АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 182/2214/16-ц 22-ц/774/1014/К/18А
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року м. Кривий Ріг

Справа № 182/2214/16-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2018 року, яке постановлено суддею Рунчевою О.В. у місті Нікополі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення запису про державну реєстрацію прав власності.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказала, що вона звернулась до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області (справа №182/5518/15-ц, провадження №2/0182/1084/2016) з позовом про стягнення боргу з урахуванням пені, індексу інфляції та 3% річних з ОСОБА_2 та ОСОБА_6 - спадкоємців померлого боржника - ОСОБА_7

11 серпня 2015 року ухвалою про забезпечення позову Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №182/5518/15-ц (суддя Багрова А.Г.) було накладено арешт на майно боржника та оголошена заборона на його відчуження, зокрема на 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 та накладено арешт на 3/85 частки нежитлової будівлі № 46-а по вул. Електрометалургів в м. Нікополь, заборонивши його відчуження до вирішення спору по суті.

Ухвала суду від 11 серпня 2015 року про заборону відчуження майна у цивільній справі №182/5518/15-ц була прийнята до укладання Договору дарування від 16 серпня 2015 року, укладений між відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3, на 3/85 частки нежитлової будівлі №46-а по вул. Електрометалургів у м. Нікополь та підлягала негайному виконанню.

Проте, всупереч існуючої ухвали суду про заборону відчуження майна, достовірно знаючи про вищевказану ухвалу відповідач ОСОБА_2, з метою ухилення від виконання грошового зобовязання, яке виникло за отриманою нею спадщиною та усвідомлюючи, що спірне майно знаходиться під забороною відчуження, 16 серпня 2015 року оформила на себе спадщину на все вищевказане спірне майно у приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та одночасно, за посвідченням цього ж нотаріуса, вчинила незаконний правочин, а саме: договір дарування спірного майна - 3/85 частки нежитлової будівлі №46-а по вул. Електрометалургів у м. Нікополь, на користь своєї матері - ОСОБА_3, який укладено 16 серпня 2015 року та зареєстровано в реєстрі за № 511.

Відповідач ОСОБА_3 особа похилого віку, яка ніколи не була фізичною особою-підприємцем та не провадила господарську діяльність, отримуючи в дар нежитлове приміщення, переслідувала іншу мету - допомогти своїй рідній доньці - відповідачу ОСОБА_2 уникнути майнових претензій на спадковане майно.

Таким чином, відповідач ОСОБА_2 не мала права вільно розпоряджатися спірним майном вищевказаний період часу, а приватний нотаріус ОСОБА_5 був своєчасно повідомлений позивачем письмовою заявою від 15 червня 2015 року про існування спору щодо спадкового майна померлого боржника - ОСОБА_7.

В подальшому, відповідач ОСОБА_3 перепродала спірне майно третій особі відповідачеві ОСОБА_4.

19 серпня 2015 року державний виконавець Нікопольського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ОСОБА_8 постановою повернула виконавчий лист стягувачу, позивачу у справі, на підставі п.6. ч.1. ст.47,50 Закону України «Про виконавче провадження» у в звязку з тим, що у відповідача ОСОБА_2 відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке вона за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості.

На момент укладання спірного Договору дарування зазначене нежиле приміщення перебувало в судовому спорі та на нього від 11 серпня 2015 року, в порядку забезпечення позову, судом накладено арешт, що підтверджується ухвалою суду від 11 серпня 2015 року у справі 162/5518/15-ц про накладення арешту на вказане приміщення.

Зазначені обмеження були встановлені судом в ухвалі та діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, Договір дарування нерухомого майна та Договір купівлі-продажу, укладені під час строку дії ухвали суду про заборону відчуження майна, є такими, що не відповідають вимогам закону, зокрема, приписам ст.228 ЦК України.

Уточнивши позовні вимоги 21 грудня 2016 року (том 1, а.с. 143-147) позивач просила суд визнати недійсним Договір дарування від 16 серпня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на 3/85 часток нежитлової будівлі №46-а по вул. Електрометалургів у м. Нікополь Дніпропетровської області, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 зареєстрований за № 511 та скасувати рішення приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 № 23701821 від 16 серпня 2015 року про державну реєстрацію права власності на 3/85 часток нежитлової будівлі №46-а, по вул. Електрометалургів у м. Нікополь Дніпропетровської області за ОСОБА_3, та скасувати відповідний запис про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав.

Визнати недійсним Договір купівлі-продажу від 15 березня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 3/85 часток нежитлової будівлі №46-а по вул.Електрометалургів у м. Нікополь Дніпропетровської області, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 зареєстрований за № 123 та скасувати рішення приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 № 28799873 від 18 березня 2016 року про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно 3/85 часток нежитлової будівлі №46-а по вул. Електрометалургів у м. Нікополь Дніпропетровської області за ОСОБА_4, та скасувати відповідний запис про реєстрацію у Державному реєстрі речових прав.

Поновити запис у Державному реєстрі про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно 3/85 часток нежитлової будівлі №46-а по вул. Електрометалургів у м. Нікополь Дніпропетровської області, ОСОБА_2 на підставі Свідоцтва про право власності серія та № 507 від 16 серпня 2015 року та Свідоцтва про право на спадщину за законом серія та номер 508 від 16 серпня 2015 року, що видані приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 за рішенням про державну реєстрацію прав номер 23700874 від 16 серпня 2015 року приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа приватний нотаріус Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5, про визнання договору дарування недійсним, визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення запису про державну реєстрацію прав власності - задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування 3/85 часток нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь вул. Електрометалургів, 46 а укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який було посвідчено 16 серпня 2015 року Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 511.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 275 грн.60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір в розмірі 275 грн.60 коп.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про зміну рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 3/85 часток нежитлової будівлі №46-а по вул.Електрометалургів у м. Нікополь Дніпропетровської області посилаючись на те, що нею, на її думку обрано вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки вона не вимагає відновлення свого неіснуючого права на 3/85 часток нежитлової будівлі 46-А по вул. Електрометалургів у м. Нікополі.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими. Зокрема, відповідач ОСОБА_2 зазначає, що позивач по справі не є заінтересованою особою, яка мала право на звернення до суду з даним позовом, оскільки не має прав кредитора у встановленому законом порядку.

Зауважує на тому, що судом першої інстанції безпідставно при вирішенні спору застосовано норми ст.ст.203,215,234 ЦК України, при цьому не застосувавши до спірних правовідносин ст. 1231 ЦК України, яка, на думку відповідачів, мала бути застосована.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 з червня 2015 року була обізнана про наявність вимог про стягнення боргу перед позивачем та про те, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, являється припущенням.

Відповідач ОСОБА_2 вважає, що звернення позивача ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про існування боргу спадкодавця відбулося із порушенням вимог ст. ст. 1281-1282 ЦК України, а тому не може слугувати доказом по справі.

На момент укладення оспорюваного договору дарування був відсутній арешт на спадкове майно, оскільки ухвала суду від 11.08.2015 року була надана до виконавчої служби на виконання особисто ОСОБА_1 17.08.2015 року, тобто після укладення цього договору.

Також, відповідач зазначає, що сам по собі факт вручення відповідачу ОСОБА_2 копії позовної заяви про стягнення боргу, не свідчить про те, що остання уклала договір дарування з метою уникнути виконання майбутнього рішення суду.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволені позовних вимог.

Зокрема, відповідач ОСОБА_3 зазначає, що позивач по справі не є заінтересованою особою, яка мала право на звернення до суду з даним позовом, оскільки не має прав кредитора у встановленому законом порядку.

Зауважує на тому, що судом першої інстанції безпідставно при вирішенні спору застосовано норми ст.ст.203,215,234 ЦК України, при цьому не застосувавши до спірних правовідносин ст. 1231 ЦК України, яка, на думку відповідачів, мала бути застосована.

Висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_2 з червня 2015 року була обізнана про наявність вимог про стягнення боргу перед позивачем та про те, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, являється припущенням.

Відповідач ОСОБА_2 вважає, що звернення позивача ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про існування боргу спадкодавця відбулося із порушенням вимог ст. ст. 1281-1282 ЦК України, а тому не може слугувати доказом по справі.

На момент укладення оспорюваного договору дарування був відсутній арешт на спадкове майно, оскільки ухвала суду від 11.08.2015 року була надана до виконавчої служби на виконання особисто ОСОБА_1 17.08.2015 року, тобто після укладення цього договору.

Також, відповідач зазначає, що сам по собі факт вручення відповідачу ОСОБА_2 копії позовної заяви про стягнення боргу, не свідчить про те, що остання уклала договір дарування з метою уникнути виконання майбутнього рішення суду.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_6 зазначає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 є необґрунтованою, у звязку із чим задоволенню не підлягає.

У відзиві на апеляційну скаргу, до якого додано докази надсилання копій відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи, відповідач ОСОБА_4 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Дніпропетровської області та утворено Дніпровський Апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_9.

Згідно пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Таким чином, Апеляційний суд Дніпропетровської області продовжує здійснювати свої повноваження до початку роботи Дніпровського Апеляційного суду в апеляційному окрузі, що включає Дніпропетровську область, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та ОСОБА_9.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_10, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, просили її задовольнити та заперечували проти доводів апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та просили залишити їх без задоволення; відповідача ОСОБА_2 та її представника ОСОБА_6, які, кожен окремо, підтримали доводи апеляційних скарг ОСОБА_2 та ОСОБА_3, наполягали на їх задоволенні, та просили залишити без задоволення апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційних скарг та відзивів на них, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 є рідною сестрою ОСОБА_11, відповідач ОСОБА_12 його дружина, а відповідач ОСОБА_6 син.

15 лютого 2015 року ОСОБА_7 помер.

Спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_7 є його дружина та син відповідачі по справі.

15 червня 2015 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 із заявою про сплату спадкоємцями заборгованості померлого за договором позики у розмірі 141 000,00 грн. та просила нотаріуса не оформлювати Свідоцтва про право на спадщину за законом до сплати спадкоємцями суми боргу (т.1 а.с. 6, 103).

Також, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення боргу зі спадкоємців. Позовна заява з додатками та копія ухвали суду про відкриття провадження у даній справі отримані особисто відповідачем ОСОБА_2 14 серпня 2015 року (т. 1 а.с. 7-8, 106,107).

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року забезпечено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_6 про стягнення боргу та накладено арешт на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 та на 3/85 частини нежитлової будівлі № 46-а по вулиці Електромкталургів у місті Нікополі (т. 1 а.с. 106).

16 серпня 2015 року ОСОБА_2 отримала Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстроване у реєстрі за № 511, згідно якого вона отримана у спадок після смерті чоловіка ОСОБА_7, померлого 15.02.2015 року, 3/170 частини нежитлової будівлі № 46-а по вулиці Електромкталургів у місті Нікополі (т.1 а.с.76 зворот).

16 серпня 2015 року ОСОБА_2 подарувала ОСОБА_3 3/85 частини нежитлової будівлі № 46-а по вулиці Електрометалургів у місті Нікополі, яка належить їй на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 серпня 2015 року, про що між сторонами укладено Договір дарування частки в праві власності на квартиру, посвідчений приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстроване у реєстрі за № 511 (т. 1 а.с.69)

Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним договору дарування 3/85 часток нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь вул. Електрометалургів, 46 а укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який було посвідчено 16 серпня 2015 року Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 511, суд першої інстанції вірно встановивши обставини справи, виходив з того, що на момент укладення спірного договору ОСОБА_2 була обізнана про судові процеси щодо розгляду позову кредитора спадкодавця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про стягнення з них суми боргу, як з спадкоємців першої черги померлого ОСОБА_7, а отже могла передбачати негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на спадкове майно. При цьому, судом було враховано те, що спірний договір дарування нерухомого майна уклали сторони, які є близькими родичами, даний договір не був спрямований на настання реальних правових наслідків, обумовлених спірним правочинам, та дії сторін свідчать про фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від можливої реалізації в майбутньому.

Відмовляючи в задоволені решти позовних вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним оспорюваного договору дарування та відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення запису про державну реєстрацію прав власності, однак не може погодитись із висновком суду першої інстанції щодо визнання недійсним договору дарування саме 3/85 часток нежитлової будівлі, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Частиною 1 статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Частиною 2 статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до змісту ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобовязань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_2, відчужуючи належні їй на праві власності 3/85 часток нежитлової будівлі, з яких ОСОБА_2 отримала у спадок після смерті чоловіка ОСОБА_7, померлого 15.02.2015 року, 3/170 частин спірної нежитлової будівлі, а інші 3/170 частини спірного нежитлового приміщення належали саме ОСОБА_13, як частка у спільній сумісній власності подружжя (том 1 а.с.76 зворот), що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь вул. Електрометалургів, 46, своїй матері ОСОБА_3, була цілком обізнана щодо наявності судового спору про стягнення з неї та її сина ОСОБА_6 заборгованості за договором позики, як спадкоємців померлого боржника ОСОБА_7, отже, могла передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на це нерухоме майно.

Крім того, колегія суддів наголошує на тому, що будучи обізнаною про наявність судового спору щодо стягнення боргу, ОСОБА_2 16 серпня 2015 року отримала Свідоцтво про право власності на спадщину за законом на часток нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь вул. Електрометалургів, 46 та цього ж дня відчужила це майно своїй матері за договором дарування, що підтверджує доводи позивача ОСОБА_1 про намір спадкоємців померлого боржника уникнути можливої реалізації спадкового майна в майбутньому.

На підставі наведеного вище колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним оспорюваного договору дарування.

Погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині скасування рішення про державну реєстрацію прав власності відповідача ОСОБА_3 на спірну частку не житлової будівлі немає, оскільки рішення суду про визнання договору дарування недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_3 на спірну нежитлову будівлю, тому права позивача на даний час цим не порушені.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України від 01 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили, тому вимоги позивача щодо поновлення відповідного запису в Державному реєстрі прав на нерухоме майно задоволенню не підлягають. Рішення суду про визнання договору недійсним є підставою для скасування державної реєстрації права власності відповідача ОСОБА_3 на спірну частку не житлової будівлі.

Також погоджується колегія суддів з висновком суду першої інстанції стосовного того, що позовні вимоги позивача в частині визнання договору купівлі-продажу від 15 березня 2016 року укладеного між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, оскільки обраний ОСОБА_1 спосіб захисту не відповідає вимогам закону, оскільки у добросовісного набувача майно може бути витребувано тільки шляхом подання віндикаційного позову, а не за правилами реституції, тому спосіб захисту прав визнання договору недійсним не є способом захисту порушеного права, передбачений законом.

Однак, колегія суддів вважає за необхідне визнати недійсним договір дарування 3/170 часток нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь вул. Електрометалургів, 46 та укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, оскільки, як вбачається із матеріалів справи, відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу ОСОБА_5 та зареєстроване у реєстрі за № 508, ОСОБА_2 отримала у спадок після смерті чоловіка ОСОБА_7, померлого 15.02.2015 року, 3/170 частин нежитлової будівлі № 46-а по вулиці Електромкталургів у місті Нікополі, в той час як інші 3/170 частини спірного нежитлового приміщення належать саме ОСОБА_13, що є належною їй часткою у спільній сумісній власності подружжя, а саме ОСОБА_2, та померлого ОСОБА_7 (т.1 а.с.76 зворот).

Не можуть бути підставою для зміни рішення суду першої інстанції доводи апеляційної скарги позивача про те, що нею, на її думку, обрано вірний спосіб захисту своїх прав, оскільки вона не вимагає відновлення свого неіснуючого права на 3/85 часток нежитлової будівлі 46-А по вул. Електрометалургів у м. Нікополі тому позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 15 березня 2016 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на 3/85 часток нежитлової будівлі №46-а по вул. Електрометалургів у м. Нікополь Дніпропетровської області мають бути задоволені, оскільки відсутні правові підстави для визнання договору купівлі-продажу від 15 березня 2016 року недійсним, а у добросовісного набувача майно може бути витребувано тільки шляхом подання віндикаційного позову, а не за правилами реституції, тому спосіб захисту прав визнання договору недійсним є неправильним, згідно висновку, який викладений в Постанові Верховного Суду України від 30.11.2016 року № 6-2069цс16.

Доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що позивач по справі не є заінтересованою особою, яка мала право на звернення до суду з даним позовом, оскільки не має прав кредитора у встановленому законом порядку колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки будучи обізнаною про наявність судового спору щодо стягнення боргу, ОСОБА_2 16 серпня 2015 року отримала Свідоцтво про право власності на спадщину за законом на 3/85 часток нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь вул. Електрометалургів, 46, своїй матері ОСОБА_3, та цього ж дня відчужила це майно своєму сину за договором дарування, що свідчить про намір спадкоємців померлого боржника уникнути можливої реалізації спадкового майна в майбутньому.

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог позивача доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що судом першої інстанції безпідставно при вирішенні спору застосовано норми ст.ст.203,215,234 ЦК України, при цьому не застосувавши до спірних правовідносин ст. 1231 ЦК України, яка, на думку відповідачів, мала бути застосована, оскільки в даному випадку, на думку колегії суддів, судом першої інстанції при вирішенні спору по суті вірно застосовані норми матеріального права та обґрунтовано їх застосування.

Також не можуть бути підставою для скасування рішення суду та відмови в задоволенні позовних вимог доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що висновок суду першої інстанції про те, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, являється припущенням, оскільки в даному випадку позивачем доведено та матеріалами справи встановлено, що оспорюваний договір укладено з метою ухилення виконання зобовязань за рахунок майбутньої реалізації спірного нерухомого спадкового майна, та без мети настання реальних правових наслідків, оскільки ОСОБА_2 здійснила безоплатне відчуження спадкового майна, шляхом його дарування близькому родичеві, та укладаючи фіктивний договір, з метою переходу права власності на іншу особу, ОСОБА_2 продовжила володіти та користуватися ним, чим приховала майно від реалізації в майбутньому, при цьому зворотного відповідач ОСОБА_2, відповідно до вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, не довела.

Посилання в апеляційних скаргах відповідачів на те, що звернення позивача ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про існування боргу спадкодавця відбулося із порушенням вимог ст. ст. 1281-1282 ЦК України, а тому не може слугувати доказом по справі, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки вказані обставини не є предметом даного спору та не мають правового значення при його вирішенні.

Також колегія судів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що на момент укладення оспорюваного договору дарування був відсутній арешт на спадкове майно, ухвала суду від 05.08.2015 року була надана до виконавчої служби на виконання особисто ОСОБА_1 17.08.2015 року, тобто після укладення цього договору, тому що на момент укладення спірного договору ОСОБА_2 була обізнана про судові процеси щодо розгляду позову кредитора спадкодавця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про стягнення з них суми боргу, як з спадкоємців першої черги померлого ОСОБА_7

Не можуть бути підставою для скасування рішення суду доводи апеляційних скарг відповідачів про те, що сам по собі факт вручення відповідачу ОСОБА_2 копії позовної заяви про стягнення боргу, не свідчить про те, що остання уклала договір дарування з метою уникнути виконання майбутнього рішення суду, оскільки ОСОБА_2 ще 14 серпня 2015 року, тобто за два дні до укладення оспорюваного правочину, була обізнана про наявність судового спору про стягнення з неї боргів спадкодавця, однак, не зважаючи на це, прийнявши спадщину, невідкладно відчужила її за безоплатним договором своєму близькому родичу.

На підставі наведеного вище колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування 3/85 часток нежитлової будівлі, з ухваленням в цій частині нового рішення про визнання недійсним договору дарування 3/170 часток нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь вул. Електрометалургів, 46 та укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого 16 серпня 2015 року Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 511, частка у праві власності являє собою вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 103,1 кв.м. і складається з приміщення: 2-28,2 кв.м.; приміщення 21 -18,3 кв.м., приміщення 211 - 24,0 кв.м.; приміщення 3-19,9 кв.м.; приміщення 5- 12,7 кв.м.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, Апеляційний суд Дніпропетровської області, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2018 року скасувати в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування 3/85 часток нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь вул. Електрометалургів, 46 та укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, який було посвідчено 16 серпня 2015 року Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 511 та постановити в цій частині нове рішення про часткове задоволення зазначених позовних вимог.

Визнати недійсним договір дарування 3/170 часток нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: Дніпропетровська область, м. Нікополь вул. Електрометалургів, 46 а укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченого 16 серпня 2015 року Приватним нотаріусом Нікопольського міського нотаріального округу Дніпропетровської області ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за № 511, частка у праві власності являє собою вбудоване нежитлове приміщення загальною площею 103,1 кв.м. і складається з приміщення: 2-28,2 кв.м.; приміщення 21 -18,3 кв.м., приміщення 211 - 24,0 кв.м.; приміщення 3-19,9 кв.м.; приміщення 5- 12,7 кв.м.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 25 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: