Справа № 161/9435/18 Головуючий у 1 інстанції: Олексюк А.В.
Провадження № 22-ц/802/237/18 Категорія: 21 Доповідач: Шевчук Л. Я.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Шевчук Л.Я.,

суддів - Данилюк В.А., Русинчука М.М.,

секретар с/з - Вергун Т.С.,

з участю:

позивача - ОСОБА_2,

представника позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу - Валянська Тетяна Петрівна, про визнання недійсним договору дарування квартири, за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся в суд із зазначеними позовними вимогами, які обґрунтовував тим, що йому на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1. У цій квартирі він проживає разом зі своєю дружиною ОСОБА_7.

Крім того, позивач зазначав, що у 2011 році його дочка ОСОБА_5 запропонувала йому переоформити зазначену квартиру на неї, на що позивач не погодився і запропонував скласти заповіт.

Пізніше він разом зі своєю дочкою кілька разів ходив до різних установ, де підписував документи, а 10 жовтня 2011 року вони разом прийшли до нотаріуса, де він відразу наголосив, що хоче скласти саме заповіт, після чого його дочка прочитала документи і попросила його підписати деякі із них, запевнивши, що все буде добре.

Посилаючись на те, що лише у 2018 році йому стало відомо, що він підписав не заповіт, а договір дарування квартири, та на те, що дочка ввела його в оману, ОСОБА_2 просив суд визнати договір дарування квартири недійсним.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2018 року в даній справі в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись із постановленим судовим рішенням, представник позивача подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування обставин, які мають значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

В судовому засіданні позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили скаргу задовольнити, представник відповідача апеляційну скаргу заперечила та просила скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу позивача слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з наступних підстав.

Із матеріалів справи убачається, що позивач ОСОБА_2 у 1997 році приватизував квартиру АДРЕСА_2, про що 24 квітня 1997 року було видано свідоцтво про право власності на житло (а.с.16).

Судом також встановлено, що 10 жовтня 2011 року між позивачем ОСОБА_2 і відповідачкою ОСОБА_5 був укладений договір дарування зазначеної квартири, за умовами якого дарувальник ОСОБА_2, обізнаний про безоплатність цього правочину, без будь-якого примусу, насильства або якихось погроз подарував, а обдарована ОСОБА_5 - прийняла у дар квартиру АДРЕСА_2 (а.с.87-88). Договір дарування квартири нотаріально посвідчений. Позивач не заперечує, що підписував цей договір.

ОСОБА_2 у своїй позовній заяві просить визнати недійсним договір дарування квартири та вказує на те, що, підписуючи договір дарування квартири, він думав, що підписує заповіт, оскільки він мав намір укласти не договір дарування квартири, а заповіт, а тому вважає, що він помилився щодо природи правочину.

Відмовляючи в задоволенні позову про визнання недійсним договору дарування квартири, суд першої інстанції виходив з того, що підстав для визнання недійсним договору дарування квартири немає.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які відповідають встановленим обставинам справи і зроблені з дотриманням вимог закону.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (частина 2 статті 719 ЦК України).

Частина 1 статті 229 ЦК України передбачає, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 19 своєї постанови № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсними» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину. Не має правового значення щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

За положеннями статті 229 ЦК України обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина 1 статті 229 ЦК України).

Позивач вважає, що в даному випадку він помилявся щодо природи правочину, оскільки думав, що підписує заповіт, а не договір дарування квартири, і, крім того, відповідач, на думку позивача, ввела його в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

За положеннями зазначених вище вимог закону особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення.

Проте, позивач, всупереч зазначеним вимогам закону, не надав суду будь-яких належних і допустимих доказів про наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення.

Колегія суддів також погоджується з висновками місцевого суду про те, що не може бути визнано помилкою щодо природи правочину посилання позивача на те, що він вважав, що підписує заповіт, а не договір дарування, оскільки будь-яких доказів на підтвердження своїх доводів позивач суду не надав.

Разом з тим, як убачається із матеріалів справи, позивач в даній справі ОСОБА_2 ще 08 червня 1999 року склав заповіт (а.с.49), за яким на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося, в тому числі належну йому квартиру заповів своїй дочці, відповідачці в даній справі - ОСОБА_5

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання недійсним договору дарування квартири.

Доводи апеляційної скарги представника позивача не впливають на правильність рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстав для скасування судового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 28 вересня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді