Постанова
Іменем України

26 червня 2018 року
м. Київ

справа № 335/186/17-ц

провадження № 61-15265св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., Мартєва С. Ю.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Міністерство оборони України,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову апеляційного суду Запорізької області в складі суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А., від 01 лютого 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міноборони України про відшкодування моральної шкоди.

В обґрунтування позову зазначав, що він проходив службу в демократичній республіці Афганістан у 1987 року. При виконанні службового обов`язку він отримав вогнепальні осколкові поранення голови та лівої руки (контузія головного мозку), наслідком яких стали шкіряні рубці у зазначених анатомічних областях, що підтверджується висновком спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 846/ж від 31 березня 2016 року, та які у подальшому призвели до розвитку: «Стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ, наслідків ГПМК в басейні СМА за ішемічним типом (за диними МРТ), у вигляді післятравматичної та дисцикуляторної енцефалопатії ІІ-ІІІ ст., прогресуючого, кризового перебігу, з вираженим церебростенічним синдромом з двобічною пірамідною симптоматикою, частими (1-2 рази на тиждень) судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіпертензивні, вертебробазилярні), вираженим вестибуло-атактичним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією ІІІ ст., когнітивним зниженням. Післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, стійким цефалгічним синдромом, гіпомнестичним синдромом, емоційно-вольовою нестійкістю. ІХС. Дифузного кардіосклерозу. СН ІІ А ст. ІІ ФК. ГХ І ст., ст. 2, ГЛШ, ризику 4. Ангіопатії сітківки обох очей. ОА з ураженням суглобів кістей. ПФС ІІ ст.», що підтверджується медичними та військово-обліковими документами. Через отримані травми у нього погіршився стан здоров`я, в зв`язку з чим він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, відчуває психологічний дискомфорт, багато часу та кошті витрачає на лікування.

Моральну шкоду він оцінює в 100 тис. грн.

Враховуючи вищевикладене просив суд стягнути з Міністерства оборони України на його користь указану суму моральної шкоди.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя в складі судді Калюжної В. В. від 27 лютого 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 50 тис. грн. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, внаслідок отримання поранення та хронічних захворювань та стійкої втрати працездатності, яке пов`язане із проходженням військової служби в Демократичній Республіці Афганістан, і таке право на звернення до суду в нього виникло у зв`язку з встановленням висновком МСЕК причинного зв`язку, саме: захворювання пов`язане з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країні, де проходили воєнні дії. Зазначено, що позивачу встановлено третю групу інвалідності, що є наслідком захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби, а тому, враховуючи тяжкість вимушених змін в житті ОСОБА_1 , виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 50 тис. грн. відповідно до вимог Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України.

Постановою апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено. Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27 лютого 2017 року у скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону, обставини справи враховані судом не повно, а доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції. Указано, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Позивач отримав поранення при виконанні службових обов`язків у Демократичній Республіці Афганістан у 1987 році, тобто до набрання чинності Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України, тоді як законодавством, яке діяло на момент отримання позивачем ушкоджень здоров`я, взагалі не передбачалось регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди, зокрема, у спірних правовідносинах.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 рокудо Верховного Суду, ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив йому у позові, оскільки він має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди у зв`язку із ушкодженням його здоров`я, отриманим під час проходження військової служби на території Демократичної Республіки Афганістан згідно положень статей 23, 1167 ЦК України, а також статті 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що в 1987 році ОСОБА_1 проходив військову службу на території Демократичної республіки Афганістан, що підтверджується довідкою № П/44 від 04 листопада 2016 року, виданою Об`єднаним районним військовим комісаріатом м. Запоріжжя.

Згідно Висновку спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи № 846/ж від 31 березня 2016 року, ОСОБА_1 у 1987 році при виконанні службового обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан, отримав осколкові поранення голови та лівої руки (контузія головного мозку). Описані у висновку рубці (лінійний рубець довжиною 1,4 см. в потиличній ділянці справа доверху від зовнішнього потиличного горба, білого кольору, м`який, рухомий; подібних властивостей рубець лінійно-подовженої форми, білувато-коричневого кольору на тильній поверхні проксимальної фаланги 2-го пальця лівої кисті з переходом на тильну поверхню кисті в проекції 2-ої п`ясної кістки розмірами 7х0,1-0,7 см.) є наслідком загоєння ран, які могли утворитися внаслідок вогнепальних (осколкових) поранень, отриманих у 1987 року.

21 червня 2016 року ОСОБА_1 було встановлено ІІІ групу інвалідності у зв`язку з хворобою, яка пов`язана з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серія АВ № 0674060.

Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Згідно з положенням частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України(справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

У постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.

Отже, наявність шкоди ще не породжує імперативного обов`язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Ураховуючи наведене, висновок суду апеляційної інстанції про те, що спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди, є обґрунтованим.

Законодавство, що було чинним на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я (1987 рік), не містило положень щодо відшкодування моральної шкоди.

Відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди провадиться у встановленому законом порядку вперше передбачено статтею 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Установивши, що на момент отримання позивачем ушкодження здоров`я, які стали підставою для встановлення йому інвалідності, під час проходження військової служби у складі Радянської армії на території Демократичній Республіці Афганістан, де велися бойові дії, зокрема 1987 році, чинним законодавством не регулювалось питання відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відсутні підстави відшкодування моральної шкоди позивачу з Міністерство оборони України.

Доводи касаційної скарги про право позивача на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я, отриманого у 1987 році, не спростовують висновків апеляційного суду, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. Ці доводи не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовані норми матеріального права.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до незгоди із висновками суду апеляційної інстанції та власного тлумачення скаржником характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене судове рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову апеляційного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв