Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 591/3196/16-ц

провадження № 61-19290св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, яка діє через представника ОСОБА_4, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року у складі судді Шелєхової Г. В. та рішення Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шевченка В. А., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С.; касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Шевченка В. А., Кононенко О. Ю., Ткачук С. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, про визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що їй та її сину - ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1. З метою придбання нового житла, 08 грудня 2001 року вони, на підставі відповідного договору купівлі-продажу, продали цю квартиру та цього ж дня за спільні кошти придбали житловий будинок і земельну ділянку по АДРЕСА_2. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано за ОСОБА_5, однак у лютому 2016 року він помер, тому вона звернулася до суду з цим позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частини житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2, оскільки інші спадкоємці заперечують її право власності на 1/2 частини вказаного майна.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Сумська міська рада, Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, ОСОБА_3, про визнання права власності у порядку спадкування.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її батько - ОСОБА_5, тому 21 квітня 2016 року вона в установленому законом порядку, як спадкоємець першої черги, подала до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу заяву про прийняття спадщини, однак у зв'язку із пред'явленням ОСОБА_1 позову про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2, які фактично складають спадкове майно, вона позбавлена можливості оформити права на спадщину у позасудовому порядку.

На підставі вказаного, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею у порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на 1/2 частини житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_2.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 27 вересня 2016 року справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, про визнання права власності та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Сумська міська рада, Управління Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру у Сумському районі Сумської області, ОСОБА_3, про визнання права власності у порядку спадкування прийнято до спільного розгляду.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_1 і зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до змісту договорів купівлі-продажу жилого будинку і земельної ділянки, укладених 08 грудня 2001 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5, житловий будинок і земельна ділянка по АДРЕСА_2 належали на праві особистої приватної власності ОСОБА_5, тому підстав для задоволення вимог ОСОБА_1 немає, оскільки вони суперечать змісту вказаних правочинів. Суд також відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2, оскільки вона не позбавлена можливості отримати свідоцтво про право на спадщину за законом, у нотаріуса в установленому законом порядку.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 20 січня 2017 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 24/100 частини житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_3

Стягнуто з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 по 238,80 грн судового збору, сплаченого за розгляд справи в суді першої інстанції, та по 262,68 грн судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

В іншій частині рішення місцевого суду в апеляційному порядку не оскаржувалося й не переглядалося.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідно до частини четвертої статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю. Тому встановивши, що перед придбанням ОСОБА_5 спірного нерухомого майна, він і ОСОБА_1 продали квартиру, яка перебувала в їхній спільній сумісній власності, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачем, з урахуванням розміру її внеску від продажу майна, права власності на 24/100 частини спірного майна.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні її зустрічного позову та рішення апеляційного суду в частині задоволення позову ОСОБА_1 і ухвалити нове рішення про задоволенні її вимог, в іншій частині судові рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні її вимог, оскільки не врахував, що ОСОБА_1 пред'явила до суду позов про визнання права власності на 1/2 частини спадкового майна, а наявність судового спору між спадкоємцями першої черги унеможливлює отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у позасудовому порядку.

Також апеляційний суд необґрунтовано задовольнив позовні вимоги ОСОБА_1, оскільки вони суперечать змісту договорів купівлі-продажу житлового будинку і земельної ділянки від 08 грудня 2001 року, відповідно до яких єдиним власником цього майна був ОСОБА_5

У березні 2017 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду в частині вирішення її позовних вимог скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення її позову повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що спірне нерухоме майно було придбано нею та ОСОБА_5 за спільні кошти, що свідчить про рівність їх часток у цьому майні. Так, частину коштів вони отримали від продажу квартири, яка перебувала у їх спільній сумісній власності, а решту коштів - отримали у позику, яку фактично віддавала вона, оскільки ОСОБА_5 до 2000 року навчався, тому не працював, що вказує на відсутність у нього можливості самостійно придбати майно, без її матеріального допомоги.

У травні 2017 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 подали відзиви на касаційну скаргу ОСОБА_2, вказуючи на те, що підстав для задоволення її скарги немає, оскільки рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її зустрічного позову вона не оскаржувала, тому відсутні підстави для перегляду цього рішення в касаційному порядку.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частині третій статті 400 ЦПК України визначено, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_5 і ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_1, яку вони на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня 2001 року продали ОСОБА_7 за 19 597,00 грн.

Цього ж дня, 08 грудня 2001 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_5 було укладено договори купівлі-продажу, за умовами яких останній придбав житловий будинок по АДРЕСА_2 за 36 814,00 грн та земельну ділянку площею 0,07 га за цією ж адресою за 3 919,00 грн.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Відповідно до спадкової справи, після смерті ОСОБА_5 із заявами про прийняття спадщини за законом до приватного нотаріуса Сумського міського нотаріального округу звернулися: мати - ОСОБА_1, дочка - ОСОБА_2 і ОСОБА_3, яка стверджувала, що спільно проживала з ОСОБА_5 як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Вважаючи, що відповідно до статті 3 СК України ОСОБА_1 і ОСОБА_5 складають сім'ю, тому апеляційний суд вважав, що згідно з положеннями частини четвертої статті 368 ЦК України спірне майно, як набуте у результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю та відповідно до статті 372 ЦК України підлягає поділу між ними.

З такими висновком апеляційного суду повністю погодитися не можна, оскільки суд зробив його без урахування вимог матеріального права, що регулюють правовідносини сторін, припустившись при цьому порушень норм процесуального права.

Так, судом установлено, що спірне майно було придбано у 2001 році, тому апеляційний суд неправомірно застосував норми Цивільного кодексу України і Сімейного кодексу України до правовідносин, які мали місце до моменту набрання чинності цими Кодексами - до січня 2004 року

У пунктах 1, 4 Прикінцевих і Перехідних положень ЦК України визначено, що цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

З указаного вбачається, що до спірних правовідносин (набуття права власності), які виникли у 2001 році, підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім'ю України і Цивільного кодексу Української РСР.

Відповідно до статті 79 КпШС України у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах Цивільним кодексом Української РСР

Частиною першою статті 112 ЦК Української РСР передбачено, що майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам.

Так, згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про власність» (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» судам роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу, а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю.

Отже, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, апеляційний суд не звернув увагу, що майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, відповідно до положень частини першої статті 17 Закону України «Про власність» та статті 112 ЦК Української РСР є об'єктом їхньої спільної сумісної власності (без визначення часток).

При цьому, у зв'язку із застосуванням до спірних правовідносин норм права (статті 368, 372 ЦК України), які не підлягали застосуванню, суд помилково визначив частку ОСОБА_1 у спірному майні у розмірі 24/100, фактично вийшовши за межі позовних вимог, оскільки ОСОБА_1 просила поділити майно порівну як спільну сумісну власність.

Крім того, висновок апеляційного суду, що вклад спільних коштів позивача та її сина, як членів сім'ї, у придбання спірного майна склав 19 597,00 грн ґрунтується на припущеннях, що суперечить положенням частини четвертої статті 60 ЦПК України 2004 року.

Вказане свідчить, що розглядаючи справу, апеляційний суд не визначився, за який період спірне майно набуте, до 1 січня 2004 року, коли до цих правовідносин необхідно було застосовувати положення статті 17 Закону України «Про власність», чи після, коли підлягала застосуванню положення статті 368 ЦК України, та якими доказами це підтверджується.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до пунктів 1, 2 і 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки неповнота з'ясування обставин у справі та порушення зазначених норм матеріального та процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення спору, оскаржуване судове рішення відповідно до статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Доводи відзивів ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на касаційну скаргу ОСОБА_2 про те, що остання не оскаржувала рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, тому воно не може переглядатися в касаційному порядку, безпідставні, оскільки згідно зі статтею 324 ЦПК України 2004 року вона має право на касаційне оскарження, оскільки справа була предметом апеляційного перегляду, при цьому апеляційний суд міг скористатися правом виходу за межі доводів апеляційної скарги. У зв'язку з цим немає значення, за чиєю апеляційною скаргою апеляційний суд переглядав справу.

Таким чином, для правильного вирішення справи, апеляційний суд повинен перевірити доводи ОСОБА_2, що наявність спору між спадкоємцями першої черги унеможливлює отримання свідоцтва про право на спадщину за законом у позасудовому порядку.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_2, яка діє через представника ОСОБА_4, і ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 23 лютого 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник О. В . Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк