КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 752/20608/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Чередніченко Н.П.

27 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, державного реєстратора Петришина Василя Михайловича, філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності, визнання права власності на об'єкт нерухомого майна,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом та просила визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Петришина В.М., філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва від 24.07.2017 №36242113 про державну реєстрацію права власності (з відкриттям розділу) ОСОБА_3 на об'єкт нерухомого майна: житловий будинок, АДРЕСА_1, загальною площею 59,9 кв.м.; визнати за ОСОБА_2 право власності на вказаний об'єкт нерухомого майна.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог повністю. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. В обґрунтування своїх доводів вказує, що матеріали справи не містять жодного обов'язкового документа, який встановив право ОСОБА_3 на спірний будинок. Зазначає на постійне володіння позивачем будинком, що не спростовано відповідачами та підтверджується договорами постачання електроенергії та надання комунальних послуг та платіжними документами.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3056/2018
Звертає увагу на те, що сам факт відмови у визнанні права власності позивача на самочинно збудований житловий будинок сам по собі не є підставою для втрати ОСОБА_2 права власності на використані на його будівництво будівельні матеріали, і за умови реалізації визначеної чинним законодавством процедури, надає такій особі можливість набути у власність відповідний об'єкт нерухомості.

Вказує, що ОСОБА_3 фактично зареєстрував право на будинок іншої особи, використовуючи неналежні документи. Зазначає, що рішення та дії відповідачів є протиправними та перешкоджають правам позивача на подальшу реєстрацію її права власності на новозбудований будинок в порядку та у спосіб встановлений законодавством.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просив останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заперечував проти апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності відповідачів.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було подано весь перелік необхідних документів передбачений нормами діючого законодавства для проведення державної реєстрації права власності на житловий будинок. Позивачем не доведено давність (10 років), безперервність володіння, а також добросовісність заволодіння майном.

Відсутність підстав для застосування передбачених законом наслідків володіння майном за набувальною давністю.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 народилась ІНФОРМАЦІЯ_2 та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується копією паспорта (а. с. 79-82).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.09.2010, позов ОСОБА_2 задоволено та визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок загальною площею 59,9 кв.м, який знаходиться в Голосіївському районі АДРЕСА_1. Зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та рєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 59,9 кв.м (а. с. 43-44).

Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та рєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» від 22.11.2010, за ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 59,9 кв.м на підставі рішення суду від 24.09.2010 (а. с. 45).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2011, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 24.09.2010 скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок - відмовлено (а. с. 46).

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29.11.2011 позов ОСОБА_3 було задоволено та визнано за ним в порядку спадкування право власності на будинок АДРЕСА_3 (а. с. 119-121).

Рішенням Київської міської ради від 26.12.2014 № 769/769, було вирішено затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_6 для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_4, а також передано ОСОБА_6 у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_4 (а. с. 110).

Рішенням про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень №37247865 від 25.09.2017, державний реєстратор Шкода О.М., розглянувши заяву представника позивача відмовив у державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2, посилаючись на наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження (а. с. 47).

Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 07.09.2017, встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований за ОСОБА_3 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 36274761 від 24.07.2017 (а. с. 48).

ОСОБА_2 зазначила, що попри факт скасування державної реєстрації її права власності на самочинно зведений нею будинок, суд першої інстанції та апеляційної інстанції в своїх рішеннях встановили факт існування будинку, обставини його зведення позивачем, але в зв'язку з відсутністю у ОСОБА_2 прав на земельну ділянку в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Позивач вказала, що право на будинок вона не втратила та вільно володіє нерухомістю з 10.10.1997.

Позивач вважає, що рішення державного реєстратора № 362474761 про державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на об'єкт спірного нерухомого майна є протиправним та таким, що порушує її права.

Вказала, що вона набула право власності на частину нерухомого майна на підставі набувальної давності та здійснила реконструкцію, таке право не визнається відповідачами, а тому підлягає захисту в судовому порядку.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_2 звернулася до суду із відповідним позовом.

Відповідно до ст. 9, ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 6 Постанови Кабінету Міністрів України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року №1127, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав; формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що заява на проведення реєстраційних дій та оригінали документів, необхідних для проведення таких дій, подаються заявником у паперовій або електронній формі у випадках, передбачених законодавством. У разі якщо оригінали документів, необхідних для проведення реєстраційних дій, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. Заява на проведення реєстраційних дій в електронній формі подається за умови ідентифікації заявника (фізичної або юридичної особи) з використанням електронного цифрового підпису чи іншого альтернативного засобу ідентифікації особи. Про подання/отримання заяви на проведення реєстраційних дій державний реєстратор невідкладно повідомляє власника об'єкта нерухомого майна, щодо якого подано заяву. Порядок подання заяв у сфері державної реєстрації прав та повідомлення власника об'єкта нерухомого майна про подані заяви визначається Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У відповідності до ч. 1 ст. 27 Закону № 1952-1V, Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об'єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення об'єкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу об'єкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно.

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону державний реєстратор під час прийняття рішення встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов'язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин нав'язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації.

Статтею 11 Закону визначено, що Державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 24 Закону у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо: 1) заявлене речове право, обтяження не підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону; 2) заява про державну реєстрацію прав подана неналежною особою; 3) подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; 4) подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження; 5) наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; 6) наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно; 7) заяву про державну реєстрацію обтяжень щодо попереднього правонабувача подано після державної реєстрації права власності на таке майно за новим правонабувачем; 8) після завершення строку, встановленого частиною третьою статті 23 цього Закону, не усунені обставини, що були підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав; 9) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень під час вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об'єктом незавершеного будівництва подано не до нотаріуса, який вчинив таку дію; 10) заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень в електронній формі подано особою, яка згідно із законодавством не має повноважень подавати заяви в електронній формі; 11) заявником подано ті самі документи, на підставі яких заявлене речове право, обтяження вже зареєстровано у Державному реєстрі прав; 12) заявник звернувся із заявою про державну реєстрацію права власності щодо майна, що відповідно до поданих для такої реєстрації документів відчужено особою, яка на момент проведення такої реєстрації внесена до Єдиного реєстру боржників, зокрема за виконавчими провадженнями про стягнення аліментів за наявності заборгованості з відповідних платежів понад три місяці. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Рішення про відмову в державній реєстрації прав повинно містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття.

Відмова в державній реєстрації прав з підстав, не передбачених частиною першою цієї статті, заборонена.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації та у реєстрації може бути відмовлено з підстав встановлених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано доказів на підтвердження вчинення протиправних дій державного реєстратора Петришина В.М., філії комунального підприємства Київської обласної ради «Готово» м. Києва від 24.07.2017 №36242113 щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на об'єкт нерухомого майна: житловий будинок, АДРЕСА_1.

Крім того, позивачем не вказано жодної підстави неправомірності чи будь-якого порушення процедури реєстрації права власності.

За таких обставин, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції, у вказаній частині таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Щодо позовних вимог про визнання права власності на об'єкт нерухомого майна за набувальною давністю, колегія суддів вважає наступне.

Статтею 41 Конституції України, главою 24 ЦК України встановлено, що право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації.

Враховуючи положення статей 335і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України).

Відповідно до п. 9, 13 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 7 лютого 2014 року, відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).

Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності.

Зазначені норми права свідчать про те, що позивач, як володілець майна, протягом всього часу володіння ним має бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. У такому випаду при вирішенні питання щодо визнання права власності на майно в порядку набувальної давності необхідно виходити із того, що задоволення таких вимог можливе лише за умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Таким чином, позивач повинен довести: законність об'єкта володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння).

Під час розгляду справи в суді першої та апеляційної інстанції, позивачем не доведено давності, безперервності володіння, а також добросовісності заволодіння спірним майном, здійснення належного догляду та утримання житлового будинку, враховуючи відсутність укладення будь-яких угод щодо останнього в належній формі між позивачем та власником (відмова власника від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено).

Крім того, чинним законодавством не передбачена можливість визнання права власності на самочинне будівництво, виконаного на земельній ділянці, яка не перебуває у власності особи, що здійснила таке будівництво.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, як необґрунтованого та недоведеного правильними.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції того, що на час реєстрації права власності на спірний об'єкт нерухомості у відповідному реєстрі право власності на останні рахувалося за позивачем, колегія суддів вважає безпідставним.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 24.09.2010, позов ОСОБА_2 задоволено та визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок загальною площею 59,9 кв.м, який знаходиться в Голосіївському районі АДРЕСА_1. Зобов'язано КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та рєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєструвати за ОСОБА_2 право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1, загальною площею 59,9 кв.м (а. с. 43-44).

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2011, рішення суду першої інстанції скасовано та в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання права власності на житловий будинок - відмовлено, у зв'язку з відсутністю у ОСОБА_2 прав на земельну ділянку (а. с. 46).

Таким чином, рішення, на підставі якого за позивачем було зареєстровано право власності, було скасовано апеляційний судом, а тому наявність відповідної реєстрації з урахуванням скасування підстави набуття права власності на вказаний будинок, висновків суду першої інстанції не спростовує.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не врахував, що позивач має право на отримання компенсації за вартість будівельних матеріалів, колегія суддів також вважає таким, що не спростовує висновків суду першої інстанції, враховуючи, що діюче законодавство передбачає таку компенсацію за доведеністю позивачем факту реконструкції спірного нерухомого майна з дозволу власника. Але таких доказів позивачем не надано.

В зв'язку з наведеними обставинами колегія суддів вважає, що і даний довід апеляційної скарги є безпідставним.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом вимог діючого законодавства, що на думку особи, яка подала апеляційну скаргу, є усуненням від здійснення правосуддя спростовуються матеріалами справи, в зв'язку з чим не можуть бути підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги щодо не надання відповідачем оригіналів документів, на підставі яких він здійснив реєстрацію права власності на спірний будинок, також не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки тягар доказування при подачі позову покладено саме на позивача. В порушення вимог діючого законодавства позивач не надав суду будь-яких доказів на підтвердження того, що вказана реєстрація була здійснена відповідачем по документам, що не відповідають вимогам закону.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом норм матеріального та процесуального права не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи по суті, в зв'язку з чим також не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 10 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова