Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 552/5157/15-ц

провадження № 61-19004св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - Мирко Роман Олексійович,

відповідачі: ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

орган опіки та піклування Київської районної в м. Полтаві ради, Національний банк України,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Полтавської області, у складі колегії суддів: Прядкіної О. В., Бутенко С. Б., Обідіної О. І., від 22 травня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що10 жовтня 2007 року між акціонерним комерційним банком «ТАС-Комерцбанк» (далі - АКБ «ТАС-Комерцбанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк»), та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір №1601/1007/71-304, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 33 000, 00 доларів США з розрахунку 12,5 % річних за користування кредитом на строк до 10 жовтня 2037 року. У частині надання кредитних коштів банк свої зобов'язання виконав, надавши відповідачеві кредит у розмірі та строки, які передбачені кредитним договором. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - АТ «Дельта Банк») було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого у порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передало (відступило) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінило ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стало новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників до АТ «Дельта Банк» перейшло право вимоги (замість ПАТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набуло права вимоги і по даному кредитному договору. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вищевказаним кредитним договором іпотекодавець ОСОБА_3 на підставі договору іпотеки від 10 жовтня 2007 року передав у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 10 жовтня 2007 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О. М., реєстровий номер 5619.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, про що неодноразово повідомлявся, у тому числі й шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов'язання ним не виконані, у зв'язку з чим, станом на 28 липня 2015 року за позичальником рахувалась заборгованість у сумі 742 680, 26 грн.

Посилаючись на викладені обставини, банк просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність ПАТ «Дельта Банк» предмета іпотеки.

У подальшому ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_3, яка є поручителем за договором від 10 жовтня 2007 року, про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 742 680, 26 грн.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 02 грудня 2015 року дані цивільні справи об'єднанні в одне провадження.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11 липня 2016 року позовні вимоги банку до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості залишено без розгляду.

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк», в якому просив суд визнати недійсним кредитний договір та іпотечний договір від 10 жовтня 2007 року.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, щопри укладенні оспорених правочинів йому не було повідомлено про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що в свою чергу призвело до порушення його прав як споживача, оскільки умови кредитного договору є несправедливими. Йому не було надано графік платежів по кредиту. Крім того, у квартирі, яка є предметом іпотечного договору, була зареєстрована та фактично проживала його малолітня донька, а оформлення договорів відбулося без надання згоди органу опіки та піклування.

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3 та ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсним договору поруки від 10 жовтня 2007 року.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, щоз метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, який був укладений між ОСОБА_3 та банком, між нею та банком було укладено договір поруки. Заявник посилалась на те, що ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, укладених 10 жовтня 2007 року, отже, у випадку визнання їх недійсними та враховуючи вимоги статті 548 ЦК України, вона просила суд визнати недійними договір поруки від 10 жовтня 2007 року.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 10 листопада 2015 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено орган опіки та піклування виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради.

Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 21 березня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено Національний банк України (далі - НБУ).

Рішенням Київського районного суду м. Полтави, у складі головуючого судді Миронець О. К., від 09 грудня 2016 року частково задоволено позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк». У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 10 жовтня 2007 року у розмірі 742 680, 26 грн, з яких: 699 494, 45 грн заборгованість за кредитним договором, 43 185, 81 грн заборгованість за відсотками, звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру № 63, загальною площею 34,1 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, власником якої є ОСОБА_3, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки вартістю, визначеною відповідно до оцінки предмета іпотеки незалежним суб'єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності ПАТ «Дельта Банк» на зазначене майно. Відстрочено виконання рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VII. Відмовлено у задоволенні вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_4 Відмовлено у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з положеннями частини другої статті 16 ЦК України, частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо такий спосіб передбачено іпотечним договором. Разом з цим, позовні вимоги банку щодо стягнення заборгованості із ОСОБА_4 не підлягають до задоволення, оскільки суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не підлягають до задоволення, оскільки ОСОБА_3 при укладенні оспорюваних договорів іпотеки надав банку заяву, в якій підтвердив, що станом на дату їх подачі осіб, в тому числі дітей, які мають право користування належною йому квартирою немає, а малолітня донька позивача на момент укладення іпотечного договору не проживала та не була зареєстрована у спірній квартирі, отже права малолітньої дитини при укладенні договору не порушено. Крім того з умов кредитного договору вбачається, що позичальник підтвердив, що усвідомлює умови договору, які для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. Підписанням цього договору позичальник погодився, що він до підписання цього договору ознайомився з усіма умовами, на яких банк здійснює кредитування, та загальною сукупною вартістю всіх витрат, пов'язаних з отриманням кредиту, а також свідомо обрав умови кредитування, викладені в цьому договорі. Отже оспорені договори не можуть бути визнанні недійсними в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів» та норм ЦК України.

22 травня 2017 року рішенням Апеляційного суду Полтавської області рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2016 року скасовано у частині задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» про звернення стягнення на предмет іпотеки, відстрочення виконання рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки до втрати чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року №1304-VII та стягнення з ОСОБА_3 на користь держави судового збору у розмірі 3 654 грн і ухвалено у цій частині нове рішення, яким ПАТ «Дельта Банк» відмовлено у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що районний суд дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Разом з тим, апеляційний суд вказав, що відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку» за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачається лише у статтях 335 та 376 цього Кодексу. Таким чином первісні позовні вимоги не підлягають до задоволення.

У червні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 травня 2017 року.

У касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 травня 2017 року у частині вирішення первісних позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та залишити у цій частині в силі рішення Київського районного суду м. Полтави від 09 грудня 2016 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

У іншій частині рішення апеляційного суду заявником не оскаржується, а тому не є предметом перегляду у касаційному порядку.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки. Апеляційний суд не врахував, що положеннями Закону України «Про іпотеку» не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань за рішенням суду, і такий спосіб захист права є ефективним.

04 вересня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

26 вересня 2017 року представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

13 грудня 2017 року ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу за позовом ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Дельта Банк» про визнання недійсними кредитного та іпотечного договорів, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ПАТ «Дельта Банк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Київської районної в м. Полтаві ради, НБУ, про визнання договорів недійсними призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

07 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що 10 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 1601/1007/71-304, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 33 000, 00 доларів США з розрахунку 12,5 % річних за користування кредитом на строк до 10 жовтня 2037 року.

10 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», і ОСОБА_3, з метою забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором, було укладено іпотечний договір, згідно умов якого предметом іпотеки є квартира № 63, загальною площею 34, 1 кв.м, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Шимкою О. М. 10 жовтня 2007 року за № 5619, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів за номером 2407343 від 10 жовтня 2007 року, право власності за яким підлягає державній реєстрації згідно статті 182 ЦК України. Іпотечний договір містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

10 жовтня 2007 року між АКБ «ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_4 було укладено договір поруки, за яким остання несе солідарну відповідальність за неналежне виконання ОСОБА_3 кредитних зобов'язань, що випливають із кредитного договору № 1601/1007/71-304 від 10 жовтня 2007 року.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк», зокрема, набуло права вимоги по кредитному договору № 1601/1007/71-304 від 10 жовтня 2007 року.

Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 28 липня 2015 року виникла заборгованість у сумі 742 680, 26 грн, з яких тіло кредиту 699 494, 45 грн, відсотки за користування 43 185, 81 грн.

27 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» було направлено ОСОБА_3 лист-вимогу про погашення заборгованості за кредитним договором у строки, передбачені умовами договору, та попереджено боржника, що у разі невиконання вимоги банк розпочне процедуру звернення стягнення на передане в іпотеку нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У частинах першій, третій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Згідно із частиною першою статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. В інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу).

Стаття 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності.

Аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачає можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі за № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що нормами чинного законодавства не передбачено можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем за рішенням суду, з урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку».

Апеляційним судом при вирішення справи правильно застосовано вищезазначені норми матеріального права, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, 2004 року).

За правилами частини першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 22 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк