Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 320/5717/15-ц

провадження № 61-6646св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Бондаря М. С., Бєлки В. Ю., Онищенка Е. А.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, у подальшому уточненим, у якому просило стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за період з 14 липня 2010 року до 31 жовтня 2015 року за кредитним договором від 20 березня 2008 року № 32М у сумі 20 380, 80 дол. США та 820 962, 22 грн, що складається із заборгованості за процентами у сумі 20 380, 80 дол. США, пені у сумі 781 630, 69 грн, штрафу у сумі 39 331, 53 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що за кредитним договором від 20 березня 2008 року № 32М ОСОБА_3 отримав кредитні кошти у розмірі 99 000, 00 дол. США. зі сплатою 16 % річних строком до 20 березня 2023 року. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 20 березня 2008 року укладений договір поруки. Свої зобов'язання щодо своєчасного повернення кредиту та відсотків за користування кредитом позичальник не виконував. У зв'язку з цим станом на 13 липня 2010 року виникла заборгованість на загальну суму 101 167, 55 дол. США. Зазначена заборгованість за рішенням суду від 27 вересня 2010 року стягнута солідарно з відповідачів на користь банку. Втім у період з 14 липня 2010 року до 31 жовтня 2015 року позичальник не в повній мірі виконував свої зобов'язання за договором, внаслідок чого утворилася нова заборгованість, до складу якої входять: несплачені проценти за користування кредитними коштами - 20 380, 80 дол. США, пеня - 781 630, 69 грн, штраф - 39 331, 53 грн. Враховуючи зазначене, заявник просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь зазначену заборгованість.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 липня 2016 року у позові ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що рішенням суду від 27 вересня 2010 року у справі № 2-7719/10 з відповідачів в солідарному порядку стягнута заборгованість за кредитним договором станом на 13 липня 2010 року у розмірі 101 167, 55 дол. США; рішення суду набрало законної сили і знаходиться на примусовому виконані. Отже, строк дії договору банком змінено і цей термін необхідно визнати таким, що настав з моменту звернення банку до суду з позовом, за яким 27 вересня 2010 року ухвалено рішення суду. Суд першої інстанції дійшов висновку, що, оскільки вже ухвалене судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії такого кредитного договору законом не передбачено. Окрім цього, відповідно до положень пункту 6.8. кредитного договору від 20 березня 2008 року № 32М строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлений сторонами у 5 років. Виходячи з наведеного, позовна давність за вимогами до відповідачів спливла 23 лютого 2015 року. Позивач звернувся до суду з позовом 01 липня 2015 року, тобто після спливу позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково, рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 липня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення. Позов банку задоволено частково, стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за процентами за кредитним договором у розмірі 20 380, 80 дол. США та неустойку (пеня, штраф) у сумі 485 859, 93 грн.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції, посилався на те, що, оскільки 20 грудня 2011 року позичальник сплатив на погашення кредитної заборгованості 59 751, 24 дол. США, це свідчить про визнання боржником свого обов'язку перед кредитором, а відтак відлік позовної давності з цього часу почався заново. При укладенні договору сторони дійшли згоди про зміну тривалості позовної давності до п'яти років. Таким чином, на час звернення банку до суду позовна давність за заявленими вимогами не спливла. Отже, суд апеляційної інстанції визнав висновки суду щодо застосування наслідків спливу строків позовної давності неправильними. Також судом застосовано частину третю статті 551 ЦК України та з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав зменшено розмір неустойки до 485 859, 93 грн.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відповідачі просили скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що оскільки банком змінено строк виконання основного зобов'язання, то нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено, а тому суд апеляційної інстанції незаконно скасував рішення суду першої інстанції та стягнув відсотки та неустойку після того, як строк дії кредитного договору закінчився. Також зазначили, що оскільки кошти у розмірі 59 751, 24 дол. США перераховані відповідачем внаслідок реалізації іпотечного майна в межах примусового виконання рішення суду, то це не може свідчити про переривання позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-УІІІ, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 08 лютого 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року

№ 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 20 березня 2008 року укладений кредитний договір № 32М, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 99 000, 00 дол. США, з кінцевим строком погашення 20 березня 2023 року.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_4 20 березня 2008 року укладений договір поруки.

Позивач виконав свої зобов'язання за договором, надавши ОСОБА_3 кредит у розмірі 99 000, 00 дол. США, проте відповідач неналежним чином виконував умови зазначеного договору.

Рішенням суду від 27 вересня 2010 року у справі № 2-7719/10 з відповідачів у солідарному порядку стягнута загальна заборгованість за кредитним договором № 32М станом на 13 липня 2010 року у розмірі 101 167, 55 дол. США; рішення суду набрало законної сили і перебуває на примусовому виконані.

Згідно із наданим розрахунком заборгованості за період з 14 липня 2010 року до 31 липня 2015 року відповідачу нараховано банком заборгованість у розмірі 20 380, 80 дол. США та 820 962, 22 грн: 20 380, 80 дол. США - проценти за користування кредитом; 781 630, 69 грн - пеня; 39 331, 53 грн - штраф.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

У частині другій статті 1054 ЦК України передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Судами встановлено, що рішенням суду від 27 вересня 2010 року у справі

№ 2-7719/10 з відповідачів в солідарному порядку стягнута заборгованість за кредитним договором № 32М станом на 13 липня 2010 року у розмірі 101 167, 55 дол. США.

Згідно із наведеним рішенням 16 квітня 2010 року позивач направив відповідачам досудову вимогу про дострокове повернення кредиту, яку відповідачами не виконано.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З урахуванням наведеного у досліджуваній справі Верховний Суд зробив висновок про відсутність у банку правових підстав нараховувати передбачені договором проценти та неустойку на них до повного погашення заборгованості за кредитом у цій цивільній справі з огляду на те, що 16 квітня 2010 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пред'явив до відповідачів вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України про дострокове виконання кредитного зобов'язання шляхом пред'явлення позову.

Наведених норм права суд апеляційної інстанції належним чином не застосував та дійшов необґрунтованих висновків про можливість стягнення заборгованості за процентами, що нараховані після зміни строку виконання основного зобов'язання.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з доводами заявника у цій частині, з огляду на що рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Щодо застосування судом першої інстанції позовної давності

Враховуючи положення частини третьої статті 400 ЦПК України, згідно із якою суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд вважає за необхідне зазначити про таке.

Під час розгляду цієї справи судом першої інстанції ОСОБА_3 надав суду заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Таким чином, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково.

Пред'явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов'язання та зумовлює визначення моменту початку перебігу строку позовної давності.

Разом з тим позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування позивач втратив право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів та неустойки на них є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після настання строку погашення кредиту у повному обсязі позивач не вправі нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Верховний Суд дійшов переконання, що суд першої інстанції безпідставно зробив посилання на сплив позовної давності як одну з підстав відмови у позові, встановивши, що у банку не було підстав для нарахування процентів та неустойки на них після зміни строку виконання зобов'язання.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування процентів та неустойки за кредитом, які стали предметом позову згідно із зменшеними позовними вимогами банку, а отже відсутні підстави стверджувати про наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суд першої інстанції помилково застосував позовну давність.

За змістом статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи, що за результатом вирішення спору по суті суд першої інстанції ухвалив правильне за змістом його резолютивної частини рішення, проте із зазначенням помилкової підстави, то таке рішення підлягає зміні шляхом виключення посилання на сплив позовної давності як на підставу про відмову у позові.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27 жовтня 2016 року скасувати.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 липня 2016 рокузмінити в частині визначення правової підстави відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК», виключивши посилання на сплив позовної давності.

У іншій частині рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 19 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик