Справа № 742/362/18 Провадження № 22-ц/795/770/2018 Головуючий у I інстанції ОСОБА_1 Доповідач - Кузюра Л. В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2018 року м. Чернігів

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

голови судового засідання - судді Кузюри Л.В.,

суддів: Вінгаль В.М., Губар В.С.,

за участю секретаря судового засідання Шапко В.М.,

учасники судового процесу:

позивач: ОСОБА_2;

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4;

особа, яка подала скаргу: ОСОБА_2;

оскаржується рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 квітня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

прізвище судді: Бездідько В.М.; місце та час ухвалення: м. Прилуки, 11 год. 36 хв. ; дата складання повного тексту рішення: 13 квітня 2018 року,

У С Т А Н О В И В:

В лютому 2018 року ОСОБА_2 звернувся з позовом, в якому просив

виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 з належної йому на праві власності квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що в зазначеній квартирі зареєстровані та проживають його дружина ОСОБА_5 та донька ОСОБА_3, також у квартирі проживає без реєстрації чоловік доньки ОСОБА_6, згоди на вселення якого в квартиру позивач не надавав. У звязку з виникненням постійних непорозумінь та суперечок позивач просив виселити відповідачів на підставі ч.1 ст. 116 ЖК УРСР. З приводу поведінки відповідачів позивач неодноразово звертався із заявами до правоохоронних органів.

Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 квітня 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, неповноту судового розгляду та неправильне застосування норм матеріального права. Позивач посилався на те, що відповідач ОСОБА_4 не має права на проживання в належній йому на праві власності квартирі, оскільки всупереч ч. 2 ст. 156 ЖК України вселився без його згоди, відповідно підлягає виселенню.

На зазначені обставини позивач посилався як на одну з підстав позовних вимог, однак судом ці вимоги були залишені без жодного вирішення.

Окрім того, за доводами апеляційної скарги суд першої інстанції не врахував наявних у справі доказів про систематичне порушення відповідачами правил співжиття, не піддав їх належній правовій оцінці та постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування судового рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення та ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про здійснення відповідачами перешкод у користуванні житлом, систематичного порушення правил співжиття, які відповідно до ст.116 ЖК України є підставою для виселення відповідача.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, з огляду на таке.

Судом першої інстанції у даній справі встановлено, що позивач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на квартиру за №4286 від 21.01.1997 року (а.с.7).

Згідно копії довідки Обєднання співвласників Багатоквартирного будинку «Вікторія-Прилуки» № 299 від 18 грудня 2017 року разом з ОСОБА_2 зареєстровані та проживають ОСОБА_5, ОСОБА_3, а також ОСОБА_4, який проживає без відповідної реєстрації ( а.с.11).

В матеріалах справи маються висновки Прилуцького ВП ГУНП в Чернігівській області за результатами проведення перевірок за неодноразовими повідомленням гр. ОСОБА_2, який звертався в звязку з конфліктами з його донькою ОСОБА_3 та зятем ОСОБА_4 ( а.с.19-23)

Відповідно до частини 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках.

З позовної заяви ОСОБА_2 встановлено, що однією з підстав для виселення відповідача ОСОБА_4 з квартири, належної на праві власності позивачеві, останнім було заявлено про вселення вказаного відповідача до квартири, всупереч приписам ч.2 ст. 156 ЖК України, без згоди її власника (а.с.2).

На вказану підставу суд першої інстанції уваги не звернув та в рішенні не мотивував власної позиції щодо заявленої позивачем вимоги, відмовивши в позові про виселення ОСОБА_4 у звязку з відсутністю підстав для цього, передбачених ч.1 ст. 116 ЖК УРСР. Зазначені обставини свідчать про неповноту судового розгляду та наявність підстав для скасування рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 квітня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення та ухвалення апеляційним судом нового рішення про задоволення позову в цій частині, враховуючи наступне.

В засіданні апеляційного суду відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 пояснили, що поселились в квартиру АДРЕСА_2 приблизно два роки тому на запрошення матері, при цьому ОСОБА_3 була зареєстрована в ній, відповідач ОСОБА_4 має реєстрацію постійного місця проживання у Черкаській області, що було встановлено з паспортних документів зазначених осіб.

Власником кооперативної викупленої квартири АДРЕСА_2 є позивач ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на квартиру за №4286 від 21.01.1997 року (а.с.7).

При з»ясуванні судом питання про те чи була отримана відповідачами згода власника на поселення їх у спірну квартиру, було надано відповідь про те, що згоди ОСОБА_2 вони не запитували.

Положеннями ч.2 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що член сім»ї власника будинку, квартири вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім»ї лише за згодою власника будинку або квартири.

Про незаконне поселення ОСОБА_7 у зазначене житлове приміщення свідчить відсутність згоди власника квартири на таке поселення та відповідно на здійснення реєстрації місця проживання зазначеної особи у спірній квартирі.

Крім того, в матеріалах справи містяться численні звернення позивача до органів поліції з приводу виникнення конфліктних ситуацій з відповідачами, в тому числі і з приводу незаконного вселення відповідача в належне позивачеві на праві власності житлове приміщення (а.с. 23).

Зважаючи на зазначені обставини, які свідчать про поселення ОСОБА_4 до спірної квартири з порушенням закону та прав власника на користування та розпорядження належним на праві власності майном, апеляційний суд доходить висновку про те, що право власності ОСОБА_2 є порушеним та підлягає відновленню шляхом виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення в порядку захисту права власності від порушень, передбаченому приписами ст..391 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У звязку з частковим задоволенням позовних вимог ОСОБА_2, судові витрати, понесені останнім на сплату судового збору при зверненні до суду першої інстанції в сумі 704.80 грн (352 грн 40 коп) (а.с.1) та до суду апеляційної інстанції в сумі 1057.21 грн ( 528 грн 60 коп.)(а.с.40а) в частині задоволених позовних вимог, підлягають стягненню зі ОСОБА_4 на користь позивача в загальній сумі 881 грн (352.40+528.60=881).

Керуючись ст. 367, 374, 375, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 квітня 2018 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про виселення ОСОБА_4 без надання іншого жилого приміщення скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 в наведеній частині задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_3 без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 881(вісімсот вісімдесят одну) грн. у відшкодування судових витрат, понесених ОСОБА_2 на сплату судового збору.

В іншій частині рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 03 квітня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:Судді: