_________________________________________________________________________________________________________________________ Справа № 520/1146/15-ц
Провадження № 2/520/2990/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.06.2018 року Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючий - суддя Васильків Олена Василівна,

секретар судового засідання Дідур Ганна Сергіївна,

за участі представника позивача ОСОБА_1 та представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в загальному позовному провадженні в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_6 про визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування майна з чужого незаконного володіння,-

встановив:

27.11.2014 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_2, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2.

30.01.2015 року позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до відповідача ОСОБА_6, треті особи: ОСОБА_5 та ОСОБА_2, в якому просить витребувати квартиру АДРЕСА_1 з чужого незаконного володіння ОСОБА_6

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 11.03.2015 року зазначені позови обєднані в одне провадження.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2015 року позовні вимоги задоволено частково та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_2, в задоволенні інших вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16.11.2015 року зазначене рішення скасовано в частині відмови в задоволенні позову про витребування квартири АДРЕСА_2 із незаконного володіння ОСОБА_6 В цій частині ухвалено нове рішення про задоволення позову. Витребувано вказану квартиру із незаконного володіння ОСОБА_6 В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016 року рішення апеляційного суду Одеської області від 16.11.2015 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 22.02.2017 року рішення Київського районного суду м. Одеси від 15.09.2015 року, рішення апеляційного суду Одеської області від 16.11.2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.03.2016 року скасовано, та справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

За результатами реєстрації в автоматизованій системі документообігу суду зазначену справу передано на розгляд судді Васильків О.В. та ухвалою суду від 30.03.2017 року справу прийнято до провадження.

В своїх позовних вимогах позивач ОСОБА_4 посилається на те, що вона з 09.08.1990 року по 14.10.2014 року перебувала у шлюбі з відповідачем ОСОБА_5. За час шлюбу подружжям за спільні кошти була придбана квартира АДРЕСА_3, яку 04.07.2006 року відповідач ОСОБА_5 продав відповідачу ОСОБА_2 без відома позивача ОСОБА_4 В подальшому відповідач ОСОБА_2 подарувала вказану квартиру своїй дочці відповідачу ОСОБА_6 Про вказані обставини позивач дізналась лише в 2014 році після ознайомлення її представника з матеріалами справи про поділ майна подружжя. Оскільки спірна квартира є обєктом спільної власності подружжя, позивач звернулась до суду за захистом своїх прав.

В ході судового розгляду справи під головуванням судді Васильків О.В., стороною відповідача ОСОБА_2 до суду 08.06.2017 року було подано заперечення, 22.08.2017 року додаткові обґрунтування заперечення, та 22.08.2017 року заява про поворот виконання, в яких представник відповідача ОСОБА_3 посилається на те, що спірна квартира не є обєктом права спільної сумісної власності ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки була придбана відповідачем ОСОБА_5 за свої особисті кошти, відповідач ОСОБА_2 не знала про те, що ОСОБА_5 перебував у шлюбі та що майно може належати йому на праві спільної сумісної власності. Крім того, представник відповідача ОСОБА_2 посилається на те, що ОСОБА_4 10.05.2006 року уповноважила ОСОБА_5 на продаж квартири, видавши відповідну довіреність, а також стороною позивача пропущено строк позовної давності, в звязку з чим в задоволенні позовних вимог представник відповідача ОСОБА_2 просить відмовити в повному обсязі, а також допустити поворот виконання рішення шляхом скасування рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень про реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на спірну квартиру.

В ході судового розгляду справи судом також розглянуті клопотання сторін про витребування доказів, забезпечення позову, а також щодо долучення до матеріалів справи письмових доказів та допиту свідків.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні 06.04.2018 року позовні вимоги не визнала, в подальшому до судових засідань не зявилась.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить в задоволенні позову відмовити.

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні 06.04.2018 року позовні вимоги не визнала, в подальшому до судових засідань не зявилась, повідомлялась належним чином.

Відповідач ОСОБА_5 до судового засідання не зявився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі.

Вислухавши учасників справи, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено у судовому засіданні, позивач ОСОБА_4 та відповідач ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 09.08.1990 року по 14.10.2014 року, що слідує з свідоцтва про укладення шлюбу серії VІІІ-МЮ №427347, виданого 09.08.1990 року, та свідоцтва про розірвання шлюбу, серії ІV-МЮ №704165, виданого 14.12.2014 року Дмитровським ЗАГС Управління ЗАГС Москви /т.1 а.с.4,5/.

Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстрованого в реєстрі за №1151, 25.04.2005 року ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_5 купив квартиру №19, що знаходиться у будинку №140/1 по Люстдорфській дорозі в м. Одесі, та складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею 54,5 кв.м. Загальна площа квартири 77,1 кв.м. /т.1 а.с.79-80/.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні вказаного договору ОСОБА_5 оформив 25.04.2005 року нотаріально посвідчену заяву щодо того, що він у зареєстрованому шлюбі не перебуває та ні з ким не проживає однією сімєю без укладення шлюбу, а також, що спірна квартира придбавається ним за власні гроші, з чим була ознайомлена відповідач ОСОБА_2 /т.1 а.с.93/.

04.07.2006 року відповідно до Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстрованого в реєстрі за №2626, ОСОБА_5 продав, а ОСОБА_2 купила квартиру №19, що знаходиться у будинку №140/1 по Люстдорфській дорозі в м. Одесі, та складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею 54,5 кв.м. Загальна площа квартири 77,1 кв.м. /т.1 а.с.73-74/.

З матеріалів справи вбачається, що при укладенні вказаного договору ОСОБА_5 оформив 04.07.2006 року нотаріально посвідчену заяву щодо того, що спірна квартира не є обєктом спільної сумісної власності та належить йому на праві особистої приватної власності, з чим була ознайомлена відповідач ОСОБА_2 /т.1 а.с.76/.

З Договору дарування від 13.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, ОСОБА_2 передала безоплатно у власність (подарувала), а ОСОБА_6 прийняла у власність (прийняла в дар) квартиру під №19 у будинку під №140/1 по Люстдорфській дорозі в м. Одесі, що складається в цілому з двох житлових кімнат, загальною площею 77,1 кв.м., у тому числі житловою площею 54,5 кв.м. /т.1 а.с.9-10/.

Скасовуючи судові рішення всіх інстанцій у даній справі Верховний Суд України в постанові від 22.02.2017 року зазначив, що судам необхідно надати оцінку доводам сторін та встановити: чи мала ОСОБА_4 об'єктивну можливість дізнатися про продаж квартири в період шлюбу; чи можливо було їй встановити відсутність спільного майна з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного. Крім того, необхідно встановити, чи діяли недобросовісно ОСОБА_5, укладаючи договір купівлі-продажу квартири, та третя особа - контрагент за таким договором, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Так, в ході нового розгляду справи судом встановлено, що квартира під №19 у будинку під №140/1 по Люстдорфській дорозі в м. Одесі була придбана, а потім продана ОСОБА_5 в період шлюбу з ОСОБА_4 за спільні кошти, оскільки посилання сторони відповідача щодо придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_5 є недоведеними. При цьому, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_5 діяв недобросовісно, оскільки в нотаріально посвідчених заявах свідомо вказав, що у шлюбі не перебуває.

Доводи сторони відповідача ОСОБА_2 щодо того, що відповідач ОСОБА_5 діяв на підставі довіреності від ОСОБА_4 судом не приймаються до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до довіреності, посвідченої ОСОБА_10, виконуючим обовязки нотаріуса м. Москви ОСОБА_11, 10.05.2006 року ОСОБА_4 уповноважила чоловіка ОСОБА_5 управляти та розпоряджатись всім її майном, в чому б воно не полягало і де б не знаходилося, відповідно до цього укладати всі дозволені законом угоди на території м. Москви, території РФ, з правом отримання зареєстрованих документів на руки /т.1 а.с.116/. Тобто, дія вказаної довіреності поширюється тільки на територію РФ, що спростовує доводи сторони відповідача ОСОБА_2 щодо вибуття спірної квартири з спільної сумісної власності подружжя за волевиявленням ОСОБА_4, оскільки довіреності на продаж спірної квартири чи будь-якого іншого майна на території України позивач не надавала.

При цьому суд приймає доводи сторони позивача щодо того, що ОСОБА_4 не могла дізнатись про продаж спірної квартири, оскільки є громадянкою ОСОБА_12 Федерації постійно проживає на території РФ, зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1 та не має місця реєстрації в Україні.

З матеріалів справи вбачається, що 25.09.2014 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя та 03.10.2014 року провадження у вказаній справі було відкрито /т.1 а.с.117,118/. Суд приймає доводи сторони позивача щодо того, що позивач ОСОБА_4 лише в 2014 році дізналась про порушення свого права та 27.11.2014 року звернулась до суду за захистом своїх майнових прав, в звязку з чим суд вважає, що звернення до суду відбулося в межах дії строку позовної давності.

Судом досліджено копію протоколу допиту в якості свідка ОСОБА_2 від 22.10.2014 року по кримінальному провадженню №0004087, отриману на виконання ухвали про витребування доказів.

З вказаного протоколу вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в ході допиту в якості свідка 22.10.2014 року пояснила слідчому, що у неї з відповідачем ОСОБА_5 були робочі відносини. В 2003-2004 роках були близькі відносини, однак, коли ОСОБА_2 дізналась, що у ОСОБА_5 є дружина, то припинила з ним близькі відносини /т.4 а.с.78-83/.

З повідомлення про початок досудового розслідування від 22.01.2016 року вбачається, що розпочато розслідування у кримінальному провадженні №0000252 за заявою ОСОБА_2 про те, що ОСОБА_13 спільно з ОСОБА_4 шахрайським шляхом намагаються заволодіти її квартирою за адресою: АДРЕСА_4 /т.4 а.с.19/. Однак на теперішній час інформації щодо стану розгляду вказаної справи суду не надано.

В ході судового розгляду справи судом допитано свідків: ОСОБА_14, ОСОБА_15 та ОСОБА_16, а також допитано в якості свідків відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_6

Відповідач ОСОБА_2 в ході допиту в якості свідка в судовому засіданні 06.04.2018 року суду пояснила, що познайомилась з ОСОБА_5 в 2000 році, працювала на його підприємстві, а потім оформилась приватним підприємцем. Спочатку у ОСОБА_2 з ОСОБА_5 були робочі стосунки, потім він запропонував стати компаньйонами. Стосовно спірної квартири відповідач ОСОБА_2 пояснила, що придбала її за власні кошти, а потім переоформила на ОСОБА_5, так як він попросив це зробити, оскільки йому потрібно було житло, щоб оформити вид на проживання. Оскільки у відповідачів був спільний бізнес, то відносини були довірчі. Відповідач ОСОБА_2 зазначила, що близьких стосунків з ОСОБА_5 не мала, а при допиті у слідчого по кримінальному провадженню могла так сказати через надмірне хвилювання та погане самопочуття. Також, відповідач ОСОБА_2 пояснила, що дізналась про те, що ОСОБА_5 був одружений лише в 2014 році, коли в офісі в документах побачила довіреність від ОСОБА_4 на його імя.

Відповідач ОСОБА_6 в ході допиту в якості свідка в судовому засіданні 06.04.2018 року суду пояснила, що ОСОБА_4 не знає та про її існування до судового спору не знала. Відповідача ОСОБА_5 знала, оскільки з ним працювала її мати відповідач ОСОБА_6 ОСОБА_5 приїжджав до ОСОБА_6 як друг, міг залишитись на ніч. На допит до слідчого Горська А.В. привозила ОСОБА_2, яка була в поганому самопочутті через хворобу. Стосовно спірної квартири відповідач ОСОБА_2 пояснила, що її купила мати ОСОБА_2, це була її квартира, яку в подальшому відповідач ОСОБА_2 подарувала відповідачу ОСОБА_6

В судовому засіданні 06.04.2018 року свідок ОСОБА_14 пояснив, що працював водієм у ОСОБА_5 з 2000 року по 2007 рік. В 2004 чи 2005 році свідок ОСОБА_14 зустрічав дружину ОСОБА_5 ОСОБА_4 разом з дванадцятирічним сином на залізничному вокзалі та відвіз їх до будинку на вул. Окружній, де жив ОСОБА_5. На той момент ОСОБА_5 в м. Одесі не був. Про те, що ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_5 свідок ОСОБА_14 дізнався від ОСОБА_2, яка сама йому і повідомила, що потрібно зустріти дружину ОСОБА_5.

Свідок ОСОБА_15, допитана в судовому засіданні 18.05.2018 року, суду пояснила, що з 2000 року по 2003 рік працювала на підприємствах ОСОБА_5 прибиральницею. Свідок ОСОБА_15 зазначила, що також прибирала в приватному будинку, де ОСОБА_5 жив разом з ОСОБА_2, яка виїжджала з будинку, коли приїхала ОСОБА_4 з сином ОСОБА_17 на відпочинок на море. Свідок ОСОБА_15 підтвердила, що всі на підприємстві знали, що у ОСОБА_5 є дружина, і ОСОБА_2 також це знала, і коли приїхала ОСОБА_4, ОСОБА_2 виїхала з будинку зі своїми речами, а до того часу в будинку були речі і ОСОБА_5, і ОСОБА_2, оскільки вона приходила в будинок та бачила речі і одяг ОСОБА_2

Допитаний в судовому засіданні 18.05.2018 року свідок ОСОБА_18 пояснив, що знає відповідача ОСОБА_5 з 2001 року, коли працював у нього в м. Москві, потім також в 2006-2009 роках працював на його підприємстві на ст. Буялик в Одеській області. Свідок ОСОБА_18 зазначив, що відповідач ОСОБА_2 була помічником ОСОБА_5 по бізнесу на території України та керувала підприємствами, коли ОСОБА_5 був відсутній. Свідок ОСОБА_18 пояснив, що знав, що у ОСОБА_5 є дружина та син, а також повідомив, що ОСОБА_2 також було відомо про наявність дружини. При цьому, чи були знайомі ОСОБА_4 та ОСОБА_2, свідку невідомо. Зі слів ОСОБА_5 свідку відомо, що в 2007-2008 роках ОСОБА_2 приїжджала в Москву та ОСОБА_5 знімав для неї квартиру. Стосовно спірної квартири свідок ОСОБА_18 пояснив, що знав, що ОСОБА_5 купив квартиру, але не знав на кого вона була оформлена. В 2005-2006 роках ОСОБА_5 навіть залишав свідка ночувати в квартирі на другому поверсі. ОСОБА_5 відкривав квартиру ключами та іноді в квартирі була ОСОБА_2

Стосовно стверджень представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 щодо того, що свідок ОСОБА_14 є професійним свідком, що він дає свідчення по всім справам, та отримав безоплатно автомобіль від ОСОБА_5, суд приходить до висновку, що вказані доводи є лише емоціями в звязку з незгодою зі змістом показів свідка, оскільки пояснення свідка ОСОБА_14 є послідовними та узгодженими з іншими поясненнями як сторони позивача, так і сторони відповідача ОСОБА_2, так і підтверджені дослідженими матеріалами справи. Не приймає до уваги суд посилання на зацікавленість свідка через отримання автомобіля від ОСОБА_5, оскільки відповідач ОСОБА_2 пояснила, що на підприємстві на ст. Буялик був занепад бізнесу, ОСОБА_5 вивіз обладнання та залишився непотріб, в тому числі і старий автомобіль «Волга». ОСОБА_2 не заперечувала щодо передання вказаної машини свідку, та особисто видала йому довіреність для переоформлення автомобіля на його ім'я.

Заперечуючи щодо свідчень інших осіб, відповідач ОСОБА_2 та її представник не спростували свідчень як ОСОБА_15, так і ОСОБА_18, тому сумніву щодо достовірності їх показів у суду немає.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачу ОСОБА_2 було відомо, що у ОСОБА_5 є дружина. До пояснень відповідача ОСОБА_2 стосовно того, що пояснення на допиті у слідчого вона надавала в стані хвилювання та поганого самопочуття суд ставиться критично, оскільки під час допиту відповідач ОСОБА_2 була попереджена слідчим про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, та крім того вказані обставини спростовуються поясненнями іншим свідків. Судом встановлено, що, укладаючи договір купівлі-продажу квартири з ОСОБА_5, ОСОБА_2 знала та не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що ОСОБА_5 не отримав згоди на це своєї дружини ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Також ч. 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом.

Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі та нотаріально посвідчена.

Водночас відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

В ході судового розгляду справи встановлено, що позивач ОСОБА_4 не надавала нотаріально посвідченої довіреності щодо розпорядження спірною квартирою, та, крім того, не знала та не могла дізнатись про відчуження відповідачем ОСОБА_5 спірної квартири на користь відповідача ОСОБА_2, в звязку з чим немає підстав вважати, що ОСОБА_5 при продажі спірної квартири діяв за згодою ОСОБА_4

Таким чином, судом встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу спірної квартири обидві сторони - ОСОБА_5 та ОСОБА_2 діяли недобросовісно, в звязку з чим суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання вказаного договору недійсним та задоволення відповідної позовної вимоги.

Стосовно позовної вимоги щодо витребування спірної квартири у відповідача ОСОБА_6 суд зазначає наступне.

Особливістю права спільної сумісної власності є відсутність визначення часток учасників. На відміну від спільної часткової власності, права учасників якої мають вираження у вигляді ідеальної (арифметичної) частки у праві спільної власності, що дозволяє визначити відповідний обсяг їх прав та обов'язків при здійсненні права, а на конкретну частину майна - при виділі частки або при її поділі, право кожного співвласника у спільній сумісній власності поширюється на усе майно, без ідеального вираження частки у праві спільної власності. У даному випадку частка позивачки у спільному подружньому майні не визначена і не виділена.

Віповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як роз'яснено в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано.

За таких обставин, враховуючи, що право кожного співвласника у спільній сумісній власності поширюється на усе майно, що перебуває у спільній сумісній власності, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 щодо витребування спірної квартири у ОСОБА_6 ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В ході судового розгляду справи сторона відповідача ОСОБА_2 наголошувала на тому, що позивачем ОСОБА_4 при зверненні до суду пропущено строк позовної давності, оскільки оспорювана угода була укладена в 2006 році, а звернення до суду мало місце лише в 2014 році. Однак суд не погоджується з даною позицією сторони відповідача ОСОБА_2, оскільки судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 дізналась про порушення свого права лише в 2014 році в ході розгляду судом справи про поділ майна подружжя, після чого позивач ОСОБА_4 зайняла активну позицію щодо захисту своїх порушених прав, звертаючись з позовами до ОСОБА_5 та ОСОБА_2

За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

В ході розгляду справи представником відповідача ОСОБА_2 до суду було подано заяву про поворот виконання рішення, однак в звязку з тим, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4, вказана заява представника відповідача задоволенню не підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

В звязку з задоволенням позовних вимог ОСОБА_4 судовий збір підлягає стягненню на підставі наявних в матеріалах справи квитанцій (т.1 а.с.1, т.2 а.с.1, т.2 а.с.16, т.2 а.с. 17, т.2 а.с. 139, т.3 а.с.103) в рівних частках з відповідачів в розмірі 6309,40 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, ст. ст. 60, 65 СК України, ст. ст. 203, 215,368, 369, 388 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_4 (РНОКПП невідомий, місце проживання: ОСОБА_12 Федерація, АДРЕСА_5) до ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: ОСОБА_12 Федерація, АДРЕСА_6), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_6 (РНОКПП невідомий, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) про визнання недійсним договору купівлі-продажу і витребування майна з чужого незаконного володіння, - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7, укладений 04.07.2006 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_8 і зареєстрований в реєстрі за №2626.

Витребувати квартиру АДРЕСА_7 із незаконного володіння ОСОБА_6.

Стягнути з ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1, місце проживання: ОСОБА_12 Федерація, АДРЕСА_6), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_6 (РНОКПП невідомий, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2) судові витрати в розмірі 6309,40 грн. (шість тисяч триста дев'ять гривень сорок копійок) в рівних частках.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня одержання копії рішення шляхом подання апеляційної скарги через Київський районний суд м. Одеси.

Повний текст рішення складено 26.06.2018 року.

Суддя Васильків О. В.