Справа № 345/2443/18
Провадження № 22-ц/4808/253/18
Головуючий у 1 інстанції Сухарник І. І.
Суддя-доповідач Томин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючої Томин О.О.

суддів: Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.

за участю секретаря Петрів Д.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Калуського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року,

в с т а н о в и в:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя.

Позовні вимоги мотивувала тим, що з 21.10.2015 року по 06.06.2018 року перебувала з відповідачем у шлюбі. За кошти, подаровані на весілля, 28.10.2015 року вони купили житловий будинок по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області, вартість якого склала 23284,00 грн. Домовились, що відповідач зареєструє будинок на себе і вони будуть ремонтувати та облаштовувати його спільними зусиллями.

Окрім того, позивач придбала твердопаливний котел з комплектуючими на загальну суму 26499,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №52 і №53 від 21.07.2016 року, які оформлені на її маму ОСОБА_4 Котел встановлений у їхньому будинку і також є спільною власністю подружжя.

З наведених підстав позивач просила провести поділ спільного майна подружжя та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області та 1/2 вартості придбаного твердопаливного котла та комплектуючих, що становить 13250,00 грн.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя в частині 1/2 вартості придбаного твердопаливного котла та комплектуючих, що становить 13250,00грн. - відмовлено. Провадження за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя в частині визнання за ОСОБА_5 права власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області - закрито. Скасовано заходи забезпечення позову, що застосовані ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23.06.2018 року у вигляді накладення арешту на домоволодіння по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області та на твердопаливний котел «Gavreliv&aтв;Son B700*520-14».

Не погоджуючись із даним рішенням, ОСОБА_5 подала до суду апеляційну скаргу. Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим за неповного з'ясування обставин справи.

На її думку суд дійшов помилкового висновку щодо відсутності нерухомого майна, на яке позивач просить визнати право власності, оскільки згідно Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна вбачається, що на час розгляду справи відповідач ОСОБА_3 є власником будинковолодіння по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області на підставі договору купівлі-продажу від 28.10.2015 року, вартість будинку 23284,00 грн., його право власності не оспорене та не скасоване.

Вважає, що Довідка Верхнянської сільської ради ОТГ від 05.09.2018 року та Акт обстеження господарства ОСОБА_3 про те, що житловий дерев'яний будинок повністю знесений, а на даній земельній ділянці знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок не можуть вважатися належними та допустимими доказами, оскільки подані з порушенням процесуальних норм.

Вказані докази були додані представником відповідача в судовому засіданні у день прийняття рішення, що унеможливило позивача уточнити позовні вимоги та призвело до неправильного вирішення справи.

Крім того вважає, що працівники Верхнянської сільської ради ОТГ не є спеціалістами в галузі будівництва і їм не відомо чи це незавершений об'єкт будівництва, чи реконструкція, хто провадив ремонт і за чиї кошти тощо.

Твердження представника відповідача, що за вказаною адресою знаходиться незавершений будівництвом будинок з господарськими будівлями і спорудами, і дане будівництво здійснювалось відповідачем на кошти його рідної сестри, які вона пересилала з Америки, вважає нічим не підтвердженими.

Також зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги її письмові пояснення про те, як вона з відповідачем придбала будинок і за чиї кошти вони проводили його реконструкцію. Зокрема, позивачем було надано копію довідки про її середній заробіток, який становив 7900 грн., а відповідач в той час взагалі не працював.

Стосовно твердопаливного котла зазначає, що при його купівлі кредит було оформлено на маму позивача, але сплачувала його безпосередньо вона, і оскільки даний котел знаходить в будинку, придбаному в шлюбі, він також є спільною власністю.

Просила скасувати рішення Калуського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги та провести поділ спільного майна подружжя.

ОСОБА_3 подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є дерев`яний житловий одноповерховий будинок, який був придбаний подружжям під час шлюбу, а зі змісту апеляційної скарги випливає те, що позивач вважає ніби будинок було реконструйовано за кошти подружжя, і тому він також є спільною власністю подружжя. Однак незавершене будівництво не є реконструйованим житловим будинком, який було придбано за час шлюбу. Згідно довідки виконкому Верхнянської сільської ради ОТГ старий будинок було повністю знесено і на даний час на земельній ділянці знаходиться незавершений будівництвом будинок, про що також зазначається в будівельному паспорті. Наведене спростовує доводи апеляційної скарги позивача про його реконструкцію. Відповідач наголошує на тому, що знесення даного будинку було здійснене за згодою позивача ще у шлюбі за відомих їй обставин, тому про даний факт ОСОБА_5 було відомо як на час звернення до суду з позовом, так і на час ухвалення судом рішення. Посилання позивача на Витяг з Реєстру не спростовують висновку суду першої інстанції про встановлення факту знесення будинку, а лише встановлюють обставину наявності запису в реєстрі. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

В судовому засіданні апеляційного суду апелянт та її представник доводи апеляційної скарги підтримали.

Відповідач проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта та її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що спірний житловий будинок на момент розгляду справи знесений, а позивачем не представлено суду достатніх доказів, які б свідчили про те, що твердопаливний котел та комплектуючі до нього придбані саме подружжям чи за їхні кошти.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 60 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Статтею 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 71 СК України).

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Відповідно до п. 22 цієї Постанови вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Статтею ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих сторонами та іншими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 78, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Як було встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2015 року.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 06.06.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано (а.с. 9).

Встановлено також, що згідно копії Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна №127728530 від 15.06.2018 року ОСОБА_3 є власником домоволодіння по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.10.2015 року, вартість нерухомого майна - 23284,00 грн. (а.с. 22-25).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилалася на те, що будинок по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області куплений під час шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя.

Разом з тим, як вбачається з Довідки Верхнянської сільської ради об'єднаної територіальної громади Калуського району Івано-Франківської області від 05.09.2018 року №867, складеної на підставі Акту обстеження господарства від 25.07.2018 року, житловий дерев'яний будинок 1954 року будівництва, загальною площею 65,9 кв.м. та житловою - 16,0 кв.м., по АДРЕСА_1 повністю знесений. На даний час на земельній ділянці за даною адресою знаходиться незавершений будівництвом житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами (а.с. 61-62).

Виходячи з аналізу наведених норм права та матеріалів справи, беручи до уваги межі заявлених позивачем вимог, колегія суддів вважає, що вимога про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку по АДРЕСА_1 Івано-Франківської області не підлягає до задоволення, оскільки таке майно відсутнє на момент розгляду справи.

Посилання апелянта на наявність запису в Державному реєстрі про право власності відповідача на спірне нерухоме майно не спростовують висновку суду першої інстанції про встановлення факту знесення будинку, а лише встановлюють обставину наявності запису в реєстрі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 349 ЦК України право власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру.

Крім того, як вбачається з копії Технічного паспорту від 15.05.2006 року та копії Будівельного паспорту №58/27-05-16, виданого ОСОБА_3 27.05.2016 року, за адресою: АДРЕСА_1 Івано-Франківської області на місці старого дерев'яного будинку знаходиться новий незакінчений будівництвом житловий будинок (а.с. 105-114).

Наведене спростовує також твердження апелянта про те, що такий будинок є реконструкцією старого дерев'яного будинку.

Що стосується вимоги про відшкодування 1/2 вартості твердопаливного котла та комплектуючих як спільного сумісного майна подружжя, то слід зазначити, що згідно Видаткових накладних №52 та №53 від 21.07.2016 року твердопаливний котел Gavrryliv&aтв;Son за ціною 16500,00 грн. та комплектуючі до нього на суму 9999,28 грн. придбані ОСОБА_4 (а.с. 10-11).

Доказів того, що дане майно придбане одним з подружжя чи за їхні кошти матеріали справи не містять. Не надано таких і під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції.

Таким чином місцевий суд прийшов до правильного висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині.

Інші наведені у апеляційній скарзі доводи на увагу не заслуговують і висновків суду не спростовують, а фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 24 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 4 грудня 2018 року.

Головуюча: Томин О.О.

Судді: Мелінишин Г.П.

Пнівчук О.В.