Головуючий в 1 інстанції Яненко Г.М.
Доповідач Принцевська В.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року місто Маріуполь

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого судді Принцевської В.П.,

суддів Биліни Т.І., Мальцевої Є.Є.

секретар Тулянкіна М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Южноє» до ОСОБА_1, Фермерського господарства «Подсолнух», третя особа ОСОБА_2, про визнання додаткового договору оренди та договору оренди землі недійсними, скасування їх державної реєстрації, повернення сторін у попередній стан за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ:

ТОВ «Южноє» звернулось у Великоновосілківський районний суд Донецької області з позовом до ОСОБА_1, ФГ «Подсолнух», за участі третьої особи ОСОБА_2 про визнання додаткової угоди до договору оренди та договору оренди землі недійсними, скасування їх державної реєстрації, повернення сторін у попередній стан.

Вимоги позивача мотивовано тим, що земельна ділянка, яка перебувала у користуванні ТОВ «Южноє» на підставі договору оренди землі, вибула з його користування без достатніх правових підстав та з порушенням його прав і охоронюваних законом інтересів.

Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року позов задоволено в повному обсязі.

З даним рішенням не погодився відповідач ОСОБА_1 та оскаржив його в апеляційному порядку. Він посилається на те, що суд не повно з'ясував обставини справи та ухвалив рішення з порушенням вимог процесуального і матеріального Закону. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 повністю підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Представник відповідача - Фермерського господарства «Подсолнух» до суду не з'явився, повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою.

Третя особа - ОСОБА_2 до суду не з'явився, повідомлений про час і місце судового засідання судовою повісткою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_1 та представника позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає необхідним залишити без задоволення апеляційну скаргу з наступних підстав.

Цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК), Земельним кодексом України, Законом України від 6 жовтня 1998 року N 161-XIV «Про оренду землі» та іншими актами законодавства.

Як передбачено частиною другою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб.

Юридична особа є учасником цивільних відносин і наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю (статті 2, 80, 91, 92 ЦК України). При цьому особливістю цивільної дієздатності юридичної особи є те, що така особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону (частина перша статті 92 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 237 ЦК України, представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Правочини юридична особа також вчиняє через свої органи, що з огляду на приписи статті 237 ЦК України утворює правовідношення представництва, в якому орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана або має право вчинити правочин від імені цієї юридичної особи, в тому числі вступаючи в правовідносини з третіми особами.

Відповідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 204 ЦК України, встановлено презумпцію правомірності правочину (договору), згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спір по суті суд враховує, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому, в кожній справі про визнання договору недійсним, суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання відповідних наслідків.

Відповідно до частини першої статті 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

ВС роз'яснив, що необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є:

1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди;

2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками;

3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень.

Верховний Суд України в пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як роз'яснюється у п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9, за змістом статті 216 ЦК та виходячи із загальних засад цивільного законодавства суд може застосувати з власної ініціативи реституцію як наслідок недійсності оспорюваного правочину.

10 липня 2015 року між ТОВ «Южноє» (орендарем) та ОСОБА_2 (орендодавцем) укладено договір оренди землі загальною площею 12,3284 га, кадастровий номер НОМЕР_1 строком дії до 10 липня 2022 року.

Цього ж дня складено акти визначення меж земельної ділянки в натурі та прийому-передачі земельної ділянки, а також проведено державну реєстрацію про інше речове право, про що внесено запис за №10365709.

Договір та акти від імені орендаря (ТОВ «Южноє») підписано генеральним директором ОСОБА_1

16 травня 2018 року між ТОВ «Южноє» (орендарем) в особі генерального директора ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (орендодавцем) укладено додаткову угоду про розірвання договору від 10 липня 2015 року оренди землі загальною площею 12,3284 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

За змістом п. 3 додаткової угоди, сторони претензій одна до одної не мають.

Питання відшкодування збитків понесених внаслідок дострокового розірвання договору оренди землі у додатковій угоді не обумовлено.

18 травня 2018 року між ФГ «Подсолнух» (орендарем) в особі генерального директора ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (орендодавцем) укладено новий договір оренди землі загальною площею 12,33 га, кадастровий номер НОМЕР_1 строком на 10 років терміном дії до 18 травня 2028 року.

Згідно витягів з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, до 23 травня 2018 року ОСОБА_1 був співзасновником, керівником та підписантом Товариства з обмеженою відповідальністю «Южноє» (код 30998995).

Виконавчим органом товариства згідно статуту є генеральний директор, обмеження повноважень гендиректора на укладення договорів від імені ТОВ «Южноє» встановлено у в сумі, що в 100000 разів перевищує суму яка складає статутний капітал 11800 грн, тобто (11800х100000)=11 80 000 000 грн.

І одночасно, як вбачається з витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, одноосібним керівником та засновником Фермерського Господарства «Подсолнух», ідентифікаційний код юридичної особи 38047019, є ОСОБА_1. Державна реєстрація вищевказаної юридичної особи була проведена після набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" Дата запису: 21.12.2011, номер запису: 1 000573.

Розірвання ОСОБА_1 договорів оренди з ТОВ «Южноє» та їх подальше укладення з ФГ «Подсолнух» вказує на укладення угод у власних інтересах чим порушено приписи п. 3 статті 238 ЦК України. Тобто і укладання додаткових угод і в подальшому укладання договорів оренди земельної ділянки однією і тією ж особою було направлене на реалізацію інтересів однієї і тієї ж особи, а саме ОСОБА_1

Такі дії ОСОБА_1 за твердженням позивача є недобросовісними, вчинені у власних інтересах та порушують права ТОВ "Южноє" як користувача земельних ділянок, що стало підставою для звернення до суду із відповідним позовом.

ОСОБА_1 в особі свого представника, в свою чергу, зазначає, що:

- ОСОБА_1 є керівником товариства і підприємства, діяв в межах повноважень, передбачених статутами, і не є представником в розумінні ст. 237 ЦК України, а тому, обмеження встановлені ст. 238 ЦК України до спірних правовідносин не застосовуються.

- при укладенні спірних правочинів їх учасники були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено у формі, встановленій законом та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

- з огляду на розрив у часі укладення спірних договорів, виконання повноважень керівників ТОВ «Южноє» та ФГ «Подсолнух» не було одночасним, а в якості орендаря та орендодавця ОСОБА_1 одночасно не виступав.

Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд перевірив доводи апеляційної скарги та дійшов висновку, що вони є безпідставними.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи «майна» за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини «майном» в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

Суд правильно встановив, що укладаючи договір та зазнаючи витрати, пов'язані з орендою землі, її обробітком, ТОВ «Южноє» мало право очікувати набуття права оренди на земельну ділянку за договором до 2022 року в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції. Дострокове розірвання цього договору неминуче призведе до матеріальних втрат та упущеної вигоди. А посилання в додатковій угоді на відсутність претензій з боку сторін, позбавило позивача права на відшкодування шкоди у встановленому законом порядку.

Також суд правильно врахував, що третя особа, як власник землі, за наявності для цього волевиявлення, не позбавлений а ні права а ні можливості в подальшому розірвати договір оренди від 10 липня 2015 року та передати земельну ділянку у користування іншій особі, у встановленому законом порядку.

Апеляційний суд вважає, що суд дійшов правильного висновку, що з огляду на вимоги ст. 238 ЦК України, такі дії сторін оспорюваних правочинів Законом не допускаються, а укладені додаткова угода та договір підлягають визнанню недійсним. На підставі вимог ст. 216 ЦК України, спірна земельна ділянка підлягає поверненню позивачу в натурі.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив обставини справи і ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Великоновосілківського районного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді

Повний текст постанови виготовлено 3 грудня 2018 року.

Суддя