Номер провадження: 22-ц/785/6347/18
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

в с т а н о в и в:

30 жовтня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом до ОСОБА_3, обґрунтовуючи його тим, що 25 березня 2014р. він уклав з відповідачкою договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачці у борг 4300,00 доларів США, які позичальник зобов'язувалась повернути 25 квітня 2014 року.

Позивач зазначав, що 26 квітня 2014 року відповідачка повернула йому частину боргу у розмірі 2300,00 доларів США та зобов'язувалась повернути другу частину боргу у розмірі 2000,00 доларів США до 01 травня 2014 року. На підтвердження договору позики, відповідачка надала боргову розписку від 25 березня 2014 року. В порушення умов договору позики, відповідачка суму позики у розмірі 2000,00 доларів США, що на дату пред'явлення позову еквівалентно 42540,00 грн., в момент пред'явлення усної вимоги вчасно не повернула і почала ухилятися від виконання зобов'язань.

Оскільки відповідачка взяті на себе зобов'язання за договором позики повністю не виконала, позивач просив суд стягнути на його користь з відповідачки суму боргу в розмірі 42540,00 грн., та судові витрати по справі, а саме судовий збір в сумі 425,00грн. та судовий збір за подання заяви про забезпечення позову у розмірі 275,00 грн.

Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 42540 (сорок дві тисячі п'ятсот сорок) гривень 00 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 425 (чотириста двадцять п'ять) гривень 40 копійок.

В інший частині позовних вимог відмовлено.

05 липня 2018 року ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, просить заочне рішення скасувати, та ухвалити рішення, яким призначити справу до розгляду в загальному порядку.

Доводи апеляційної скарги зводяться до наступного.

Про наявність даної справи ОСОБА_3 дізналася при ознайомленні з виконавчим провадженням, про розгляд справи судом не повідомлялася, чим було порушено її право на захист. Копію заочного рішення отримала в архіві суду першої інстанції. Оскільки справа була розглянута без її участі, то ОСОБА_3 була позбавлена свого права щодо подачі документів, які б вплинули на розгляд справи по суті.

Судом неправильно застосовано норми ст.1049 ЦК України. В розписці не вбачається жодних обов'язків, які походять саме з боргових зобов'язань, оскільки відповідач узяв на себе обов'язок повернути зазначені кошти, однак того, що зазначені кошти були взяті у борг, у розписці не вказано. В даній розписці зобов'язання не зазначено в гривневому грошовому еквіваленті.

У тексті боргової розписки не зазначена детальна інформація про сторони договору, яка дозволяє точно ідентифікувати боржника і позикодавця.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

У відповідності до вимог частини другої ст.367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Статтею 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що доведеним є факт отримання коштів в борг, борг у сумі 2000,00 доларів США на момент розгляду справи нею не повернуто у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця.

Апеляційний суд погоджується із висновками районного суду по суті спору, судом правильно встановлені фактичні обставини справи.

25 березня 2014 року ОСОБА_2 передав ОСОБА_3 у борг 4300,00 доларів США, які позичальник зобов'язувалась повернути 25 квітня 2014 року, що підтверджується оригіналом розписки від 25 березня 2014р. (а.с.38).

Позивач підтвердив, що 26 квітня 2014 року відповідачка ОСОБА_3 повернула йому частину боргу в розмірі 2300,00 доларів США та зобов'язалась повернути другу частину боргу у розмірі 2000,00 доларів США до 01 травня 2014 року, але на час звернення до суду, зобов'язання не виконала.

Наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання зобов'язання боржником.

15 травня 2018 року при розгляді заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення, остання наполягала на тому, що в рахунок погашення боргу повернула ОСОБА_2 не дві тисячі доларів США, а три тисячі, проте доказів на підтвердження своїх доводів не надала. Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_3, тим самим фактично визнала себе боржником, який частково сплатив борг.

У відповідності до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу

Відповідно до ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк.

Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України, якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Отже, факт отримання відповідачкою від позивача коштів у сумі 4300,00 доларів США, а також той факт, що борг у сумі 2000,00 доларів США на момент розгляду справи нею не повернуто у встановлений договором термін, розписка до цього часу знаходиться у позикодавця, є доведеним.

За даними службового розпорядження Національного банку України від 30.10.2015р. офіційний курс гривні до доларів США на дату проведення позивачем розрахунку заборгованості, тобто станом на 30.10.2014р. становить 2290,3985 грн. за 100 доларів США.

Встановлено, що станом на 30 жовтня 2015р. загальна сума заборгованості відповідачки склала 2000 доларів США, що є еквівалентом 45800,00грн., (2000,00 доларів США х 22,90), але суд вправі задовольнити вимоги в межах позовних вимог, вимоги позивачем не змінювалися, тому стягненню підлягають на користь позивача сума боргу в розмірі 42540,00грн.

Доводи про неправильне застосування норм ст.1049 ЦК України, що розписка не містить жодних обов'язків, які походять саме з боргових зобов'язань, а текст боргової розписки не дозволяє точно ідентифікувати боржника і позикодавця, є необґрунтованими, та такими, що суперечать матеріалам справи.

Як вбачається із тексту ухвали Малиновського районного суду від 15 травня 2018 року (а.с. 133), при розгляді заяви ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення, остання наполягала на тому, що в рахунок погашення боргу повернула ОСОБА_2 не дві тисячі доларів США, а три тисячі. Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що ОСОБА_3 дотримуючись зазначеної позиції фактично визнала себе боржником, який частково сплатив борг.

Разом з тим, ОСОБА_3 не заперечує факт написання нею розписки, питання про проведення почеркознавчої експертизи перед судом не ставить.

Доводи апеляційної скарги про те, що у розписці зобов'язання зазначено не у гривневому грошовому еквіваленті, що суперечить правовій позиції ВСУ, викладеній у рішенні по справі № 6-248цс17, згідно якої відповідно до ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці - гривні, а отже згадану розписку неможливо розглядати як доказ існування зобов'язань, не може визнати достатніми для визнання розписки неналежним доказом.

Більш того, позивач звернувся до суду із вимогою стягнути заборгованість із боржника саме у гривневому грошовому еквіваленті, виходячи із даних службового розпорядження Національного банку України про курс гривні до долара США від 30.10.2015.

Одним із доводів апеляційної скарги ОСОБА_3 є те, що, оскільки справа була розглянута без її участі, то у неї не було можливості вчасно ознайомитися з матеріалами справи та надати суду належні заперечення і докази, що призвело до винесення судом не об'єктивного рішення. Разом з тим, під час розгляду справи в апеляційній інстанції жодного письмового доказу апелянтом на спростування обставин, які встановлені судом не надано.

Відповідно до статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч.ч.1 та 3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, районний суд, визнаючи відповідачку належним чином повідомленою згідно ст. 74 ЦПК (в редакції, що діяла на час винесення рішення) помилково дійшов висновку про те, що повернуті до суду повідомлення про вручення разом із конвертами без відмітки про вручення є належним доказом повідомлення відповідачки.

Суд погоджується із доводами апелянта про те, що про існування даної цивільної справи ОСОБА_3 не було відомо, а стало відомо лише в березні 2018 року, коли вона дізналася про відкрите виконавче провадження щодо неї, а про зміст позовних вимог їй стало відомо в день отримання з власної ініціативи копії заочного рішення суду, 21 березня 2018 року, що підтверджується матеріалами справи (а.с.120), а також із тим, що отримані судом повідомлення про вручення (а.с.24, 36) не є доказом повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи, оскільки повідомлення не містять підписів про вручення, оскільки повернуті до суду з позначкою не вручені »за закінченням строку зберігання».

Виходячи із вищезазначеного, оскаржуване рішення ухвалене без участі особи щодо відповідача за відсутності належного сповіщення про час та місце розгляду справи, чим було порушено норми процесуального права.

Відповідно до п.3 ч. 3 ст.376 ЦПК порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Зважаючи на такі процесуальні порушення, посилання на них в апеляційній скарзі, рішення суду підлягає скасуванню із ухваленням нового про задоволення позову, враховуючи на встановлення факту отримання коштів в борг і їх неповернення в строк, визначений сторонами.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Судовий збір у справі складає 425,40 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду (а.с.1).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 квітня 2016 року скасувати, ухвалити нове.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 суму боргу в розмірі 42540 (сорок дві тисячі п'ятсот сорок) гривень 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 425 (чотириста двадцять п'ять) гривень 40 копійок.

В інший частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: