1Справа № 335/1593/18 2/335/1030/2018
22 червня 2018 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Геєць Ю.В., за участю секретаря судового засідання Ровенської В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжя в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, -
У лютому 2018 року до суду надійшла позовна заява позивача, у якій він просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, за адресою: АДРЕСА_1, усунути позивачу перешкоди в користуванні житловим приміщенням - власністю шляхом виселення відповідачів з квартири за адресою: АДРЕСА_1, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що незважаючи на припинення права власності за ОСОБА_2 на обумовлене нерухоме майно, до цього часу залишаються зареєстрованими у квартирі, що належить позивачу, чим право позивача як власника порушується.
Позивач в судове засідання не зявився, від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення.
Від відповідачів відзив на позов або письмові пояснення не надходили, відповідачі в судове засідання не зявилися, про день та час судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку.
Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З урахуванням положень ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України та думки представника позивача щодо заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
Постановою державного виконавця Вознесенівського відділу ДВС м. Запоріжжя ГТУЮ Запорізькій області від 22.06.2016 року було відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суми боргу.
З урахуванням одночасного здійснення виконавчого провадження з виконання виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_2 на користь іншої особи - ОСОБА_5 суми боргу, виконавче провадження стало зведеним.
В ході проведення виконавчого провадження державним виконавцем було виявлено майно боржника ОСОБА_2, а саме, що їй на праві особистої приватної власності належала квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 13-21).
В ході проведення виконавчих дій державним виконавцем були здійснені заходи щодо звернення стягнення на майно боржника, а саме: квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
За наслідками проведення трьох електронних торгів, квартира реалізована не була через відсутність допущених учасників торгів.
Відповідним повідомленням (пропозицією) державного виконавця від 07.02.2017 року № 4278-6, позивачу в порядку ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», було запропоновано вирішити питання щодо залишення за собою нереалізованого майна - квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Керуючись наданим правом, передбаченим ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», позивач письмово заявив про своє бажання залишити за собою нереалізоване майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, за ціною третіх електронних торгів.
ОСОБА_5 в свою чергу відмовився залишити за собою нереалізоване майно - квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
27 березня 2017 року приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 позивачу було видано свідоцтво про придбання майна з електронних торгів (аукціону), якщо прилюдні торги (аукціон) не відбулися та видано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 22).
На теперішній час одноособовим власником квартири за адресою: АДРЕСА_1 є позивач ОСОБА_4
Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Конституцією України та ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Згідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.
Права власника житлового будинку, квартири визначені статті 383 Цивільного кодексу України та статті 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Однак, відповідачі, незважаючи на припинення права власності за ОСОБА_2 на обумовлене нерухоме майно, до цього часу залишаються зареєстрованими у квартирі, що належить позивачу на праві власності.
Згідно відповіді відділу реєстрації фізичних осіб управління державної реєстрації фізичних осіб по Вознесенівському району Департаменту реєстраційних послуг ЗМР від 06.02.2018 року № 04-42/3-5/158, в квартирі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, по теперішній час (а.с. 24).
Згідно до ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.
Право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї.
Із припиненням права власності відповідача ОСОБА_2, за відповідачем ОСОБА_3 автоматично втрачено право користування жилим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1.
Викладене узгоджується з висловленою Верховним Судом України 05 листопада 2014 року правовою позицією у справі № 6-158цс14.
Припинення права власності особи на квартиру припиняє її право та право членів її сім'ї на користування квартирою.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов'язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше).
Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та переднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло.
Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
З огляду на те, що обставини, на які посилалася позивач, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, не спростовані відповідачами, вони підлягають задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 206, 211, 261, 264, 265, 280, 354 ЦПК України, суд-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення, - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою, за адресою: АДРЕСА_1.
Усунути, ОСОБА_1 перешкоди в користуванні житловим приміщенням - власністю шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, з квартири за адресою: АДРЕСА_1.
Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення виготовлений 22 червня 2018 року.

Суддя: Ю.В.Геєць