КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Головуючий у суді першої інстанції Леонтюк Л.К.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1525/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мережко М.В.,

суддів - Верланова С.М., Савченка С.І.,

секретар -Тютюнник О.І.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року, заяву Державного підприємства «Науково-Технічний комплекс «ІМПУЛЬС» про поворот виконання рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного підприємства «Науково-Технічний комплекс «ІМПУЛЬС», третя особа - Генеральний директор Державного підприємства «Науково-Технічний комплекс «ІМПУЛЬС» ОСОБА_3, про визнання скорочення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -

В с т а н о в и л а :

У грудні 2015 року(11 грудня 2015 року) ОСОБА_2 звернувся з позовом до Державного підприємства «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» (далі - ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - генеральний директор ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» ОСОБА_3 про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

З урахуванням уточнень та збільшення позовних вимог (08 вересня 2016 року т.1 а.с. 234, 06 лютого 2017 року т.2 а.с. 105-107) позивач ОСОБА_2 обґрунтовував свої вимоги тим, що з 14 березня 1989 року він працював у Казенному підприємстві «Науково-Технічний Комплекс «Імпульс», правонаступником якого є ДП Науково-технічний комплекс» «Імпульс». З травня 2014 року обіймав посаду заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс».

Наказом № 206 від 10 вересня 2015 року він звільнений з посади заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України у зв?язку зі скороченням посади, яку обіймав.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки відповідач не попередив його про наступне вивільнення у зв?язку зі скороченням, не запропонував будь-яких інших посад на підприємстві і не врахував переважне право на залишення його на роботі, оскільки він має більш високу кваліфікацію та тривалість безперервного стажу роботи на підприємстві.

Також позивач вказує на те, що звільнення відбулося в період його тимчасової непрацездатності, що є порушенням ч .3 ст. 40 КЗпП України, згідно з якою не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності. Строк звернення до суду ним пропущений з поважних причин, оскільки він перебув на амбулаторному лікуванні.

ПозивачОСОБА_2 просив поновити строк звернення до суду, визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на посаді заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» та стягнути з ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» на його користь 207 569, 60 грн середнього заробітку за час вимушеного прогулуза перівод із 11 вересня 2015 року по 06 лютого 2017 року .

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про задоволення його вимог. Зазначав, що суд неповно з'ясував всі обставин справи, не дав їм належну оцінку, зокрема, що звільнено його під час тимчасової непрацездатності, і скорочення чисельності працівників відбулося з порушенням вимог трудового законодавства.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач був своєчасно попереджений про наступне вивільнення, йому були запропоновані вакантні посади, від яких він відмовився, тому дійшов висновку, що звільнення позивача з підстав, визначених п.1 ч.1ст. 40 КЗпП України, проведено відповідно до вимог чинного законодавства і підстави для його поновлення відсутні.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2017 року скасовано з ухваленням нового про часткове задоволення позову ОСОБА_2

Поновлено ОСОБА_2 на посаді заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс» «Імпульс» і стягнено на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 88 442,34 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не був попереджений про майбутнє вивільнення за два місяці до звільнення; ознайомившись 1 вересня 2015 року зі списком вакантних посад, відмови відповідачу не надав і 10 вересня 2015 року позивач звільнений з роботи. Встановивши такі обставини, апеляційний суд дійшов висновку про наявність правових підстав для поновлення позивача на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вважав, що звільнення ОСОБА_2 відбулося з порушенням вимог чинного законодавства.

Постановою Верховного Суду від 18 липня 2018 року рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції .

У постанові зазначено, що суди під час розгляду не з'ясували чи пропущений позивачем строк подачі заяви відповідно до ст. 233 КЗпП України, і чи він є поважним, а також не врахували положень ст. 235 КЗпП України про стягнення заробітної плати.

До суду апеляційної інстанції від ДП «Науково-технічний комплекс «ІМПУЛЬС» надійшла заява про поворот виконання рішення суду, в якій, в порядку повороту виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2018 року, просять стягнути із ОСОБА_2 на користь підприємства безпідставно стягнуті кошти в сумі 88 442,34 грн - середній заробіток за час вимушеного прогулу. 8 844.23 грн- виконавчого збору, 13 303 грн - виконавчого збору, 201 грн -витрати на проведення виконавчих дій, стягнути з державного бюджету на користь підприємства безпідставно стягнутий судовий збір в сумі 884.42 грн. При вирішенні питання про поворот виконання рішення суду забезпечити його виконання шляхом накладення арешту на майно тап грошові кошти, що належать ОСОБА_2 в сумі 110 790,57 грн. ( т. 3 а.с. 115-117) .

Апеляційна скарга ОСОБА_2, клопотання про поворот виконання рішення суду апеляційної інстанції не підлягають задоволенню з такиїх підстав.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України, особи , які беруть участь у справі зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Як встановлено судом першої інстанції, наказом Генерального директора ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» № 112 від 12 червня 2015 року «Про внесення змін до штатного розпису ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» посада заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс», яку обіймав ОСОБА_2, скорочена.

ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» 15 червня 2015 року на підставі п. 7.7 статуту направило Генеральному директору ДК «Укроборонпром» листа № 317 щодо погодження пропозиції призначення ОСОБА_2 на посаду першого заступника директора ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс».

У відповідь ДК «Укроборонпром» листом від 18 червня 2015 року відмовило у погодженні призначення ОСОБА_2 на посаду першого заступника директора ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс».

У зв?язку з відсутністю ОСОБА_219 червня 2015 року на робот,і відповідачем направлено на адресу позивача телеграму, в якій повідомлялося про скорочення посади, яку він займав, попереджено про наступне вивільнення. До відома10 липня 2015 року ОСОБА_2 доведено наказ № 112 від 12 червня 2015 року та повідомлено про наступне вивільнення, але позивач від підпису відмовився, про що складено відповідний акт.

ОСОБА_2 01 вересня 2015 року запропоновані наявні на підприємстві три вакантні посади, з переліком яких останній ознайомився, і зазначив про те, що відповідь надасть пізніше.

Наказом ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» № 206 від 10 вересня 2015 року ОСОБА_2 звільнено з посади заступника директора з науки ДП «Науково-технічний комплекс «Імпульс» з 10 вересня 2015 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Також судами встановлено, що у зв?язку з відсутністю ОСОБА_2 на роботі в день видання наказу, останній з наказом ознайомився 14 вересня 2015 року. Крім того, звільнення ОСОБА_2 погоджено ДК «Укроборонпром», що підтверджується листом від 4 вересня 2015 року.

Матеріали справи свідчать, що у даній справі відповідач належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. З ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування позивача, запропонувавши йому три посади, які відповідали його професії, кваліфікації та досвіду роботи ( т.1, а.с. 45)

Натомість ОСОБА_2 , з дня попередження про вивільнення, по жодній із трьох запропонованих посад, не дав своєї згоди на переведення та не повідомив про свою відмову від пропонованої роботи.

За таких обставин, за відсутності посади, яка відповідає освіті, досвіду та кваліфікації ОСОБА_2 , підстав для надання йому пропозицій щодо інших вакантних місць у відповідача не було. Щодо доводів представників позивача неврахування відповідачем при звільненні високої кваліфікації, тривалості безперервного стажу роботи на підприємстві та наявності вченого ступеня у позивача, то наведені обставини не є підставами для скасування наказу про звільнення та поновлення позивача на посаді заступника директора по науці, оскільки масового вивільнення працівників на підприємстві не відбувалося, а тому не було нагальності у застосуванні положень статті 42 КЗпП України.

Твердження позивача про наявність у нього переважного права на посаду першого заступника Генерального директора підприємства, за своїми кваліфікаційними вимогами повністю відповідала освіті, досвіду роботи та кваліфікації ОСОБА_2, однак не була йому запропонована, є безпідставними, оскільки позивач хоча і має тривалий безперервний стаж на одному підприємстві, однак, як було з»ясовано у судовому засіданні, відповідно до вимог п.7.7 Статуту ДП «НТК «ІМПУЛЬС» (т.1, а.с. 125-139) погодження на призначення/звільнення заступників генерального директора тільки за погодженням генерального директора Державного концерну « Укроборонпром».

Довод позивача, зокрема, про те, що йому не було запропоновано усі наявні на час його звільнення посади, спростовується його власноручним підписом під переліком вакантних посад про надання відповіді пізніше перейти на запропоновані посади. Бажання перейти на інші посади позивач при цьому не висловив (а.с. 43 т.1).

Судом вірно встановлено, що вакантними залишилися ті посади, що були запропоновані позивачу, але він бажання на зайняття будь якої з них не виявив та із заявою про переведення на іншу вакантну посаду не звертався ( т.1, а.с. 114-116; 147).

Відповідно до ст. 64 ГК України підприємству надане право самостійно визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис.

Отже, оскільки позивач згоди на переведення його на іншу посаду не надав, у зв'язку з цим у відповідача були підстави для проведення звільнення позивача, оскільки посада, яку він займав, була скорочена.

Крім того, судом вірно встановлено, що при звільненні позивача з роботи йому було виплачено усі належні платежі, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами та не заперечувалося позивачем та її представниками (т.1, а.с. 172-174).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 492 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 492 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском зазначеного строку.

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений статтею 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Наказом № 206 від 10вересня 2015 року ОСОБА_2 бувзвільнеийз посади заступника директора по науці ДП «НТК «Імпульс» (т.1, а.с. 45), у період його перебування на лікарняному з 10 вересня по 01жовтня 2015 року

При цьому, на звороті вказаного наказу міститься запис від руки «14.09.15 нахожусь на больничном, приказ незаконний» і особистий підпис ОСОБА_2 з датою - 19 вересня 2015 року.

Також міститься запис «копія наказу направлена вих. № 544 від 11 вересня 2015року на домашню адресу ОСОБА_2В.», що підтверджується копією листа, опису вкладення та поштового чеку (т.1, а.с.73-74), однак, докази отримання даного листа позивачем у матеріалах справи відсутні.

Крім того, як встановлено судом 10 липня 2015 року з 10:45 год. по 13:15 год. позивач був присутній на робочому місці, що підтверджується Актом про встановлення працівника на робочому місці №595 від 10 липня 2015 року, підписаного заступником директора ОСОБА_4, юрисконсультом ОСОБА_5 та працівником ОСОБА_6 ( т.2, а.с. 57), а також витягом із Системи контролю управління доступом «Fortnet», через яку по електронним перепусткам здійснюється фіксація прибуття працівників підприємства на роботу та/або вибуття із приміщення підприємства за період липень 2015 року по жовтень 2015 року, що доводить те, що 10 липня 2015 року позивач ОСОБА_2 о 10:29:37 скористався своєю перепусткою для проходу на територію підприємства, а о 13:21:11 вибув з території підприємтсва, а отже був присутній на підприємстві на робочому місці.

У матеріалах справи ( т.1, а.с. 200-201) міститься витяг з журналу обліку руху трудових книжок відповідача, у якому міститься запис про отримання трудової книжки особисто ОСОБА_2 05 жовтня 2015 року, тобто з вказаної дати позивачу достовірно відомо про його звільнення, шляхом отримання відповідного документа - трудової книжки та починається перебіг строку на оскарження незаконного звільнення і останнім днем подачі заяви є 05 листопада 2015 року. Висновок суду, про те, що позивач пропустив, передбачений ст. 233 КЗпП України строк звернення до суду у справах про звільнення без поважних причин, є обгрунтованим, оскільки будь - яких належних доказів поважності причин пропуску строку із 05 жотвня 2015 року по 05 листопада 2015 року позивач суду не надав, не надав таких доказів і до апеляційної скарги. Доводи позивача ,що в цей час він хворів і не мав змоги подати позов своєчасно, є безпідставними, оскільки згідно консультативного висновку (т.1 а.с. 12), позивач відвідував лікаря амбулаторно, з міста Києва не виїздив, не був позавблений можливості направити позов засобами поштового зв'язку, і строк ним пропущений і з дня ознайомлення з наказом (з 19 вересня 2015 року) і з дня отримання копії трудової книжки (з 05 жовтня 2015 року) .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд дійшов правильного висновку, що позивач був звільнений з роботи з дотриманням вимог законодавства, у відповідача дійсно мало місце скорочення штату, власником додержано норми законодавства під час скорочення штату, позивач відмовився від переведення на іншу роботу, при цьому позивач пропустив строк звернення до суду , визначени й ст. 233 КЗпП України, без поважних причин.

За таких обставин, викладені в апеляційній скарзі доводи , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони матеріалами справи не підтверджуються, не грунтуються на вимогах закону і не спростовують висновків суду. Рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи , постановлено з додержанням вимог матеріального та процесуального права, тому колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Відповідно до ч.ч.2 -10 ст. 444 ЦПК України якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він:

1) закриває провадження у справі;

2) залишає позов без розгляду;

3) відмовляє в позові повністю;

4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

5. Питання про поворот виконання рішення суд вирішує за наявності відповідної заяви сторони.

6. До заяви про поворот виконання рішення шляхом повернення стягнутих грошових сум, майна або його вартості додається документ, який підтверджує те, що суму, стягнуту за раніше прийнятим рішенням, списано установою банку або майно вилучено державним або приватним виконавцем.

7. За подання заяви про поворот виконання судовий збір не сплачується.

8. При вирішенні питання про поворот виконання судового рішення суд може вжити заходів щодо забезпечення позову.

9. Якщо питання про поворот виконання рішення не було вирішено судом відповідно до частин першої - третьої цієї статті, заява відповідача про поворот виконання рішення розглядається судом, який розглядав справу як суд першої інстанції.

10. Заява про поворот виконання може бути подана протягом одного року з дня ухвалення відповідного рішення суду апеляційної чи касаційної інстанції або з дня ухвалення рішення при новому розгляді справи. Така заява розглядається у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника у двадцятиденний строк з дня надходження заяви, проте їх неявка не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ч.2 ст. 445 У справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Чинним законодавством не передбачена можливість повернення стягнутого в примусовому порядку з боржника виконавчого збору, навіть при умові подальшого скасування рішення суду, на підставі якого проводилося стягнення.

Як видно із матеріалів справи, рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2017 року виконано. Наказаом від 01 червня 2017 року № 69-ос ОСОБА_2 поновлено на роботі, стягнуто на користь ОСОБА_2 88 442, 34 грн заробітку за час вимушеного прогулу, сплачено судовий збір, однак, враховуючи положення вимог ст. 445 ЦПК України, заява про пророт виконання рішення суду не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,375,381 - 384 ЦПК України, колегія суддів ,-

П о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 28 лютого 2017 року залишити без змін.

У задоволенні заяви про поворот виконання рішення Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2018 року відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини судового рішення з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення буде виготовлений не пізніше 04 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді