справа № 2-881/07
провадження № 61-4158св18
судді Лесько Алли Олексіївни
щодо постанови Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року
(провадження № 61-4158св18)
Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Висоцької В. С., суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач) розглянуто касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року у складі суддів: Станкевича В. А., Громіка Р. Д., Бабія А. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (правонаступник відповідача - ОСОБА_3) про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на житловий будинок.
Постановою Верховного Суду у складі зазначеної колегії суддів судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2018 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року скасовано зі стадії відкриття провадження, справу передано до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Фабула справи

У жовтні 2006 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу житлового будинку дійсним та визнання права власності на житловий будинок.

Позов мотивовано тим, що у вересні 2004 року позивач домовилась з відповідачем про купівлю-продаж житлового будинку АДРЕСА_1. На виконання домовленості відповідач передав ОСОБА_1, належний йому на праві власності будинок та отримав обумовлену грошову суму. Укладена між сторонами угода в момент виконання нотаріально не посвідчувалася, проте відповідач обіцяв укласти договір у майбутньому, але згодом почав уникати зустрічі з позивачем.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2007 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Визнано за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу будинку підтверджується розпискою відповідача про розрахунок із продавцем, яка була складена у присутності свідків. Позивач вселилася та проживає у спірному будинку, сторонами були виконані всі істотні умови договору, відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позов визнав, підтвердив, що з осені 2004 року він у спірному будинку не проживає, будинок належить позивачці, претензій до неї він не має.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 помер. Із заявою про прийняття спадщини після ОСОБА_2 звернувся його син - ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Спадкоємцем майна ОСОБА_5 є ОСОБА_3

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року залучено до участі у справі правонаступника ОСОБА_5 - ОСОБА_3

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 07 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2007 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції безпідставно застосована норма частини другої статті 220 ЦК України, оскільки суду не було надано доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору. Крім того, апеляційний суд виходив із того, що зазначена норма не застосовується до правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що розгляд апеляційної скарги відбувся за відсутності ОСОБА_1 Судом апеляційної інстанції не з'ясовано, які права, свободи чи інтереси осіб, які подали апеляційну скаргу, та які не приймали участі у справі, порушено судовим рішенням. Крім того, поновлюючи процесуальний строк на оскарження рішення суду першої інстанції через 9 років після набрання цим рішенням законної сили, суд апеляційної інстанції обмежився вказівкою, що ОСОБА_7 пропустила процесуальний строк з поважних підстав, не навівши будь-якого обґрунтування для поновлення пропущеного процесуального строку, що відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод є порушенням принципу юридичної визначеності. Висновки апеляційного суду суперечать дійсним обставинам справи, які правильно встановлені судом першої інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

29 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Основні мотиви постанови Верховного Суду

1. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу будинку підтверджується розпискою відповідача про розрахунок із продавцем, яка була складена у присутності свідків. Позивач вселилася та проживає у спірному будинку, сторонами були виконані всі істотні умови договору, тому він може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України.

2. Згідно з статтею 292 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суд поновлює або продовжує строк, встановлений відповідно законом або судом, за клопотанням сторони або іншої особи у разі його пропущення з поважних причин. Питання про поновлення чи продовження пропущеного строку вирішує суд, у якому належало вчинити процесуальну дію або до якого потрібно було подати документ чи доказ (частини перша та друга статті 73 ЦПК України 2004).

3. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99,пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (рішення у справі «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) (пункт 47 рішення).

Зі змісту пункту 52 рішення випливає, що якщо національний суд просто обмежився вказівкою на наявність у відповідача «поважних причин» для поновлення пропущеного строку оскарження, то, відтак, він (суд) не вказав чітких причин такого рішення.

За цих підстав Європейський суд з прав людини постановив, що було порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та дійшов висновку, що національні суди, вирішивши поновити пропущений строк оскарження остаточної постанови у справі заявника без наведення відповідних причин та скасувавши в подальшому постанову суду, порушили принцип правової визначеності та право заявника на справедливий судовий розгляд за пунктом 1 статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення).

4. Звертаючись до суду із апеляційною скаргою у квітні 2016 року, ОСОБА_7 подала до апеляційного суду заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження відповідного рішення суду першої інстанції. Заява мотивована тим, що вона не брала участі у справі та їй не було відомо про ухвалення рішення Комінтернівським районним судом Одеської області від 06 квітня 2007 року, внаслідок чого строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин.

Поновлюючи строк апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційний суд у своїй ухвалі від 28 квітня 2016 року вказав, що причини, вказані ОСОБА_7, є поважними, не навівши будь-якої мотивації. Зазначивши лише про те, що однією з основних засад судочинства, відповідно до статті 129 Конституції України є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду та відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Разом із тим, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Таким чином, апеляційний суд, у порушення вказаних вимог поновив пропущений строк на апеляційне оскарження зі спливом значного періоду часу (9 років) без наведення відповідних підстав, чим порушив принцип правової визначеності.

5. У касаційній скарзі ОСОБА_1 фактично оскаржує ухвалу про відкриття апеляційного провадження від 28 квітня 2016 року, якою поновлено ОСОБА_7 строк на апеляційне оскарження, а згідно положень частини другої статті 293 ЦПК України 2004 року заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, можуть бути включені до касаційної скарги на рішення суду.

За таких обставин, доводи касаційної скарги в цій частині є обґрунтованими.

6. Відповідно до підпунктів 1 та 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази та/або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Згідно із частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

7. За викладених обставин, рішення апеляційного суду підлягає скасуванню зі стадії відкриття апеляційного провадження з передачею справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Правові підстави незгоди з постановою Верховного Суду

1. В даній справі судами встановлено, що 23 вересня 2004 року ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, видав розписку в тому, що одержав від ОСОБА_1 оплату в сумі 3 250,00 грн за всі домашні і господарські будівлі, фруктові і декоративні дерева та кущі, розташовані на земельній ділянці розміром 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 та зобов'язався звільнити домашні і господарські будівлі до 28 вересня 2004 року.

2. У 2006 році ОСОБА_1 звернулася в суд із вищезгаданим позовом, посилаючись на те, що ОСОБА_2 також обіцяв в подальшому укласти відповідний договір купівлі-продажу, але ухиляється від оформлення угоди у формі, передбаченій законодавством України.

3. Як встановлено судами, відповідач ОСОБА_2 в суді першої інстанції позов визнав, а неукладення нотаріально посвідченого договору пояснив зникненням у нього правовстановлюючих документів.

4. Задовольняючи позов ОСОБА_1, суд першої інстанції керувався частиною другою статті 220 ЦК України, відповідно до якої, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

5. Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, вірно виходив із того, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Також урахував, що при розгляді справи суд першої інстанції не встановив, що відповідач ухилився від нотаріального посвідчення договору.

6. ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_3

7. У вересні 2015 року його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_5 вперше подали апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, до якої додали копії правовстановлюючих документів на спірний будинок, зокрема, свідоцтва про право приватної власності № 339 від 06 квітня 1988 року, виданого на ім'я ОСОБА_2 на підставі рішення Комінтернівського виконкому № 273/1 від 26 листопада 1987 року, та копії документів про право користування земельною ділянкою. В апеляційній скарзі та клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження посилалися на те, що ОСОБА_7 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2, до участі у справі залучена не була, про рішення суду першої інстанції вони дізналися у 2015 році.

8. Також апеляційна скарга містила доводи про те, що будинок не міг бути відчужений за договором без згоди дружини ОСОБА_7, оскільки є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому суд першої інстанції, не залучивши її до участі у справі, вирішив питання про її права та обов'язки.

9. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 21 грудня 2015 року апеляційна скарга була повернута особам, які її подали.

10. У квітні 2016 року ОСОБА_7 повторно подала апеляційну скаргу на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 06 квітня 2007 року, навівши аналогічні доводи.

11. Погоджуючись із тією правовою позицією, що у кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку на оскарження судового рішення втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків та що суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення, вважаю, що в тих справах, в яких судом апеляційної інстанції встановлюється очевидна невідповідність рішення суду першої інстанції нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, для судів апеляційної інстанції завжди залишається складним вирішення питання, чи породжує очевидно незаконне рішення суду першої інстанції саму правову визначеність.

12. В даній справі за позивачем ОСОБА_1 право власності на спірний будинок було визнано судом першої інстанції з очевидно неправильним застосуванням норм матеріального права та усупереч існуючій судовій практиці, оскільки судовим рішенням визнано право власності особи на об'єкт нерухомого майна при недоведеності тієї обставини, що інша сторона ухилилася від його нотаріального посвідчення та що інших правових перешкод до нотаріального посвідчення договору, зокрема, права інших осіб на відчужуване майно, не було.

13. За таких обставин, для суду апеляційної інстанції завжди є складним вирішення питання щодо можливості залишити таке рішення суду першої інстанції в силі, керуючись принципом res judicata, хоча мотивування підстав поновлення строку на апеляційне оскарження у разі пропуску такого строку близько дев'яти років повинно бути більш ретельним та обґрунтованим.

14. Проте рішення суду апеляційної інстанції по суті спору ухвалено з додержанням норм матеріального права.

Суддя А. О. Лесько