Провадження № 2/761/2607/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Піхур О.В.,

за участю :

секретаря судового засідання - Орел П.Ю.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - Мальцева С.С.,

представника третьої особи - Чукліна Л.Л.,

розглянувши у судовому засіданні в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, третя особа: Державне підприємство «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» про скасування наказу та поновлення на роботі, -

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України (далі - відповідач) третя особа: Державне підприємство «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» про скасування наказу та поновлення на роботі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №45 К/ОС ОСОБА_1 призначено на посаду директора ДП «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» на умовах контракту терміном з 08.02.2017 року по 07.02.2019 року включно. Наказом №237 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України К/ОС припинено дію контракту від 08.02.2017 року №1 відповідно п. 5.3. контракту та позивача звільнено з посади директора ДП «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» згідно п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки не дотримано вимог КЗпП України, без фактичних підстав для дострокового припинення контракту.

Тому позивач просив суд скасувати наказ відповідача № 237 К/ОС від 10 липня 2017 року «Про звільнення з посади директора Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція»» ОСОБА_1» та поновити його на посаді директора ДП «Державний науково-дослідний та проектно- вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція»».

Ухвалою судді Малинникова О.Ф. від 29.09.2017 року відкрито провадження у справі.

У відповідності до розпорядження Шевченківського районного суду м. Києва від 06.06.2018 року, здійснено перерозподіл даної справи на підставі доповідної помічника судді Малинникова О.Ф. від 22.05.2018 року, відповідно до якої суддя Малинников О.Ф. з 02.04.2018 року перебуває на довготривалому лікарняному, строк якого може перевищувати два місяці, що свідчить про неможливість продовження розгляду даної справи раніше визначеним суддею в строки, встановлені законом.

Ухвалою судді Піхур О.В. від 07.06.2018 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, підтримав відзив пояснення зазначені у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі.

Суд, заслухавши надані пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.

Основний Закон України, проголосивши Україну соціальною, правовою державою, визначив зміст і спрямованість діяльності держави, зокрема її обов'язок щодо утвердження, забезпечення і гарантування прав і свобод людини (статті 1, 3). Складовою цього обов'язку є забезпечення державою соціальної спрямованості економіки, створення умов та гарантування можливостей для громадян заробляти собі на життя працею і своєчасно одержувати винагороду за працю (частина четверта статті 13, частини перша, друга, сьома статті 43 Конституції України).

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Судом встановлено, що відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 квітня 2014 року № 197 Мінрегіон є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України.

Мінрегіон є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну регіональну політику, державну житлову політику і політику у сфері будівництва, архітектури, містобудування, житлово-комунального господарства, а також забезпечує формування державної політики у сфері архітектурно-будівельного контролю та нагляду, контролю у сфері житлово-комунального господарства, у сфері ефективного використання паливно- енергетичних ресурсів, енергозбереження, відновлюваних джерел енергії та альтернативних видів палива.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 09 листопада 2011 року №1114 Питання управління Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства об'єктами державної власності» затверджено перелік цілісних майнових комплексів державних підприємств, установ та організацій, що належить до сфери управління Мінрегіону.

Відповідно до вищезазначеного розпорядження ДП «НДІпроектреконструкція» належить до сфери управління Мінрегіону.

Наказом Мінрегіону від 12 квітня 2012 року № 162 затверджено Статут Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно- Наказом Мінрегіону від 12 квітня 2012 року № 162 затверджено Статут Державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектно- вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» (а.с. 108126). інститут «НДІпроектреконструкція» (а.с. 108126).

Відповідно до пункту 10.2 Статуту ДП «НДІпроектреконструкція» управління підприємством здійснюється його Директором, який призначається Уповноваженим органом. Директор є підзвітним Уповноваженому органу управління.

Згідно з пунктом 10.3 статуту призначення директора підприємства на роботу здійснюється Уповноваженим органом управління на умовах, визначених у контракті, з якому зазначається строк контракту, права, обов'язки і відповідальність Директора, мови його матеріального забезпечення, порядок та умови розірвання контракту та зільнення з посади Директора.

Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №45 К/ОС ОСОБА_1 призначено на посаду директора ДП «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» на умовах контракту терміном з 08.02.2017 року по 07.02.2019 року включно (а.с. 23).

Згідно з пунктом 1.1 контракту директор зобов'язується безпосередньо і через адміністрацію підприємства здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його високоприбуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна Орган управління майном зобов'язується створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці Директора.

Пунктом 1.3 контракту передбачено, що директор, який уклав цей контракт, є повноважним представником підприємства під час реалізації повноважень, функцій, обов'язків підприємства, передбачених актами чинного законодавства України, статутом підприємства, іншими нормативними документами.

Пунктом 1.5 контракту директор підзвітний Органу управління майна у межах, встановлених чинним законодавством України, статутом підприємства та цим контрактом.

Розділ 2 Контракту передбачає права та обов'язки сторін.

Відповідно до пункту 2.5 Контракту, Директор підприємства забезпечує: виконання затвердженого річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства виконання затвердженого річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства шляхом поточного (оперативного) керівництва підприємством, організацією його виробничо-господарською діяльністю; (оперативного) керівництва підприємством, організацією його виробничо-господарською діяльністю; високоефективну і стабільну роботу підприємства та зміцнення його фінансового стану, отримання та зростання прибутку, рентабельність виробництва, динамічний соціально-економічний розвиток; повну та своєчасну сплату загальнообов'язкових платежів до державних та місцевих бюджетів, позабюджетних та інших фондів, виплату поточної заробітньої плати, а у разі наявності заборгованості із заробітної плати та інших соціальних виплат, її негайне погашення; дотримання режиму економії ресурсів.

Розділом 5 укладеного контракту визначено порядок внесення змін і доповнень до Контракту та його припинення.

Згідно з пунктом 5.2 Контракту передбачено, що дія Контракту припиняється: а) після закінчення терміну його дії Контракту; б) за згодою сторін; в) до закінчення терміну дії Контракту у випадках, передбачених пунктами 5.3 і 5.4 Контракту; г) з інших підстав, передбачених чинним законодавством України та цим Контрактом.

Пунктом 5.3 Контракту передбачено, що директор може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи Органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії, зокрема: у разі систематичного невиконання Керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом; у разі одноразового грубого порушення Керівником законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали значні негативні наслідки (понесено збитки, виплачено штрафи і т. п.); у разі невиконання підприємством зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, страхових внесків, а також невиконання підприємством зобов'язань щодо виплати заробітної плати працівникам чи недотримання графіка погашення заборгованості із заробітної плати; у разі порушення порядку укладання договорів оренди нерухомого майна, закріпленого за підприємством, та невжиття заходів щодо погашення заборгованості з орендної плати; у разі порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів підприємства, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти; у разі погіршення протягом одного кварталу фактичних показників ефективності використання державного майна або погіршення показників майнового стану підприємства порівняно з показниками зазначеними у додатку до контракту.

Відповідно до пункту 10.5 статуту директор підприємства може бути звільнений з посади достроково на підставах передбачених договором контрактом відповідно до чинного законодавства України.

Згідно з пунктом 10.4.17 статуту директор несе відповідальність за виконання покладених на нього завдань, що визначені Статутом, формування та виконання фінансових планів, дотримання державної та фінансової дисципліни, ефективне використання та збереження державного майна та коштів, які знаходяться у віданні Підприємства, дотримання законодавства України.

Пунктом 10.7 Контракту передбачено, що директор несе персональну відповідальність за організацію господарської діяльності Підприємства, спрямовану на отримання чистого прибутку.

Відповідно до пункту 2.4 Контракту передбачено, що директор зобов'язується погоджувати з Органом управління майном відчуження, списання майна, передачу рухомого та нерухомого майна, у т.ч. земельних ділянок, в оренду, укладання договорів на отримання кредитів, позик, укладання договорів лізингу, а також питання передачі під заставу будь-якого майна (земельних ділянок) підприємства (а.с. 128-139).

Як вбачається з матеріалів справи робочою групою у складі працівників Відділу управління державною власністю та Сектору внутрішнього аудиту Мінрегіону 07 липня 2017 року було здійснено контроль за використанням державного майна ДП «НДІпроектреконструкція» та встановлено, що позивач перебуваючи на посаді директора ДП «НДІпроектреконструкція» порушив положення статей 6, 7 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» та 5, 9, 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Сектором внутрішнього аудиту Мінрегіону було проведено позаплановий внутрішній фінансовий аудит та аудит відповідності окремих питань діяльності ДП «НДІпроектреконструкція» за період з 08 лютого 2017 року по 10 липня 2017 року, за результатами якого було складено аудиторський висновок від 29 вересня 2017 року за №24-17/07, з якого вбачається, що керівництвом інституту недотримано нормативно-правових актів, що регулюють питання оплати праці, що призвело до незаконних витрат на оплату праці та зайвої сплати ЄСВ (а.с. 145-158).

Відповідач вказує що зазначене свідчить, що позивач, перебуваючи на посаді керівника підприємства директора порушив зобов'язання передбачені пунктами 2.4 та 2.5 Контракту щодо забезпечення виплати поточної заробітної плати, а у разі наявності заборгованості із заробітної плати та інших соціальних виплат, її негайне погашення, оскільки, позивачем, під час перебування на посаді директора ДП «НДІпроектреконструкція» допущено грубі порушення чинного законодавства, не виконано зобов'язань передбачених контрактом щодо ефективного використання державного майна закріпленого за підприємством, не виконання квартальних фінансових планів, послаблення фінансового стану та зменшення прибутків підприємства, порушено режими економії ресурсів, що призвело до недоотримання прибутку, понесення додаткових витрат, збільшення заборгованості щодо виплати заробітної плати, зобов'язань перед бюджетом та п енсійним фондом, а тому, зазначені обставини є підставою для розірвання контракту з ініціативи Органу управління, що передбачено пунктом 5.3 Контракту, а саме: порушення вимоги законодавства України; невиконання підприємством зобов'язань перед бюджетом та Пенсійним фондом щодо сплати податків, зборів та обов'язкових платежів, страхових внесків; порушення обов'язків передбачених контрактом.

Наказом №237 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України К/ОС припинено дію контракту від 08.02.2017 року №1 відповідно п. 5.3. контракту та позивача звільнено з посади директора ДП «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» згідно п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 24-25).

Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки не дотримано вимог КЗпП України, без фактичних підстав для дострокового припинення контракту та без відібрання у нього будь-яких пояснень.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

На контрактну форму трудового договору не поширюється положення ст. 9 КЗпП України про те, що умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно із законодавством України про працю, є недійсними.

Таким чином, виходячи з особливостей зазначеної форми договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, при укладенні контракту закон надав право сторонам встановлювати їх права, обов'язки та відповідальність, зокрема, як передбачену нормами Кодексу законів про працю України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання договору.

Згідно із п. 8 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору передбачено умови, зазначені у контракті.

Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Аналогічні правила застосовуються і до випадків звільнення працівника з підстав передбачених ст. 41 КЗпП України (ч. 3 цієї норми).

У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст. 40 КЗпП України), які стосуються як передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України випадків, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Разом з тим, зміст поняття "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" розкрито законодавцем у п. 4 ст. 36 КЗпП України, до якого віднесено лише звільнення з підстав, передбачених ст. ст. 40, 41 КЗпП України. Це виключає охоплення змістом терміну "розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу" будь-якого іншого звільнення, підстава якого не зазначена у ст. ст. 40, 41 КЗпП України, або яке законодавець спеціально не визначив як розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Таким чином, виходячи з нормативного (а не сутнісного) тлумачення п. п. 4, 8 ст. 36, ч. 3 ст. 40, ч. 3 ст. 41, ст. ст. 40, 41 КЗпП України та ураховуючи те, що між сторонами виник спір із приводу припинення трудового договору з працівником з підстав, передбачених контрактом - п. 8 ст. 36 КЗпП України, а не у зв'язку із звільненням працівника з ініціативи власника, або уповноваженого ним органу, норми ч. 3 ст. 40 КЗпП України на ці правовідносини не поширюється.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду України викладеній у постановах: від 26 грудня 2012 року № 6-156 цс 12, від 23 січня 2013 року № 6-127 цс 12 й підстав для відходу від цієї правової позиції немає.

Законними підставами для припинення трудового договору вважаються такі обставини, які визначені законодавчими актами.

Згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України підставами для припинення трудового договору можуть бути додаткові, не передбачені законодавством підстави, зазначені у контракті. Аналогічна правова позиція викладена у справі за № 6-127 цс12 від 23.01.2013 року.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що в діях відповідача відсутнє порушення вимог чинного законодавства при звільненні позивача.

Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України , належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів у підтвердження позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги, що позивачем, під час перебування на посаді директора ДП «НДІпроектреконструкція» допущено грубі порушення чинного законодавства, не виконано зобов'язань передбачених укладеним контрактом, у зв'язку з чим в діях відповідача відсутнє порушення вимог чинного законодавства при звільненні позивача, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимов у повному обсязі.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 43 Конституції України, ст. ст. 2, 4, 13, 76-81, 95, 141, 258-259, 263, 353-354 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, третя особа: Державне підприємство «Державний науково-дослідний та проектно-вишукувальний інститут «НДІпроектреконструкція» про скасування наказу та поновлення на роботі - відмовити.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 року) : до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи: апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу, а саме, відповідно до ч.1 ст. 296 ЦПК України : апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дата складення повного судового рішення 30.11.2018 року.

Суддя