п. 34 роз'яснив те, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації.
Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким чином, враховуючи викладене вищевикладене та той факт, що позивач на сьогоднішній день є власником квартири, а право власності або право користування на вказане житлове приміщення у відповідача припинилось, у зв'язку із чим, зареєстроване місце проживання відповідача у вказаній квартирі без законних на те підстав чинить перешкоди позивачу у реалізації права володіння, користування, розпорядження нерухомим майном, а відтак, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними та такими, що підлягають задоволенню.
Керуючить ст.ст. 4, 76-83, 89, 247, 258-259, 263-265, 268, 280, 353, 354 ЦПК України, на підставі ст.ст. 12, 13, 15, 16, 182, 316, 317, 319, 321, 328, 331, 382, 391 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», суд, -
Усунути перешкоди ОСОБА_2 у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування даним жилим приміщенням.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 640 грн. судового збору.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до Дарницького районного суду м. Києва протягом 30 днів з дня його проголошення, а учаснику справи, якому не було вручене повне заочне рішення в день його проголошення - протягом 20 днів з дня вручення його повного тексту заочного рішення.
Апеляційна скарга на заочне рішення суду може бути подана до Апеляційного суду м. Києва протягом 30 днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини заочного рішення через Дарницький районний суд м. Києва.
СУДДЯ : О.М. КОЛЕСНИК