Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 619/1922/16-ц

провадження № 61-20406св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: Дергачівська місцева прокуратура Харківської області, Державна казначейська служба України,

представники Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області: прокурори Сірик Віра Валеріївна, Зеленський Максим Сергійович,

представники Державної казначейської служби України: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги Державної казначейської служби України та Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2016 року у складі судді

Якименко Л. О. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області

від 15 березня 2017 року у складі колегії суддів: Яцини В. Б., Бурлаки І. В., Карімової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

Державної казначейської служби України, Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду та про стягнення моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що наказом № 176-к від 25 грудня 1996 року відділу освіти Валківської районної державної адміністрації вона була призначена на посаду завідуючої Валківського дошкільного навчального закладу «Веселка» (далі - Валківський ДНЗ «Веселка»). Стаж на посаді завідуючої Валківського ДДЗ «Веселка» складає близько 35 років.

29 квітня 2011 року Валківським міжрайонним прокурором Харківської області Власенко О. В. було порушено кримінальну справу № 33110018 за фактом скоєння злочинів, передбачених частиною першою статті 366, частиною другою статті 191 КК України (на час порушення діяв КПК України 1960 року).

27 травня 2011 року старшим слідчим Валківської міжрайонної прокуратури Харківської області Полушкіним В. В. було прийнято постанову про притягнення її, як обвинуваченої за вказаною кримінальною справою за ознаками в її діях злочинів, передбачених частиною першою статті 366, частиною другою статті 191 КК України.

Досудове розслідування та судовий розгляд вказаної кримінальної справи тривали з квітня 2011 року по кінець липня 2015 року, коли було прийнято постанову про закриття вказаної кримінальної справи у зв'язку з відсутністю складу інкримінованих їй злочинів в її діях, тобто чотири роки і чотири місяці. 21 лютого 2014 року Валківським районним судом Харківської області був проголошений обвинувальний вирок у справі

№ 33110018, яким суд визнав її винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 191 КК України та призначив їй покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади, наділені організаційно-розпорядчими і адміністративно-господарськими функціями строком на 3 роки. В силу статті 75 КК України від відбування покарання в частині основної міри покарання звільнив її з випробовуванням строком на 2 роки. На підставі статті 76 КК України поклав на неї такі обов'язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з'являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. Визнав її винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України та призначив їй покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі статті 49 КК України від відбування покарання в цій частині звільнив в зв'язку з закінченням строків давності. Міру запобіжного заходу щодо неї до набрання вироком законної сили залишив попередню - підписку про невиїзд.

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2015 року обвинувальний вирок, ухвалений Валківським районним судом Харківської області щодо неї був скасований, а справа повернута Валківському міжрайонному прокурору Харківської області на додаткове досудове розслідування, запобіжний захід - підписка про невиїзд залишена без змін.

Після повернення матеріалів кримінальної справи № 33110018 до Валківської міжрайонної прокуратури Харківської області та у зв'язку з набранням законної сили кримінального процесуального кодексу України та Закону України № 4652-V від 13 квітня 2012 року «Про внесення змін в деякі законодавчі акти України у зв'язку з прийняттям Кримінального процесуального кодексу України», відомості про кримінальну справу

№ липня 2015 року було внесено до ЄРДР за

№ 0000486.

31 липня 2015 року першим заступником начальника - начальником СВ Валківського РВ ГУМВС України в Харківській області (з обслуговування Валківського та Коломацького районів) майором міліції Мамоновим С. І. було винесено постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 284 КПК України 2012 року, тобто не доведений факт причетності її до скоєння злочинів, передбачених частиною першою статті 366, частини другої статті 191 КК України.

Вказувала, що орган досудового розслідування - Дергачівська місцева прокуратура Харківської області не виконала вимоги статей 3, 4, 12, 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме: не розглянула в місячний строк її заяву про відшкодування шкоди, не прийняла з цього приводу постанову, в якій мала би вказати суму компенсації, яка підлягає виплаті на її користь, чим порушила її права та приписи закону.

Крім того, на підставі постанови старшого слідчого Валківської міжрайонної прокуратури Полушкіна В. В. про відсторонення її від посади від 27 травня 2011 року, затвердженого Валківським міжрайонним прокурором 01 червня 2011 року вона була відсторонена від посади у зв'язку з розслідуванням вказаної кримінальної справи.

Враховуючи відсутність в неї реального наміру звільнятися з займаної посади, вона вважає, що сума заробітку, що підлягає виплаті повинна розраховуватися за період з квітня 2011 року по липень 2015 року включно, що становить суму 104 391 грн 48 коп.

Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь за рахунок Державного бюджету України 104 391 грн 48 коп. заробітної плати за час вимушеного прогулу та 72 500 грн моральної шкоди шляхом списання вказаних коштів у безспірному порядку з Єдиного рахунку Державної казначейської служби України.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області

від 24 листопада 2016 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 суму заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 69 092 грн 92 коп. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 суму завданої моральної шкоди в розмірі 72 500 грн.

Рішення районного суду мотивовано тим, що на час слідства ОСОБА_1 була працевлаштована та отримувала заробітну плату, а тому, стягуючи майнову шкоду у вигляді суми заробітку, суд виходив з періоду, який визначено з моменту розпочатого досудового розслідування та до дня її звільнення, тобто в період з квітня 2011 року - лютий 2014 року. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Оскільки позивач перебувала під слідством та судом з 27 травня 2011 року по 31 липня

2015 року, тобто 50 повних місяців, то розмір відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню становить 72 500 грн.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області відхилено. Рішення районного суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції при розгляді справи не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права. При цьому вважав, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із засад розумності, виваженості і справедливості, надавши оцінку зібраним у справі доказам, які свідчать про характер, обсяг і тривалість страждань, яких зазнав позивач у справі у зв'язку із затриманням, пред'явленням обвинувачення у скоєнні злочинів, винуватість у скоєнні яких не доведено, тяжкість подолання вимушених змін у життєвих стосунках, порушення стосунків з іншими людьми, а також інші негативні наслідки незаконного притягнення як обвинуваченого, які пов'язані із необхідністю докласти значних додаткових зусиль для відновлення та організації життя та здоров'я.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга Державної казначейської служби України, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Суди не врахували положення статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відповідно до якої питання відшкодування матеріальної шкоди, у тому чилі і заробітної плати, вирішує той орган, який здійснював слідчі дії чи розглядав справу. Крім того, ОСОБА_1 не доведено причинно-наслідковий зв'язок між діями органу державної влади та моральними стражданнями, на які вона посилалась, так як нею не надано жодних доказів того, що вони виникли внаслідок дій відповідачів.

У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення у частині стягнення суми заробітної плати за час вимушеного прогулу у розмірі 69 092 грн 92 коп. та закрити провадження у справі у цій частині. В іншій частині оскаржувані рішення залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів попередніх інстанцій постановлено з порушенням норм матеріального права, а саме статей 1-3, 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та процесуального права, а саме вимог статей 10, 60, 205 ЦПК України 2004 року, у зв'язку із чим є підстави для скасування оскаржуваних судових рішень в частині стягнення майнової шкоди.

Відзив на касаційні скарги не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга Державної казначейської служби України підлягає частковому задоволенню.

Касаційна скарга Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що згідно наказу № 176-к від 25 грудня 1996 року відділу освіти Валківської районної державної адміністрації Харківської області ОСОБА_1 була призначена на посаду завідуючої Валківського ДДЗ «Веселка». Стаж на посаді завідуючої Валківського ДДЗ «Веселка» становить близько 35 років.

29 квітня 2011 року Валківським міжрайонним прокурором Харківської області Власенко О.В. було порушено кримінальну справу № 33110018 за фактом скоєння злочинів передбачених частиною першою статті 366, частиною другою статті 191 КК України (на час порушення діяв КПК України 1960 року) (а.с. 16-17).

27 травня 2011 року старшим слідчим Валківської міжрайонної прокуратури Харківської області Полушкіним В. В. було прийнято постанову про притягнення ОСОБА_1, як обвинуваченої за вказаною кримінальною справою за ознаками в її діях злочинів, передбачених частиною першою статті 366, частиною другою статті 191 КК України (а.с. 18-20).

На підставі постанови старшого слідчого Валківської міжрайонної прокуратури Полушкіна В. В. про відсторонення обвинуваченого від посади від 27 травня 2011 року, затвердженого Валківським міжрайонним прокурором Власенко О. В., 01 червня 2011 року ОСОБА_1 була відсторонена від посади у зв'язку з розслідуванням вказаної кримінальної справи (а.с. 22-24).

Досудове розслідування та судовий розгляд вказаної кримінальної справи тривало з квітня 2011 року по кінець липня 2015 року.

21 лютого 2014 року Валківським районним судом Харківської області був ухвалений обвинувальний вирок у справі № 2006/1-145/11, яким суд визнав ОСОБА_1винною у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 191 КК України та призначив їй покарання у виді 3 років позбавлення волі з позбавлення права обіймати посади, наділені організаційно-розпорядчими і адміністративно-господарськими функціями строком

на 3 роки. В силу статті 75 КК України від відбування покарання засуджену

ОСОБА_1 в частині основної міри покарання звільнив з випробовуванням строком на 2 роки. На підставі статті 76 КК України поклав на засуджену такі обов'язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з'являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. У вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України та призначив позивачу покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. На підставі статті 49 КК України від відбування покарання в цій частині звільнив в зв'язку з закінченням строків давності. Міру запобіжного заходу щодо засудженої ОСОБА_1 до набрання вироком законної сили залишив попередню - підписку про невиїзд (а.с. 28-36).

Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області від 19 травня 2015 року обвинувальний вирок, ухвалений Валківським районним судом Харківської області у відношенні ОСОБА_1 був скасований, а справа повернута Валківському міжрайонному прокурору Харківської області на додаткове досудове розслідування, запобіжний захід - підписка про невиїзд залишена без змін (а.с. 38-43).

Після повернення матеріалів кримінальної справи № 33110018 до Валківської міжрайонної прокуратури Харківської області та у зв'язку з набранням законної сили Кримінальним процесуальним кодексом України та Закону України № 4652-V від 13 квітня 2012 року «Про внесення змін в деякі законодавчі акти України у зв'язку з прийняттям Кримінального процесуального кодексу України», відомості про кримінальну справу

№ липня 2015 року було внесено до ЄРДР за

№ 0000486.

31 липня 2015 року першим заступником начальника - начальником СВ Валківського РВ ГУМВС України в Харківській області (з обслуговування Валківського та Коломацького районів) було ухвалено постанову про закриття кримінального провадження з підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 284 КПК України 2012 року, тобто у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 366, частиною другою

статті 191 КК України (а.с. 45-50).

Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода.

Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодованої шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Пунктами 11 та 12 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом Мінюсту України від 4 березня 1996 року № 6/5, Генеральної прокуратури України від 04 березня 1996 року № 3 та Мінфіну України від 04 березня

1996 року № 41, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину слідчий зобов'язаний роз'яснити громадянинові порядок поновлення його порушених прав і відшкодування іншої шкоди.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, а не суду.

Цей висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-2089цс15.

Із урахуванням зазначеного, слід дійти висновку, що встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду віднесено до компетенції цих органів, а не суду, а тому справа в частині заявлених позовних вимог

ОСОБА_1 про стягнення майнової шкоди не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, що є підставою для закриття провадження у справі відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у принижені честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою статті 1167 ЦК України.

Відповідно до частини шостої статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Частиною третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» встановлено, що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення моральної шкоди, суди правильно застосували зазначені норми законодавства, встановили розмір мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування її під слідством і судом та визначили розмір моральної шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких вона зазнала.

При цьому правильно послалися на те, що накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_1 та подальше закриття кримінальної справи порушили її право власності та розпорядження власним майном, обмежили її конституційні права і такі обмеження тривали більше чотирьох років.

Також була врахована тривалість ізоляції від суспільства у зв'язку перебуванням під слідством і судом, складність подолання вимушених змін у життєвих стосунках, порушення стосунків з іншими людьми, смерть її чоловіка, а також інші негативні наслідки незаконного притягнення як обвинуваченої і, з урахуванням вимог розумності і справедливості, суди дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивача моральної шкоди у зазначеному розмірі.

Доводи касаційної скарги Державної казначейської служби України про те, що ОСОБА_1 не довела факту завдання їй моральної шкоди і її розміру є необґрунтованими, оскільки такий факт доведений наведеними у рішенні доказами, а визначений розмір моральної шкоди відповідає вимогам розумності і справедливості та характеру моральних страждань ОСОБА_1, яких вона зазнала внаслідок порушення кримінального провадження щодо неї, тривалого перебування під слідством та втрати соціальних зв'язків і зводяться до переоцінки доказів, що заборонено частиною першою статті 400 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 414 ЦПК України підставою для скасування рішення повністю або частково із закриттям провадження в справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині є порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відшкодування майнової шкоди не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу частини другої статті 414 ЦПК України є підставою для їхнього скасування із закриттям провадження в справі. Рішення судів в частині відшкодування моральної шкоди ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Касаційну скаргу Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області задовольнити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області

від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року в частині стягнення суми заробітної плати за час вимушеного прогулу в розмірі 69 092 грн 92 коп. скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Дергачівської місцевої прокуратури Харківської області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування, прокуратури і суду закрити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області

від 24 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 15 березня 2017 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта