ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 537/5033/17 Номер провадження 22-ц/814/15/18Головуючий у 1-й інстанції Зоріна Д. О. Доповідач ап. інст. Лобов О. А.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя Лобов О.А.,

судді: Панченко О.О., Триголов В.М.

за участю секретаря Ачкасової О.Н.

розглянув у судовому засіданні у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, на рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 03 квітня 2018 року (час ухвалення рішення з 15:16 по 15:39; дата виготовлення повного тексту рішення - 11 квітня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання мирової угоди, визнання права власності на 1/2 частину квартири, виключення майна із спадкової маси.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з вказаним позовом, просила ухвалити рішення, яким:

-розірвати мирову угоду, укладену між нею і ОСОБА_5 та визнану ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука від 21 жовтня 2013 року у цивільній справі № 537/4962/13-ц;

-визнати за нею право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1;

-виключити зі спадкової маси, яка залишилася після смерті ОСОБА_5, ? частину квартири АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що ОСОБА_5 не виконав умови мирової угоди у частині сплати їй вартості половини спірної квартири, яка придбана у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер і згідно заповіту спірна квартира залишена його сину ОСОБА_4, якому у встановлений строк була пред'явлена претензія як до спадкоємця боржника.

Рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 03 квітня 2018 року у задоволенні позову відмовлено у зв'язку з пропуском давності.

Додатковим рішенням Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 02 серпня 2018 року вирішено питання судових витрат: стягнуто з ОСОБА_3 в дохід держави судовий збір у сумі 1 280 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зроблено посилання на те, що суд дав неправильну оцінку наявним у справі доказам, а саме листу ОСОБА_4, яким він визнав борг свого батька, а також факту звернення позивачки у січні 2015 року з позовом до ОСОБА_5 про стягнення збитків, завданих невиконанням мирової угоди. Відтак висновки суду щодо пропуску строку давності є хибними.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_6, представник ОСОБА_4, стверджує про правильність висновку суду першої інстанції щодо недоведеності факту вчинення відповідачем дій, які б свідчили про визнання ним претензій як до спадкоємця боржника за мировою угодою. У справі також відсутні докази про виконання позивачем дій, передбачених ст.1281 ЦК України - пред'явлення у встановлений строк вимоги до спадкоємця боржника.

Апеляційний суд, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав:

Відповідно п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення у разі порушення судом першої інстанції норм процесуального права або неправильного застосування норм матеріального права.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_5 з 25 грудня 1999 року по 23 липня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Згідно договору купівлі-продажу від 27 березня 2003 року ОСОБА_7 продала, а ОСОБА_5 купив квартиру АДРЕСА_1.

Ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука від 21 жовтня 2013 року визнана мирова угода у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про встановлення факту проживання чоловіка і жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ спільного майна. Провадження у справі закрито.

Згідно умов мирової угоди ОСОБА_5 зобов'язався, зокрема сплатити ОСОБА_3 до 01 квітня 2014 року 183 770 грн. у рахунок половини вартості квартири АДРЕСА_1, автомобіля Сітроен і гаражу АДРЕСА_4.

Згідно заповіту від 26 листопада 2014 року ОСОБА_5 заповів усе належне йому майно своєму синові ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_3 пред'явила у Крюківський районний суд м.Кременчука позов до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих невиконанням умов мирової угоди.

ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_5 помер.

04 березня 2015 року ОСОБА_3 подала приватному нотаріусу Кременчуцького міського нотаріального округу Дудкіній С.Г. заяву, у якій повідомляла про намір звертатися до суду з позовом для отримання права на спадкування після померлого ОСОБА_5

03 липня 2015 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_4 як спадкоємцю ОСОБА_5 письмову претензію про виконання умов мирової угоди щодо сплати коштів в якості компенсації половини вартості спільного майна.

18 серпня 2015 року ОСОБА_4 письмово повідомив ОСОБА_3 про визнання ним вимоги щодо сплати їй коштів у сумі 183 770 грн. на виконання умов мирової угоди.

Ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука від 01 грудня 2015 року зупинене провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про відшкодування збитків, завданих невиконанням умов мирової угоди, до вирішення спору за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання заповіту недійсним.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з доведеності факту невиконання ОСОБА_5 умов мирової угоди у частині сплати коштів ОСОБА_3, а також з того, що позивачка пропустила строк позовної давності, який сплинув 02 квітня 2017 року, а відповідач по справі, спадкоємець ОСОБА_5, не вчиняв дій, які б відповідно до приписів ст.264 ЦК України свідчили про визнання ним боргу.

Рішення суду першої інстанції у частині доведеності позовних вимог, а саме щодо невиконання умов мирової угоди ОСОБА_5, учасниками справи не оскаржується.

Дослідженням матеріалів справи не встановлено обставин, передбачених ч.4 ст.367 ЦПК України, а тому відповідно до вимог частини першої ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи висновки суду першої інстанції про пропуск позивачкою строку позовної давності та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить з таких міркувань.

Відповідно до частин першої, четвертої, п'ятої статті 175 ЦПК України 2004 року мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди.

Мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Мирова угода не приводить до вирішення спору по суті, вона ґрунтується на взаємовигідних для обох сторін умовах і повинна виконуватися добровільно. У протилежному разі мирова угода, затверджена (визнана) судом, може бути підставою для примусового виконання.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Частинами першою, п'ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

Частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

Тобто новий строк позовної давності (після його переривання) починає свій перебіг наступного дня після пред'явлення позову.

Як убачається з умов мирової угоди, ОСОБА_5 зобов'язався сплатити ОСОБА_3 183 770 грн. до 01 квітня 2014 року.

Отже, строк позовної давності у цьому зобов'язанні за загальним правилом мав сплинути 03 квітня 2017 року.

Разом з тим, матеріалами підтверджується, що ІНФОРМАЦІЯ_6, за день до смерті ОСОБА_5, ОСОБА_3 пред'явила до нього позов про відшкодування збитків, завданих невиконанням умов мирової угоди. Цей спір по суті не вирішений, ухвала про залишення позову без розгляду судом не постановлювалася (ст.265 ЦК України).

Таким чином, відповідно до положень ч.2 ст.264 ЦК України строк позовної давності по зобов'язанням, що виникли з виконання умов мирової угоди був перерваний і його перебіг почався заново з ІНФОРМАЦІЯ_5.

Оскільки з цим позовом ОСОБА_3 звернулася у листопаді 2017 року, то слід виходити з того, що строк позовної давності не пропущений, так як він мав сплинути після переривання 06 січня 2018 року.

Окрім того, безперечним є те, що ОСОБА_3 пред'явила вимогу до спадкоємця боржника у межах строку, встановленого ч.2 ст.1281 ЦК України, отже вона не позбавлена права вимоги.

При вирішенні по суті заявлених ОСОБА_3 вимог апеляційний суд керується такими міркуваннями.

Позивачкою заявлено три вимоги: розірвати мирову угоду внаслідок істотного порушення договору ОСОБА_5; визнати за позивачкою право власності на ? квартири, оскільки вона придбана у шлюбі і ОСОБА_5 не виконав умов мирової угоди; виключити із спадкової маси ? частини квартири.

У постанові ВСУ №6-75цс13 від 18 вересня 2013 року сформульовані критерії застосування положень ч.2 ст.651 ЦК України.

Однією з підстав розірвання договору є істотне порушення стороною цього договору.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору (абзац другий частини другої статті 651 ЦК України).

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

Керуючись наведеними критеріями, апеляційний суд приймає до уваги, що між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 виник спір щодо поділу спільного сумісного майна подружжя; майно, від прав на яке відмовилася ОСОБА_3 (квартира, автомобіль, гараж), є цінним майном і вона розраховувала на отримання суттєвої грошової компенсації за це майно, яка б дозволила їй реалізувати певні майнові інтереси і потреби взамін «втраченого» майна. Завдана невиконанням умов мирової угоди шкода - неотримання значної суми грошових коштів, позбавила можливості ОСОБА_3 отримати очікуване при укладенні договору (угоди) та досягти цілей цієї угоди.

Наведене дає підстави для висновку, що несплата ОСОБА_5 грошових коштів ОСОБА_3 у сумі 183 770 грн. є істотним порушенням договору (мирової угоди) у розумінні положень ч.2 ст.651 ЦК України.

Вимагаючи розірвати мирову угоду в цілому, ОСОБА_3 свій позов обґрунтовує лише фактом несплати ОСОБА_5 грошових коштів та вимагає визнання за нею права лише на ? частину квартири.

Відповідно до ч.5 ст.653 ЦК України якщо договір розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих розірванням договору. У самій мировій угоді наслідки порушення зобов'язань не встановлені (ч.1 ст.611 ЦК України), отже наслідком задоволення вимоги про розірвання мирової угоди може бути лише відшкодування збитків, проте така вимога позивачкою не заявлена.

Іншою обставиною, на яку посилається позивачка в обґрунтування вимоги про визнання за нею права власності на ? квартири, є факт придбання квартири під час перебування у шлюбі.

Спірна квартира придбана ОСОБА_5 у березні 2003 року під час перебування з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі, отже до цих правовідносин слід застосовувати норми КпШС УРСР.

Майнові права та обов'язки подружжя врегульовані нормами глави шостої КпШС УРСР.

Згідно ст.22, ст.24 цього Кодексу майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.

Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.

Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Аналіз наведених норм закону, а також судової практики (п.9 Постанови Пленуму ВСУ №16 від 12 червня 1998 року), яка існувала на час виникнення спірних правовідносин (придбання квартири) дає підстави для висновку, що у спорах про поділ спільного сумісного майна подружжя суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

У справі, що розглядається, позивачка обґрунтовує своє право власності на частину квартири виключно фактом її придбання у шлюбі та невиконанням ОСОБА_5 умов мирової угоди.

Зважаючи на те, що мирова угода не є вирішенням спору по суті, а позивачкою не надано належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що спірна квартира придбана за спільні сумісні кошти або ж джерелом її набуття була спільна праця подружжя, слід зробити висновок про відсутність правових підстав для ухвалення рішення про визнання за позивачкою права власності на ? частину спірної квартири.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що умовами мирової угоди, щодо невиконання яких заявлену позовну вимогу, сторонами визначена сума компенсації половини вартості трьох речей - два об'єкти нерухомого майна, один об'єкт рухомого майна (квартира, автомобіль і гараж). Окремо вартість квартири, щодо якої вирішується спір судом першої інстанції не встановлювалася, позивачка жодних доказів у підтвердження її реальної вартості не надала, тоді як у спорах про поділ майна вартість речей, які діляться між подружжям, є істотною обставиною.

Оскільки вимога про виключення зі спадкової маси частини спірної квартири є похідною від вимоги про визнання за позивачкою права власності на неї, то така вимога також не підлягає задоволенню.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Так, з матеріалів справи вбачається, що при подачі позову до суду ОСОБА_3 сплатила 1 837 грн. 71 коп. судового збору за вимогу майнового характеру (а.с.1), при подачі заяви про забезпечення позову 352 грн. 40 коп. (а.с.77), за подачу апеляційної скарги 4 676 грн. 57 коп. (а.с.160), за подачу позову до суду немайнового характеру позивачем недоплачено 1 280 грн. судового збору.

Разом з тим, за на наслідками перегляду апеляційної скарги задоволено лише одна вимога немайнового характеру, за яку ОСОБА_3 не сплачено судовий збір у розмірі 640 грн., таким чином з ОСОБА_3 необхідно стягнути 640 грн. судового збору, а сплачений нею судовий збір в суді першої інстанції відшкодуванню не підлягає в зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Згідно п.36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо, то судові витрати розподіляються між сторонами порівну.

Оскільки встановити процент задоволення апеляційної скарги неможливо, то з ОСОБА_4 необхідно стягнути на користь ОСОБА_3 4 676,57/2 = 2 338 грн. 29 коп. сплаченого останньою за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.376, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, представника ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Крюківського районного суду м.Кременчука Полтавської області від 03 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 задовольнити частково.

Розірвати мирову угоду, укладену між ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та визнану ухвалою Крюківського районного суду м.Кременчука від 21 жовтня 2013 року у цивільній справі № 537/4962/13-ц.

У задоволенні інших вимог відмовити за недоведеністю.

Стягнути із ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої: АДРЕСА_5, ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1, на користь держави 640 грн. судового збору за подачу позову до суду немайнового характеру.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3, прож. АДРЕСА_6, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_7, ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_2, на користь ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої: АДРЕСА_5, ідентифікаційний код платника податків НОМЕР_1, судовий збір у розмірі 2 338 грн. 29 коп. сплачений нею при подачі апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 03 грудня 2018 року.

Головуючий суддя О.А. Лобов

Судді: О.О. Панченко

В.М. Триголов