Постанова
Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 631/1919/16-ц
провадження № 61-15415св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2018 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Бровченка І. О., Бурлака І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Управління державної пенітенціарної служби України в Харківській області (далі УДПС України в Харківській області ) про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що з 13 листопада 2015 року вона працювала на посаді фахівця з питань соціальної роботи із суб`єктами пробації Нововодолазького районного відділу кримінально-виконавчої інспекції УДПС України в Харківській області (далі Нововодолазький РВ КВІ).

Наказом УДПС України в Харківській області від 07 жовтня 2016 року № 160/ОС-16 вона звільнена згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом або вступом на військову службу).

Зазначала, що її безпідставно звільнили із займаної посади всупереч гарантіям, передбаченим Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу».

З урахуванням наведеного просила суд скасувати наказ УДПС України в Харківській області від 07 жовтня 2016 року № 160/ОС-16 в частині звільнення ОСОБА_1 з 30 серпня 2016 року з посади фахівця (з питань соціальної роботи із суб`єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України, поновити її на роботі на посаді фахівця Нововодолазького РВ КВІ з 30 серпня 2017 року, стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Скасовано наказ УДПС України в Харківській області від 07 жовтня 2016 року № 160/ОС-16 в частині звільнення ОСОБА_1 з посади фахівця (з питань соціальної роботи із суб`єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ УДПС України в Харківській області за пунктом 3 статті 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом або вступом на військову службу).

Визнано ОСОБА_1 звільненою з УДПС України в Харківській області з посади фахівця (з питань соціальної роботи із суб`єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ УДПС України в Харківській області за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією територіальних органів УДПС.

Стягнуто з УДПС України в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 46 962,50 грн.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць, тобто в сумі 3 168,75 грн, допущено до негайного виконання.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Нововодолазького районного суду Харківської області від 14 грудня 2017 року абзаци четвертий та п`ятий рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року викладено в такій редакції:

«Стягнути з УДПС в Харківській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 46 962 грн 50 коп. з вирахуванням всіх обов`язкових платежів та внесків.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах платежу за один місяць, тобто в сумі 3 168 грн 75 коп., з вирахуванням всіх обов`язкових платежів та внесків, допустити до негайного виконання».

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з положень статей 36, 119 КЗпП України, статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла на час звільнення позивача), статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» і тих обставин, що звільнення позивача відбулось з порушенням трудового законодавства, оскільки ОСОБА_1 уклала контракт про проходження строкової служби у Збройних Силах України у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці до закінчення особливого періоду. Крім того, оскільки позивач звільнена незаконно, але її поновлення на попередній роботі неможливе у зв`язку з ліквідацією підприємства, вона повинна бути визнана звільненою за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2018 року рішення районного суду скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 добровільно уклала контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України, за умовами якого (пункт 3 ) він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, а тому гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, на неї не поширюються, і, відповідно, звільнення з посади фахівця (з питань соціальної роботи із суб`єктами пробації) Нововодолазького РВ КВІ ДПС України в Харківській області є законним та відповідає вимогам частини третьої статті 36 КЗпП України.

У березні 2018 року до суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 у якій вона, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення Нововодолазького районного суду Харківської області від 24 жовтня 2017 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона уклала контракт про проходження строкової служби у Збройних Силах України до закінчення особливого періоду та звернулася до УДПС України в Харківській області із заявою щодо збереження робочого місця та виплати середньої заробітної плати відповідно до частини третьої статті 119 КЗпП України. Однак відповідач її проінформував, що вона не має права на збереження робочого місця, а в подальшому повідомив про звільнення.

Вказує, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду, а тому її звільнення відбулось з порушенням трудового законодавства.

У травні до суду касаційної інстанції надійшов відзив на касаційну скаргу від голови ліквідаційної комісії Управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області Індика В. А., у якому він просить постанову апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2018 року залишити без змін як таку, що ухвалена з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року справу № 631/1919/16-ц призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд установив, що на підставі наказу УДПС в Харківській області від 12 листопада 2015 року № 162 о/с ОСОБА_1 призначено фахівцем (з питань соціальної роботи із суб`єктами пробації) Нововодолазького районного відділу кримінально-виконавчої інспекції управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області.

29 серпня 2016 року позивач звернулась із заявою до УДПС України в Харківській щодо звільнення її від виконання службових обов`язків на період призову та підписання контракту відповідно до статті 119 КЗпП України.

30 серпня 2016 року ОСОБА_1 уклала контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу.

Згідно з витягом з наказу командира військової частини польова пошта НОМЕР_1 від 30 серпня 2016 року № 220 контракт про проходження військової служби у Збройних силах України укладено до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. 30 серпня 2016 року позивача зараховано в списки особового складу частини до 1-ої роти 1-го батальйону на всі види забезпечення.

Листом Державної Пенітенціарної служби України в Харківській області від 12 вересня 2016 року № 22/2/1-787/Рм ОСОБА_1 було надано відповідь на заяву від 29 серпня 2016 року та роз`яснено, що оскільки позивач не військовозобов`язана і її не було призвано на строкову військову або на військову службу за призовом під час мобілізації та на даний час немає кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, дія статті 119 КЗпП України на неї не поширюється. Крім того, враховуючи, що у період з 30 серпня 2016 року до тепер позивач не виходила на роботу та не надала жодних документів щодо призову на військову службу, або документів щодо відсутності на роботі, проводиться службова перевірка, за результатами якої буде прийнято відповідне рішення.

Згідно з наказом УДПС України в Харківській області від 07 жовтня 2016 року № 160/ОС-16, ОСОБА_1 звільнено відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України (у зв`язку з призовом або вступом на військову службу), з виплатою вихідної допомоги в розмірі двох мінімальних заробітних плат, з 30 серпня 2016 року.

Згідно з актом від 31 жовтня 2016 року встановлено, що позивач відмовилась від ознайомлення під підпис з наказом від 07 жовтня 2016 року № 160/ОС-16 про її звільнення.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 119 КЗпП України (в редакції, що діяла на час звільнення позивача) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.

Відповідно до частини другої статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (в редакції, що діяла на час звільнення позивача) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема, частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України.

Згідно з пунктом 3 контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового складу від 30 серпня 2016 року, укладеного між позивачем та Міністерством оборони України, він є строковим та укладається на строк установлений законодавством, за погодженням сторін до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Інші умови контракту готовність військовослужбовця, у разі необхідності, не менше одного року виконувати бойові (службові) завдання в зоні проведення АТО (пункт 8 вищезазначеного контракту).

Як зазначено в листі Міністерства оборони України від 18 жовтня 2016 року № 322/2/6917 «Щодо наявності в Україні кризової ситуації», відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової). Відповідно до Указу Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» (Указ № 303/2014), затвердженого встановленим порядком, оголошено часткову мобілізацію, у зв`язку з чим в Україні настав особливий період.

Таким чином, особливий період діє в Україні від 17 березня 2014 року, відповідне рішення уповноважена особа держави про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймала.

Апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, вказаного не врахував та дійшов помилкового висновку, що гарантії, передбачені статтею 119 КЗпП України, на позивача не поширюються.

Пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

З урахуванням наведеного рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасована постанова апеляційного суду Харківської області від 24 січня 2018 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель В. І. Крат

В. П. Курило