Справа № 136/1123/18
провадження № 2/136/535/18
РІШЕННЯ

іменем України

"20" листопада 2018 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Кривенка Д. Т.

секретаря судового засідання Марчук Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

Представник позивача звернувся до суду із вищевказаним позовом до позивача, обґрунтовуючи підставність позову тим, що ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Митіщі, Московської області, Росія, помер його батько ОСОБА_4, який був громадянином Росії, однак його зареєстроване місце проживання значиться: Вінницька область, м. Липовець. Після його смерті відкрилась спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті він не вчинив. До складу спадщини увійшло нерухоме майно у вигляді земельної ділянки, площею 0,18 га та житлового будинку з прибудовами та господарськими будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 які знаходяться на території України та належали спадкодавцеві на підставі договорів дарування. До кола спадкоємців першої черги спадкування за законом на час відкриття спадщини увійшли: позивач, ОСОБА_1, як син спадкодавця та дружина спадкодавця - відповідач ОСОБА_2, мати спадкодавця - ОСОБА_6. Відповідач ОСОБА_2 спадщину прийняла, подавши у визначений законодавцем строк заяву нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Мати спадкодавця не використала своє право на спадкування та 05.01.2018 померла. Інші спадкоємці відсутні. Позивач зазначає, що пропустив встановлений законодавцем строк для прийняття спадщинги з поважних причин, оскільки з дитинства хворіє важку хворобу - епілепсію, а останніх 13 років, тобто у часі що припав із часом смерті батька, судорожні напади пов'язані із розладом свідомості і своєрідними порушеннями психічної діяльності ще більше загострились, у зв'язку із чим він проходив курс лікування у медичних закладах. При цьому, віддаленість його постійного місця проживання (м. Москва, Росія), від місця відкриття спадщини (м. Липовець, Вінницької області, Україна) є досить суттєвою, що створювала також великі труднощі на вчинення дій пов'язаних із прийняттям спадщини в силу його хвороби. Вказані причини позивач вважає поважними та такими, що позбавили його можливості своєчасно подати заяву нотаріусу про прийняття спадщини нотаріусу після смерті батька, що стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Відповідачем було подано відзив на позов, відповідно до якого позов вона не визнає, просить суд в задоволенні позову відмовити, мотивуючи тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження його хвороби на час відкриття спадщини, які позбавили можливості подати заяву в межах визначеного законодавцем строку, а віддаленість його місця проживання від місця відкриття спадщини не є поважною причиною для прийняття спадщини, оскільки не позбавляла можливості відправити заяву засобами поштового зв'язку.

За клопотанням позивача ухвалою суду від 26.06.2018 було витребувано з нотаріальної контори матеріали спадкової справи до майна померлого ОСОБА_4

Згідно ухвали суду від 26.09.2018 позивача було зобов'язано надати суду оригінали доказів доданих ним до позовної заяви на підтвердження його хвороби.

У судове засідання позивач та його представники не з'явились. Представник позивача ОСОБА_7 надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, а розгляд справи проводити за його відсутності.

Відповідач та його представник, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи в судове засідання не з'явились, клопотання про відкладення розгляду справи за наявності поважних причин, чи розгляду справи у їх відсутність до суду не направили.

Зважаючи на те, що позивач та його представник скористались наданим їм правом заявляти клопотання про розгляд справи у їх відсутність, а неявку відповідача та його представника в судове засідання суд визнає неповажною, отож суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи, тому здійснює розгляд на підставі зібраних у справі доказів, за відсутності сторін счпору та їх представників, при цьому не здійснюючи фіксування судового засідання технічними засобами.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку встановив, що ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Митіщі, Московської області, Росія, помер ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який був громадянином Росії, в підтвердження вказаних фактів є свідоцтво про смерть серія НОМЕР_3. Після його смерті відкрилась спадщина.

Із матеріалів спадкової справи №538/2010 до майна померлого ОСОБА_4, які було витребувано судом встановлено, що своїм правом на спадкування скористалась відповідач, будучи дружиною спадкодавця, подавши заяву відповідного змісту нотаріусу в межах шестимісячного строку. Інші спадкоємці за матеріалами спадкової справи відсутні.

Позивач є сином спадкодавця, в підтвердження чому є свідоцтво про народження НОМЕР_4 (а.с.9), отож спадкоємцем першої черги спадкування за законом.

Згідно паспортних даних (а.с.8), позивач є громадянином Російської Федерації.

Позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому вказує на поважність причин пропуску для прийняття спадщини пов'язаних із тяжкою його хворобою та віддаленістю місця проживання від місця відкриття спадщини, що в силу хвороби створювало складнощі.

За правилами ст..10 ЦПК України, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Судом встановлено, що Україною була ратифікована Конвенція про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, отож вона підлягає до застосування у поєднані із ЦК України.

Так, за правилами ст.. 44, 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, громадяни кожної з Договірних Сторін можуть успадковувати на територіях інших Договірних Сторін майно або права за законом або за заповітом на рівних умовах і в тому ж обсязі, як і громадяни цієї Договірної Сторони. Право спадкування майна, крім випадку, передбаченого пунктом 2 цієї статті, визначається за законодавством Договірної

Сторони, на території якої спадкоємець мав останнє постійне місце проживання. Право спадкування нерухомого майна визначається за законодавством Договірної Сторони, на території якої знаходиться це майно. Отож до застосування підлягають норми діючого законодавства України.

Судом встановлено, що до складу спадщини увійшло нерухоме майно у вигляді земельної ділянки, площею 0,18 га та житлового будинку з прибудовами та господарськими будівлями, що розташовані в АДРЕСА_1 тобто знаходиться на території України, які належали спадкодавцеві на підставі договорів дарування відповідно від 11.09.2003 та 30.12.2003. Факт належності майна у вигляді житлового будинку підтверджується також Технічним паспортом на вказаний об'єкт нерухомості, відповідно до якого власником зазначено ОСОБА_4

Згідно з вимогами ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що відповідач є дружиною спадкодавця, отож спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_4, спадщину прийняла, утім не надала письмової згоди позивачеві, як іншому спадкоємцеві за законом на прийняття спадщини в нотаріальному порядку.

Позивачем на підтвердження поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті батька було надано до позову Виписки із медичної карток амбулаторного хворого датовані 2000, 2001, 2002, 2003, 2015 роками, з яких судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 з дитинства хворіє на епілепсію, тобто довготривалі неврологічні розлади, що характеризуються виникненням судомних нападів, які мають різний характер: від швидкоплинних і майже непомітних проявів, до появи тривалих судом із рецидивами впродовж життя пов'язані із розладом свідомості і своєрідними порушеннями психічної діяльності, у зв'язку із чим проходив курс медичного лікування.

Згідно довідки виданої 08.06.2018 лікарем - неврологом ЗАТ «Науково - медичний центр «Софіатрія», ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 в період з ІНФОРМАЦІЯ_6 по 20.01.2011 проходив курс лікування після гострого епілептичного приступу.

Надані позивачем оригінали доказів було оглянуто судом у судовому засіданні та безпосередньо досліджено, отож сумнівів з приводу їх достовірності не викликають, відтак є належними та допустимими щодо підтвердження наведених у них фактів стосовно хвороби позивача на епілепсію з дитинства, а також загострення хвороби у період з ІНФОРМАЦІЯ_6 по 20.01.2011, що припали у часі з часом відкриття спадщини після смерті його батька ОСОБА_4 та протягом встановленого законом строку для подачі заяви на прийняття спадщини.

Встановлені судом обставини, які були перевірені судом зібраними у справі доказами спростовують доводи відповідача щодо не підтвердження хвороби позивача у період у часі що співпав із часом відкриття спадщини та на протязі шести місяців після цього.

Крім цього, відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат», в редакції на час виникнення спірних правовідносин, нотаріус, який одержав від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов'язаний повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких йому відоме. Нотаріус може також зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі.

У заяві нотаріусу ОСОБА_2 повідомила про наявність у спадкодавця інших спадкоємців за законом у тому числі позивача, однак матеріали спадкової справи не містять доказів того, що нотаріус вчиняв вищевказані дії для повідомлення позивача про відкриття спадщини, чи здійснював його виклик як спадкоємця за законом першої черги, у тому числі шляхом публічного оголошення або повідомлення про це у пресі, що свідчило б про належне сприяння для здійснення покладених на нього повноважень.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини у статті 6 Конвенції, якою передбачено право на справедливий суд, не встановлено вимоги до держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у вказаній статті, повинні відповідати також і забезпеченню ефективного доступу до цих судів (пункт 25 рішення у справі «Делькур проти Бельгії» від 17 січня 1970 року та пункт 65 рішення у справі «Гофман проти Німеччини» від 11 жовтня 2001 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Судом установлено, що шестимісячний строк для подання позивачем заяви про прийняття спадщини після смерті батька він пропустив в силу хвороби.

При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд має враховувати, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи.

Принцип «пропорційності» тісно пов'язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід'ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.

Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв'язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Із зібраних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позивачем було надано безспірні докази на підтвердження його хвороби у межах шестимісячного строку з часу відкриття спадщини після смерті спадкодавця, що позбавило його можливості подати заяву нотаріусу про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини, у той же час жодних доказів на підтвердження повідомлення нотаріусом в межах наданих йому повноважень позивача про відкриття спадщини матеріали справи не містять.

Таким чином, суд вважає, що наведені позивачем причини пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами на вчинення дій щодо прийняття спадщини після смерті батька, відтак суд дійшов висновку, що позов обґрунтований, тому підлягає до задоволення.

На підставі ст.. 44, 45 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних і кримінальних справах, ч.3 ст.1272 ЦК України, керуючись ст.13, 258-259, 263-265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2; НОМЕР_1 виданий паспортним столом №2 ВВС району Хорошево - Мневники м. Москва 25.10.2002, код підрозділу 772-139) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_3; РНОКПП - НОМЕР_2) про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, - задовольнити у повному обсязі.

Визначити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, додатковий двохмісячний строк з дня набрання рішенням суду законної сили для подання ним заяви нотаріусу про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 в м. Митіщі, Московської області, Росія.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Вінницької області через Липовецький районний суд Вінницької області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду складено 23.11.2018.

Суддя Д.Т. Кривенко