АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/961/18Головуючий по першій інстанції
Категорія: 19 Марцішевська О.М. Доповідач в апеляційній інстанції Василенко Л.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року Апеляційний суд Черкаської області в складі колегії суддів:

головуючого Василенко Л.І.

суддів: Храпка В.Д., Ювшина В.І.

секретаря Наконечної М.М.

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження в місті Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2018 року (ухвалене 28 березня 2018 року о 10 год. 22 хв. під головуванням судді Марцішевської О.М. у приміщенні Соснівського районного суду м. Черкаси, повний текст рішення складено 02 квітня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, третя особа на стороні позивача арбітражний керуючий Новосельцев Володимир Петрович, про стягнення боргу:

в с т а н о в и в :

19 січня 2016 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до ФОП ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що постановою від 03.03.2014 Господарський суд м. Києва визнав банкрутом ТОВ «А-Логістик», та відкрив ліквідаційну процедуру, призначивши ліквідатором банкрута Новосельцева В.П.

25 червня 2015 року між позивачем та ТОВ «А-Логістик» в особі арбітражного керуючого Новосельцева В.П. був укладений договір про відступлення права вимоги підприємства-банкрута ТОВ «А-Логістик», відповідно до умов якого ТОВ «А-Логістик» відступлено позивачу право вимоги, належне ТОВ «А-Логістик» до боржників.

Зазначає, що згідно платіжного доручення № 52 від 05 березня 2013 року ТОВ «А-Логістик» було перераховано ФОП ОСОБА_4 суму в розмірі 15 116,00 грн., призначення платежу вказане, як оплата за транспортно-експедиторські послуги. В той же час документи, які підтверджують факт виконання транспортно-експедиторських послуг із сторони ФОП ОСОБА_4 на користь ТОВ «А-Логістик» на вказану суму відсутні (з чого слідує, що відповідачем передача (поставка) товару, надання послуг та/або виконання робіт на користь позивача не проводилась), а перераховані кошти не повернуті.

За укладеним між ОСОБА_3 та ТОВ «А-Логістик», в особі ліквідатора Новосельцева В.П. договором про відступлення права вимоги від 25 червня 2015 року позивач набув право вимоги разом з підтверджуючими документами.

28 вересня 2015 року ОСОБА_3 надіслав на адресу відповідача претензію, в якій було викладено прохання негайно сплатити кошти в сумі 15 116 грн. відповідно до платіжного доручення № 52 від 05 березня 2013 року, яке засвідчує наявність дебіторської заборгованості.

У зв'язку з тим, що відповіді на претензію надано не було та жодних дій, направлених на повернення боргу ФОП ОСОБА_4 не вчинено, ОСОБА_3 звернувся до суду та просив стягнути з відповідача заборгованість на його користь у розмірі 15 116 грн.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 квітня 2016 року, яке залишене в силі ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 червня 2016 року, в задоволенні позову ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_4 про стягнення боргу відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2017 року скасовані рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 червня 2016 року про відмову у позові, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Судом касаційної інстанції зазначено, що суди належним чином не перевірили доводів позивача, на які він посилався як на підставу подання даного позову до суду, та не звернули уваги на те, що у матеріалах справи відсутні товарно-транспорті документи на суму 15 116 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 929, ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» є єдиними допустимими доказами факту надання послуг експедитора.

Разом із цим судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, оскільки ухвалою суду від 15 березня 2016 року до участі у справі в якості третьої особи було залучено ТОВ «А-Логістик», яке було припинено у зв'язку з банкрутством, про що18 січня 2016 року внесено запис до ЄДР № 0006621, у той же час не вирішено заяву арбітражного керуючого Новосельцева В.П. про залучення його до участі у справі в якості третьої особи, оскільки він виконував повноваження ліквідатора банкрута.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_3 про стягнення з ФОП ОСОБА_4 заборгованості у розмірі 15 116 грн. за договором про відступлення права вимоги.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не доведено документально достовірними та достатніми доказами факту набуття права вимоги до відповідача згідно додатку № 1 до договору про відступлення права вимоги від 25 червня 2015 року щодо повернення коштів 15 116 грн., перерахованих ТОВ «А-Логістик» ФОП ОСОБА_4 платіжним дорученням № 52 від 05 березня 2013 року.

Крім того, позивачем не надано додатку № 1 до договору від 25 червня 2015 року, отже з достовірністю документально не підтверджено, що відповідач був передбачений у вказаному додатку в якості зобов'язаного суб'єкта щодо права вимоги, з приводу відступлення якого між позивачем та третьою особою був укладений зазначений правочин.

Також позивачем не підтверджено як виконання пункту 6 договору, що за погодженням сторін визначено як момент набуття права вимоги, так і пункту 3 договору від 25 червня 2015 року щодо передачі оригіналів документів, підтверджуючих наявність права вимоги первісним кредитором новому кредитору при підписанні цього договору, що підлягало оформленню актом приймання-передачі за підписами сторін.

Отже, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення за недоведеністю позивачем набуття права вимоги від імені підприємства-банкрута ТОВ «А-Логістик» до відповідача про повернення коштів 15 611 грн.

В апеляційній скарзі, поданій 27 квітня 2018 року, ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм матеріального права, неправильне застосування норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тими ж підставами, що наведені в позовній заяві.

Крім того, зазначено, що суд першої інстанції порушив строк розгляду справи, визначений ч. 2 ст. 210 ЦПК України, а саме, як вбачається з матеріалів справи ухвалою від 12 лютого 2018 року було закрито підготовче провадження та розпочато розгляд справи по суті, тобто суд повинен був прийняти рішення строком до 14 березня 2018 року.

Відмовляючись позивачу у задоволенні позову, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено документально достовірними та достатніми доказами факту набуття права вимоги. Проте, з моменту пред'явлення позову з січня 2016 року відповідачем не було заявлено доводів щодо неправомірності передання права вимоги новому кредиторові, тобто позивачу. І лише 12.02.2018, під час судового засідання, представником відповідача було наголошено на тому, що, на його думку, позивачу за договором про відступлення права вимоги підприємства-банкрута від 25.06.2015 не було передано право вимоги.

Так, у п. 1 договору про відступлення права вимоги підприємства - банкрута від 25.06.2015 було допущено лінгвістичну описку, яка створювала б сумніви у правомірності права вимоги заборгованості у сумі 15 116 грн. за платіжним дорученням № 52 від 05.03.2013 у нового кредитора, у зв'язку з чим 12.02.2018 позивач звернувся до арбітражного керуючого Новосельцева В.П. з проханням повідомити про наявність уточнюючих додаткових угод до договору про відступлення права вимоги підприємства-банкрута від 25.06.2015.

Крім того, в оскаржуваному рішенні суд погодився з доводами представника відповідача про те, що доказ, а саме додаткова угода від 21.07.2015 до договору про відступлення права вимоги, позивачем поданий після закінчення підготовчого провадження та початку розгляду справи по суті і позивачем не обґрунтована причин неможливість подання вказаного доказу у встановлений законом строк, що не залежали від його волі.

Вважає, що вказані висновки суду виходять за межі розгляду справи, адже не є предметом розгляду справи дійсність договору про відступлення права вимоги від 25.06.2015.

Також, суд в рішенні вказав, що документи не містять жодної персоніфікованої інформації щодо того, що вказані у ньому документи стосуються особи відповідача та обсягу вимоги до нього на суму 15 611 грн. Проте, даний висновок суду є необґрунтований, адже позивачем надано копію платіжного доручення № 52 від 05.03.2013, де зазначено всі відомості про суму перерахованих коштів, призначення платежу, відомості про отримувача коштів (ідентифікаційний код, розрахунковий рахунок, прізвище, ім'я, по батькові).

Окрім цього, судом не було враховано рішення касаційної інстанції, а саме ухвалу ВССУ від 22.11.2017, якою було скасовано рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 08.04.2017, а також ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17.06.2016 було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від арбітражного керуючого Новосельцева В.П., зазначено, що апеляційна скаргу ОСОБА_3 підлягає до задоволення.

Зазначено, що договір про відступлення права вимоги від 25.06.2015 та додаткова угода від 21.07.2015 недійсними судом не визнавалися, а їх правова оцінка була надана господарським судом м. Києва в рамках банкрутної справи № 910/292/14

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача - ОСОБА_6 просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Зазначив, що порушення судом першої інстанції строку розгляду справи, не вплинуло на правильність вирішення справи по суті, а тому не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Вказує, що договір про відступлення права вимоги у своїй первинні редакції стосувався права вимоги до суб'єктів згідно додатку № 1 іншої категорії, ніж права вимоги, на захист якого поданий позов.

У ході розгляду справи у березні 2018 року позивачем була надана додаткова угода від 21.07. 2015 до договору від 25.06.2015, якою внесенні зміни до пунктів 1 та 2 зазначеного договору щодо викладення їх у редакції, згідно з якою здійснювалось відступлення права вимоги за ненаданні підприємству-банкруту послуги, в той час як інші пункти договору від 25.06.2015 змінені не були ні щодо кола зобов'язання осіб згідно додатку № 1, ні щодо суми зобов'язання останніх 133 184,90 грн.

Таким чином, зі змісту договору від 25.06.2015 в редакції з урахуванням додаткової угоди від 21.07.2015 вбачається, що відносно одних і тих же суб'єктів та щодо однакової суми боргу спочатку 25.06.2015 було передано право вимоги за наданні їм банкрутом послуги згідно підписаного акту, а 21.07.2015, фактично після відступлення, зміст переданого права вимоги був змінений на протилежний за ненадані банкруту послуги.

Позивачем не надано додатку № 1 до договору від 25.06.2015, отже з достовірністю документально не підтверджено, що відповідач був передбачений у вказаному додатку в якості зобов'язаного суб'єкта щодо права вимоги, з приводу відступлення якого між позивачем та третьою особою був укладений зазначений правочин.

Доводи апелянта щодо того, що додатком № 1 до договору від 25.06.2015 є акт приймання-передачі від 25.06.2015 слід вважати такими, що не обґрунтовують позовні вимоги, оскільки додаток № 1 має розглядатись як складова частина договору від 25.06.2015, однак це не вбачається зі змісту акту від 25.06.2015.

Зазначає, що в частині доводів про поважність причин пропуску строку на подання доказів, скаржник вказує, що про доводи відповідача в частині недоведеності переходу до позивача права вимоги на спірну заборгованість йому стало відомо лише в судовому засіданні 12.02.2018. Вказане твердження не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки саме у відзиві на позовну заву відповідачем сформульовано заперечення щодо недоведеності позивачем переходу права вимоги на суму спірної заборгованості. Крім того, 22.01.2018 позивачем направлено до суду першої інстанції відповідь на відзив, у якій відсутні посилання на будь-які додаткові угоди до договору про відступлення права вимоги від 25.06.2015.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції, яка діє з 15.12.2017) передбачено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду апеляційним судом Черкаської області.

Частиною 3 ст. 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частинами 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду відповідає даним вимогам закону.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, підтверджено, долученою до позовної заяви, в підтвердження заявлених вимог, копією договору, що 25 червня 2015 року між позивачем ОСОБА_3 та ТОВ «А-Логістик» в особі арбітражного керуючого Новосельцева В.П. був укладений Договір про відступлення права вимоги підприємства-банкрута (т. 1 а.с.6).

Пунктом 1 договору від 25.06.2015 визначено, що в порядку та на умовах даного договору та протоколу про проведення аукціону № 200305 первісний кредитор ТОВ «А-Логістик» відступає новому кредитору ОСОБА_3, а останній, як новий кредитор набув право вимоги (дебіторська заборгованість), належне первісному кредитору до боржників - юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців згідно додатку № 1, що виникло за надані підприємством-банкрутом ТОВ «А-Логістик» транспортно-експедиторських та складських послуг в сумі 133 184,90 грн.

При цьому п. 2 вищевказаного договору, передбачено, що новий кредитор набуває права вимагати від боржників - юридичних осіб та фізичних осіб підприємців належного виконання наступних обов'язків: повернення коштів за надані первісним кредитором «транспортно-експедиційних та складських послуг». Право вимоги у повному обсязі Новий кредитор набуває після виконання пункту 6 Договору (т. 1, а.с.6).

Відповідно до п. 3 договору оригінали документів, підтверджуючих наявність права вимоги, первісний кредитор передав новому кредитору при підписанні цього договору, що оформлене актом приймання-передачі, що підписується сторонами.

Згідно з п. 6 договору від 25.06.2015 розрахунок за право вимоги в сумі, визначені пунктом 4 цього договору здійснюється на рахунок продавця в порядку та строки, передбачені протоколом про проведення аукціону.

Відповідно ж до п. 4 вартість права вимоги, яке є предметом даного договору, визначена шляхом аукціону, та згідно із протоколом проведення аукціону № 200305 становить 1 605 (одна тисяча шістсот п'ять) грн.

Пунктом 8 договору визначено, що за цим договором оплаті підлягають грошові кошти у сумі 1 455 грн., без ПДВ.

Встановлено, що 25 червня 2015 року позивачем, в якості покупця та третьою особою арбітражним керуючим від продавця-ліквідатор ТОВ «А-Логістик» підписаний акт приймання-передачі відповідно до протоколу про проведення аукціону № 200305 від 22 червня 2015 року, яким позивачу були передані засвідчені копії документів, що підтверджують права вимоги, зокрема, і платіжне доручення № 52 від 05 березня 2013 року (т. 1 а.с. 7).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, в ході розгляду справи у суді першої інстанції, за клопотанням про долучення доказів від 14.03.2018, позивачем була надана додаткова угода від 21.07.2015 до договору від 25.06.2015, якою внесені зміни до пунктів 1 та 2 зазначеного договору щодо викладення їх у редакції. (т. 1 а.с. 216 - 219).

Зокрема, п. 1 викладено в наступній редакції: в порядку та на умовах даного договору та протоколу про проведення аукціону № 200305 первісний кредитор ТОВ «А-Логістик» відступає новому кредитору ОСОБА_3, а останній, як новий кредитор набув право вимоги (дебіторська заборгованість), належне первісному кредитору до боржників - юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців згідно додатку №1, що виникло за ненадані підприємству-банкруту ТОВ «А-Логістик» транспортно-експедиторських та складських послуг в сумі 133 184,90 грн. (т. 1 а.с. 216 - 219).

За редакцією п. 2 вказаної додаткової угоди: за цим договором новий кредитор набував права вимагати від боржників-юридичних осіб та фізичних осіб підприємців належного виконання наступних обов'язків: повернення коштів за ненадані первісному кредитору «транспортно-експедиційних та складських послуг». Право вимоги у повному обсязі Новий кредитор набуває після виконання пункту 6 Договору.

Відповідно до змісту договору про відступлення права вимоги від 25.06.2015 у своїй первинній редакції предметом вказаної угоди вказане право вимоги до боржників за надані підприємством-банкрутом ТОВ «А-Логістик», тобто за послуги, які були фактично надані підприємством-банкрутом суб'єктам, вказаним у додатку № 1 до договору від 25.06.2015 року, на суму 133 184,90 грн., але не оплачених ними (т. 1 а.с.6).

Водночас предметом пред'явленого позову є вимога до відповідача повернути кошти 15 611 грн., як такі, що були відповідачем отримані від ТОВ «А-Логістик» за послуги, які в подальшому підприємству-банкруту надані не були, в зв'язку з чим відпала правова підстава їх набуття. Отже, договір про відступлення права вимоги у своїй первинній редакції стосувався права вимоги до суб'єктів згідно додатку № 1 іншої категорії, ніж права вимоги, на захист якого поданий позов.

Отже, зі змісту договору від 25.06.2015 в редакції з урахуванням додаткової угоди від 21.07.2015 вбачається, що відносно одних і тих же суб'єктів та щодо однакової суми боргу спочатку 25.06.2015 було передано право вимоги за надані їм банкрутом послуги згідно підписаного акту, а 21.07.2015, фактично після відступлення, зміст переданого права вимоги був змінений на протилежний - за ненадані банкруту послуги.

Суд встановивши, що вказаний доказ - додаткову угоду від 21.07.2015 було подано після закінчення підготовчого провадження та початку розгляду справи по суті, врахувавши, що позивачем не було обґрунтовано неможливості його подання у встановлений цивільним процесуальним законодавством строк з причин, що не залежали від волі позивача, прийшов до обґрунтованого висновку, що такий доказ не може бути прийнятий судом.

Крім того, суд врахувавши, що позивачем суду не було надано додатку № 1 до договору від 25.06.2015, дійшов висновку, що з достовірністю документально не підтверджено того, що відповідач був передбачений у вказаному додатку в якості зобов'язаного суб'єкта щодо права вимоги, з приводу відступлення якого між позивачем та третьою особою був укладений зазначений правочин.

На ряду з викладеним, за наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позивачем не підтверджено виконання п. 6 договору, що за погодженням сторін визначено як момент набуття права вимоги, так і п. 3 договору від 25.06.2015 відносно передачі оригіналів документів, підтверджуючих наявність права вимоги первісним кредитором новому кредитору при підписанні цього договору, що підлягало оформленню актом приймання-передачі за підписами сторін.

Водночас суд вважав такими, що не обґрунтовують заявлені позовні вимоги і доводи ОСОБА_3 про те, що додатком № 1 до договору від 25.06.2015 є саме акт приймання-передачі від 25.06.2015, так як додаток № 1 має розглядатись як складова частина договору від 25.06.2015, проте це не вбачається зі змісту акту від 25.06.2015 ( т. 1 а.с.7) .

Як вбачається з вказаного акту, він складений відповідно до протоколу про проведення аукціону від 22.06.2015 та не містить посилань на договір відступлення права вимоги.

Судом першої інстанції правомірно було враховано і те, що у вказаному акті зазначено, що передача здійснюється не оригіналів документів, як визначено п. 3 договору від 25.06.2015, а засвідчених копій документів, які підтверджують права вимоги та перелічені у даному акті копії документів не містять жодної персонифікованої інформації щодо того, що вказані у ньому документи стосуються особи відповідача та обсягу вимоги до нього на суму 15 611 грн.

Доводи позивача про те, що надання послуг підприємству-банкруту ТОВ «А-Логістик» відповідачем не підтверджено, суд першої інстанції правомірно вважає такими, що не обґрунтовують позовні вимоги, виходячи з того, що сторонами не оспорювалось, що між відповідачем та ТОВ «А-Логістик» існували договірні відносини щодо надання транспортно-експедиторських послуг із сторони ФОП ОСОБА_4 на користь ТОВ «А-Логістик» та перерахування з боку останнього відповідачу 15 611 грн. на договірній підставі платіжним дорученням.

Крім того, в ході судового розгляду судом не встановлено фактів пред'явлення відповідачу з боку ТОВ «А-Логістик» претензій щодо невиконання чи неналежного виконання договірних зобов'язань, а також вимог щодо розірвання договірних стосунків чи визнання їх недійсними, отже не доведено, що у встановленому законом порядку на момент укладення договору відступлення права вимоги від 25 червня 2015 року відпали підстави отримання відповідачем коштів від підприємства-банкрута.

Відповідно до п. п. 3, 6 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність.

Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. ч. 1 - 4 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною 1 ст. 14 ЦК України визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 509 ЦК України, яка регламентує поняття зобов'язання та підстави його виникнення, визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за право чином (відступлення права вимоги).

Згідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформація, яка є важливою для їх здійснення.

За таких обставин суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, згідно до поданих ними доказів, правильно застосував норми матеріального та процесуального права та дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги позивача не підлягають до задоволення за недоведеністю набуття ним права вимоги від імені підприємства-банкрута ТОВ «А-Логістик» до відповідача про повернення коштів у сумі 15 611 грн.

Доводи ОСОБА_3 приведені в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції був порушений строк розгляду справи, визначений ч. 2 ст. 210 ЦПК України, зокрема суд повинен був прийняти рішення до 14.03.2018, фактично ухвалив судове рішення 28.03.1018 не можуть слугувати підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки у відповідності до ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та за наявності підстав перелічених у ч. 3 приведеної статті.

Не заслуговують на увагу і доводи апеляційної скарги відносно того, що з моменту пред'явлення позову з січня 2016 року відповідачем не заявлялись доводи щодо неправомірності передання права вимоги новому кредитору, тобто позивачу за договором відступлення права вимоги, і лише 12.02.2018 було наголошено на тому, що таке право за договором від 25.06.2015 не було передано.

Так, як вбачається з матеріалів справи представником відповідача ОСОБА_7 ще 14.03.2016 суду подавались заперечення на позовну заяву в яких представник, з наведених у запереченні мотивів, просив відмовити у задоволені позову, пославшись на відсутність порушення взятих зобов'язань.

У відзиві на позовну заяву від 12.01.2018 представник відповідача - ОСОБА_6 послався на те, що позивачем не надано доказів укладення договору відступлення права вимоги щодо суми заборгованості, яка становить предмет даного спору.

Посилання в апеляційній скарзі на допущення лінгвістичної описки у договорі про відступлення права вимоги підприємства-банкрута від 25.06.2015, яка б створювала сумніви у правомірності права вимоги заборгованості у сумі 15 116 грн., на те що 12.02.2018 ОСОБА_3 звернувся до арбітражного керуючого Новосельцева В.П. з проханням повідомити про наявність уточнюючих додаткових угод до договору від 25.06.2015 на що 26.02.2018 йому було надано додаткову угоду від 21.07.2015 також не заслуговують на увагу.

Згідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, у разі укладання такої додаткової угоди 21.07.2015 вона, як така що змінює зміст п. п. 1 та 2 договору від 25.06.2015 повинна була бути долучена до позовної заяви при звернені до суду, як невід'ємна частина основного договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом фактично під час розгляду справи було встановлено неправомірність договору про відступлення права вимоги є безпідставними, так як суд в оскаржуваному рішенні давши оцінку договору про відступлення права вимоги від 25.06.2015, яким обґрунтовувалися вимоги, та наданій в ході розгляду справи (клопотання про долучення доказів від 14.03.2018 вх. № 8682) додатковій угоді від 21.07.2015, якою фактично були внесені зміни до пунктів 1, 2 первісного договору, керуючись ч. 8 ст. 83 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про неприйняття даного доказу судом, а саме додаткової угоди, з метою недопущення порушення принципу рівності сторін.

За встановлених судом першої інстанції обставин справи інші посилання апеляційної скарги, зокрема і на те, що суд першої інстанції при розгляді справи не врахував рішення суду касаційної інстанції не заслуговують на увагу.

Таким чином доводи ОСОБА_3 про неповне з'ясування обставин справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права є необґрунтованими.

Відповідно до ст. 375 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України Апеляційний суд Черкаської області в складі колегія суддів,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством.

Головуючий Л.І. Василенко

Судді В.Д. Храпко

В.І. Ювшин

Повний текст постанови суду виготовлено 25 червня 2018 року.