КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1391/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Величко Т.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики,-

В С Т А Н О В И В :

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позову зазначено, що 03 березня 2016 року ОСОБА_3 передав відповідачу в позику грошові кошти, в сумі 18 600 дол. США, про що було складено відповідну розписку, згідно умов якої позичальник зобов'язався повернути зазначені кошти до 01 вересня 2016 року.

Посилаючись на те, що у визначений розпискою строк позивач пред'явив ОСОБА_2 усну вимогу про повернення боргу, проте відповідач її не виконав, з урахуванням уточнень, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, яка складається з: неповернутої суми позики, в сумі 18 600 дол. США, що еквівалентно 503 130 грн., процентів, у розмірі 3 144,93 дол. США, що еквівалентно 85 070 грн. 35 коп. та трьох відсотків річних, в сумі 701,70 дол. США, що еквівалентно 18 980 грн. 98 коп.

У травні 2018 року ОСОБА_2 звернувся у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування зазначав, що 03 березня 2016 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час особистої зустрічі, використовуючи чисельну перевагу та психічний тиск змусили ОСОБА_2скласти розписку, за змістом якої, він ніби-то отримав від ОСОБА_3 в борг 18 600 дол. США та зобов'язувався повернути їх до 01вересня 2016 року.

Посилаючись на те, що вищевказана розписка була складена проти справжньої волі, дійсності не відповідає, грошові кошти, в сумі 18 600 дол. США, від ОСОБА_3 у борг він не отримував, а ОСОБА_3 не мав реального наміру передавати зазначені кошти в борг, ОСОБА_2, з урахуванням уточнень, просив визнати недійсним правочин, який оформлений розпискою від 03березня 2016 року.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено, у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з'ясування обставин справи, просить скасувати рішення районного суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову та постановити у цій частині нове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом під час розгляду справи взагалі не було досліджено обставини передачі грошових коштів, не вивчено показання свідка, та навіть не здійснено жодної додаткової спроби ці обставини встановити, чим порушено повноту та об'єктивність вивчення матеріалів справи.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_2 та його представника, який підтримав апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 03 березня 2016 року ОСОБА_3 передав відповідачу в позику грошові кошти, в сумі 18 600 дол. США, про що було складено відповідну розписку, згідно умов якої позичальник зобов'язався повернути зазначені кошти до 01 вересня 2016 року (а.с.8).

Встановлено, що у визначений у розписці строк ОСОБА_2 грошові кошти не повернуті позивачу.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 районний суд виходив з підстав його обґрунтованості, а відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 суд першої інстанції визнав його недоведеним.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

За положенням ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Письмова форма укладеного між сторонами договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Твердження апеляційної скарги про чинення ОСОБА_2 психічного тиску з метою складання ним розписки та не передання йому грошових коштів, колегія суддів визнає необґрунтованими, остільки вказане не підтверджено належними та допустимими доказами.

З урахуванням долучених до справи доказів, посилання ОСОБА_2 про те, що звертатися йому до правоохоронних органів за захистом не було необхідності, остільки хоча складена ним власноручно розписка не відповідала його внутрішній волі, проте вчинений на нього позивачем тиск не носив кримінально-карного діяння, колегія суддів розцінює як бажання уникнути відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

До того ж, в суді апеляційної інстанції позичальником не заперечувався факт наявності боргу перед ОСОБА_2, у сумі 18600 дол. США.

Матеріалами справи не доведено складання відповідачем розписки, якою оформлено правочин, внаслідок застосування щодо нього психічного тиску та у відсутність волевиявлення на реальне настання правових наслідків.

При цьому, колегія суддів звертає увагу й на ту обставину, що вимоги про недійсність договору відповідач пред'явив у суд не відразу після вчинення правочину, а лише після звернення ОСОБА_2 з позовом за захистом своїх прав.

Відповідно до справи, районним судом задоволено клопотання ОСОБА_3 про допит у якості свідка ОСОБА_4, який є мешканцем м. Хмельницького й здійснено його виклик у судове засідання.

Між тим, судова повістка про виклик свідка повернулася на адресу суду першої інстанції без вручення адресату з відміткою : за сплином терміну зберігання (а.с.125).

Дані, відображені у протоколі судового засідання від 27 червня 2018 року свідчать про те, що представник відповідача в судовому засіданні не заперечував проти закінчення розгляду справи у відсутність допиту свідка ОСОБА_4, у зв'язку з чим колегія суддів визнає необґрунтованими твердження апеляційної скарги про неповне з'ясування судом обставин справи.

Долучені до апеляційної скарги договори, укладені між сторонами та між відповідачем за основним позовом й іншою особою, з урахуванням обставин справи, не спростовують існування позичкових відносин, підтверджених боржником розпискою від 03 березня 2016 року (а.с.43).

Враховуючи викладені обставини, а також матеріали справи, у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав до стягнення з боржника на підставі положень ст.ст. 1048, 1049, 625, 536 ЦК України боргу з урахуванням процентів за користування чужими грошима та 3 % річних.

Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами.

Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: