Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 562/2118/16-ц

провадження № 61-31120св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю фірма «Анастасія», ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області

від 23 листопада 2016 року у складі судді Ковалика Ю. А. та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів:

Гордійчук С. О., Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю фірма «Анастасія» (далі - ТОВ фірма «Анастасія»), ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування.

На обгрунтування позовних вимог зазначала, що вона є учасником

ТОВ фірма «Анастасія». У грудні 2015 року їй стало відомо, що рішенням

ТОВ фірма «Анастасія», оформленого протоколом від 12 червня 2012 року № 3, у зв'язку з виходом ОСОБА_4 з членів товариства, йому виділено 29/100 частки нежитлового приміщення по АДРЕСА_1, пропорційно його частці в статутному капіталі, яку він в подальшому на підставі договору дарування від 07 листопада 2012 року відчужив ОСОБА_3

Рішенням господарського суду Рівненської області від 05 липня 2016 року визнано недійсним рішення ТОВ фірма «Анастасія», оформлене протоколом

від 12 червня 2012 року № 3, в частині передачі ОСОБА_4 зазначеного вище нерухомого майна, загальною площею 68, 9 кв. м., вартістю 86 873, 00 грн.

Посилаючись на те, що рішення на підставі якого ОСОБА_4 набув право власності на зазначене нежитлове приміщення скасовано, а укладений між ним та ОСОБА_3 договір дарування нерухомого майна, порушує її права, як учасника ТОВ фірма «Анастасія», просила визнати зазначений правочин недійсним.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 не довела, які саме її права та інтереси порушено внаслідок укладена договору дарування між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилено, рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що звертаючись до суду з указаним позовом ОСОБА_1 вийшла за межі своїх прав, як учасника товариства, наданих їй статтею 116 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статтею 10 Закону України «Про господарські товариства», оскільки відчуження майна, що належало ТОВ фірма «Анастасія» її учасником ОСОБА_4 як фізичною особою іншій фізичній особі будь-яких її прав та інтересів не порушує. У позивача відсутнє право вимоги визнання недійсним правочину, який вона не укладала, з метою захисту своїх корпоративних прав та у спосіб визнання недійсною угоди, предметом якого є майно господарського товариства.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у вересні 2017 року, представник

ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій помилково вважали, що лише ТОВ фірма «Анастасія» може подавати такий позов, оскільки оспорюваний договір дарування порушує її майнові права як учасника ТОВ фірми «Анастасія» та був спрямований на порушення її конституційних прав.

У жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшов відзив (заперечення) ТОВ фірми «Анастасія» на касаційну скаргу, який обгрунтований наступним. ОСОБА_1 є членом-засновником ТОВ фірми «Анастасія» з часткою в статутному фонді 5, 3 відсотки. З 2000 року вона проживає в Португальській Республіці та не приймає будь-якої участі в економічно-господарській діяльності зазначеного товариства, а навпаки чинить перешкоди. Рішення про виключення та включення засновника товариства потребує участі всіх його учасників, однак ураховуючи відсутність ОСОБА_8 в Україні, вона надала дозвіл на відчуження спірної 1/29 частки в статутному капіталі в телефонному режимі. Зазначене рішення було прийнято в інтересах економічно-фінансової діяльності товариства та жодним чином не порушило права позивача, частка якої в статутному капіталі внаслідок прийняття такого рішення не змінилася.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

25 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом частин першої 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши законність та обгрунтованість оскаржуваних рішень у межах доводів касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до статті 15 та частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній станом на розгляд справи судом першої інстанції, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Відповідно до частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зазначеною нормою передбачено можливість оскарження правочину зацікавленою особою, яка не є стороною договору.

Чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, а тому, виходячи з вимог статті 16 Цивільного кодексу України, статті 1 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів, позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Згідно зі статтею 167 Господарського кодексу України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.

За змістом пункту 4 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній станом на дату звернення ОСОБА_1 з позовом у вказаній справі, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про господарські товариства» учасник товариства має право, зокрема брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах.

Зазначене право на участь в управлінні товариством передбачено також пунктом 1 частини 1 статті 116 Цивільного кодексу України, абзацом 1 частини першої статті 88 Господарського кодексу України та реалізується акціонерами шляхом участі у зборах акціонерів товариства, яке є найвищим органом управління акціонерного товариства і приймає рішення з різних питань діяльності товариства, у тому числі віднесені до виняткової компетенції зборів.

Тобто незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам.

Аналіз наведених вище норм матеріального права свідчить про те, що акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Звертаючись з позовом у даній справі, ОСОБА_1 посилалася на те, що внаслідок укладення договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який вибув з членів товариства, порушено її права як учасника ТОВ фірма «Анастасія», а майно, яке є предметом оспорюваного договору, вибуло з власності ТОВ фірма «Анастасія» на підставі рішення, яке скасовано у судовому порядку.

Ураховуючи наведене Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 лютого 2017 року не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Ураховуючи наведене, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, частини першої статті 414 цього Кодексу.

Керуючись статями 255, 256, 400, 402, 409, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області

від 23 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області

від 08 лютого 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Анастасія», ОСОБА_3, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору дарування закрити.

Повідомити ОСОБА_1, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції господарських судів.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик