Постанова

Іменем України

03 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 263/7620/14-ц

провадження № 61-18493св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: Управління міського майна Маріупольської міської ради, Житлово-комунальне підприємство «Жилкомплекс»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2014 року у складі судді Васильченко О. Г. та рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 січня 2015 року у складі колегії суддів: Баркової Л. Л., Сороки Г. П., Гаврилової Г. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи: Управління міського майна Маріупольської міської ради, Житлово-комунальне підприємство «Жилкомплекс» (далі - ЖКП «Жилкомплекс»), про визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 1989 року вона з дітьми: 1985 і 1988 років народження, як члени сім'ї чоловіка ОСОБА_8 та за згодою його матері ОСОБА_5, яка була основним наймачем квартири АДРЕСА_1, постійно проживали в цій квартирі та були зареєстрованими. З 1991 року їхня сім'я, як така, що мешкала у старому будинку, перебувала на квартирному обліку з правом отримання житлової площі, однак вирішили приватизувати вказану квартиру на її чоловіка та ОСОБА_5 У 1995 році відповідач знялась із реєстрації та переїхала до своєї доньки, забравши із собою приватизаційні документи, у 2002 році посвідчила на її ім'я заповіт, у квартирі залишилась проживати її родина. Після смерті чоловіка, який помер у 2009 році, відповідач змінила зміст заповіту на свою доньку, яка у січні 2014 року замінила замки та не стала впускати її до квартири. З цього часу вона дізналась, що власником квартири шляхом приватизації є лише ОСОБА_5

Посилаючись на викладене, позивач просила визнати поважною причину пропуску строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права та визнати недійсним свідоцтво про право власності на квартиру від 12 січня 1994 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2014 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом. Визнано недійсним свідоцтво про право власності від 12 січня 1994 року на квартиру АДРЕСА_2 у м Маріуполі, видане на ім'я ОСОБА_5 У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що при здійсненні приватизації квартири АДРЕСА_1 порушені права ОСОБА_4 і членів її родини, у тому числі неповнолітніх на той період дітей, з приватизації житла.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 13 січня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Апеляційний суд скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

У квітні 2017 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 31 жовтня 2014 року та рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 січня 2015 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, суд апеляційної інстанції про розгляді справи встановив, що при здійсненні приватизації оспорюваної квартири, були порушені права ОСОБА_4 та її малолітніх дітей, тобто його права. Суд повинен був залучити до участі у справі як відповідача ЖКП «Жилкомплекс», оскільки саме він був балансоутримувачем будинку на момент здійснення приватизації.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 квітня 2017 року відкрито провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подання заперечення на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану справупередано до Верховного Суду.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 12 січня 1994 року ОСОБА_5 звернулась із заявою до керівника органу приватизації, в якій просила оформити передачу квартири АДРЕСА_3 у приватну власність. До зазначеної заяви нею була додана довідка про склад сім'ї, в якій ОСОБА_5 зазначена як одноособовий наймач спірної квартири.

Розпорядженням органу приватизації Державного підприємства з ремонту та експлуатації житлового фонду «Житловик» від 12 січня 1994 року № 14829 вказану квартиру передано у власність ОСОБА_5 одноособово, на підставі чого останній 02 березня 1994 року видане свідоцтво про право власності на житло, а саме трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, загальною площею 52,2 кв. м.

Згідно з копією особового рахунку № НОМЕР_1 у квартирі зареєстровані: з липня 1972 року син основного наймача ОСОБА_5 - ОСОБА_8, а з листопада 1989 року невістка - ОСОБА_4, та їх діти: дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, син ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. 22 лютого 1994 року останні були знятті з реєстрації, а 15 березня 1994 року зареєстровані повторно. 10 листопада 2009 року ОСОБА_8 знятий із реєстрації у зв'язку зі смертю. ОСОБА_4, ОСОБА_9, ОСОБА_6 зняті з реєстрації 29 січня 2016 року.

Тобто на момент приватизації (видання розпорядження органу приватизації) вказаного житла у квартирі були прописані п'ять осіб: ОСОБА_5 - основний наймач, її син, ОСОБА_8, невістка - ОСОБА_4, онуки: ОСОБА_9 та ОСОБА_6

Відповідно до положень статті 1, частини першої статті 5, статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» наймачі квартир (будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу приватизації.

Виходячи з аналізу змісту Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у поєднанні з нормами статей 1, 6, 9, 61 ЖК Української РСР, частини першої статті 17 ЦК Української РСР, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, місцем постійного проживання особи є жиле приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені статтею 64 ЖК Української РСР права користування цим приміщенням і на яке за особою зберігається це право і при тимчасовій відсутності, а відтак і право на приватизацію разом із іншими членами сім'ї.

Таким чином, приватизація спірної квартири відбулась з порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та законних прав на житло ОСОБА_4 та її дітей: ОСОБА_9 та ОСОБА_6, які постійно проживали і були зареєстровані в цій квартирі як члени сім'ї наймача.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Згідно з статтею 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред'явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01 січня 2004 року. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК УРСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Установивши, що ОСОБА_4 ще у 2002 році знала про те, що ОСОБА_5 здійснила приватизацію квартири, отримала свідоцтво про право власності та склала заповіт, згідно з яким заповіла цю квартиру ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

Твердження заявника про те, що ОСОБА_6. у силу неповнолітнього віку, а також відсутності можливості ознайомитися з документами про приватизацію спірної квартири, які знаходились у ОСОБА_5, не володів інформацією, що квартира приватизована лише на ОСОБА_5, є безпідставними, оскільки ОСОБА_6 мав об'єктивну можливість дізнатися про обставини порушення його права, при цьому ОСОБА_6 набув повноліття ще у 2006 році, однак своїми правами щодо спірної квартири не цікавився, хоча повинен був це робити та нести повну відповідальність за житло.

Не є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції доводи заявника про те, що суд не залучив його до участі у справі, як особу, права якої порушені здійсненою відповідачем приватизацією квартири, оскільки ОСОБА_6 не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом, адже, у цій справі ОСОБА_4 зверталася до суду за захистом своїх порушених прав, і станом на день звернення до суду із цим позовом (липень 2014 року) ОСОБА_6 не є малолітньою чи неповнолітньою особою, яка самостійно не може звернутися до суду із позовом.

При цьому колегія суддів виходить з того, що доводи касаційної скарги зводяться до бажання повторного перегляду вже вирішеної справи тільки з метою нового її слухання і вирішення. Проте це порушує принцип остаточності рішення суду (res judicata), оскільки підстав для перегляду судових рішень немає, права та обов'язки сторін уже вирішені (рішення Європейського суду з прав людини: «Брумареску проти Румунії», «Науменко проти України»).

Таким чином, висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивачем не доведено поважність причин пропущення строку позовної давності для захисту прав, які вона вважає порушеними з моменту приватизації квартири, тобто з 1994 року, відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Посилання касаційної скарги на те, що суд не залучив до участі в справі належного відповідача (співвідповідача), а також третіх осіб, прав і обов'язків яких стосується даний спір, є безпідставним, оскільки ОСОБА_4, пред'явивши позов, який безпосередньо стосується прав та обов'язків певних осіб, повинна була зазначити їх відповідачами, які й мають відповідати за позовом, та третіх осіб (стаття 119 ЦПК України 2004 року).

Разом з тим, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

З урахуванням наведеного висновки суду апеляційної інстанції є достатньо аргументованими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Донецької області від 13 січня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик