Постанова

іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 585/3264/15-ц

провадження № 61-5425св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В.А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Олійник А.С. (суддя-доповідач), Ступак О.В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Сибільової Л.О., Дубровної В.В., Криворотенка В. І.

ВСТАНОВИВ:

30 жовтня 2015 року Приватне акціонерне товариство з іноземними інвестиціями «Слобожанська Будівельна Кераміка» (далі - ПрАТ «СБК») звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_3 безпідставно отриманих коштів.

Позов обґрунтовано тим, що при виконанні судового рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2014 року у справі №585/3622/13, яким відповідача поновлено на роботі і на його користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу, стягнуто компенсацію за невикористану відпустку, моральну шкоду, позивач був змушений замість відповідача сплатити в дохід держави податок на доходи фізичних осіб у розмірі 16 067,36 грн, військовий збір - 1 440,49 грн. Зазначені кошти позивач просив стягнути з відповідача з підстав передбачених пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України. Надалі позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути кошти перераховані ним до Державного бюджету України з сум, сплачених і за рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2014 року у справі №585/653/14-ц, згідно уточненого розрахунку - 17 391,13 грн (а.с.24,25).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 червня 2016 року у позові відмовлено.

Рішення мотивоване недоведеністю та безпідставністю позовних вимог. Заявлені позивачем кошти, які він просить повернути, були сплачені на виконання рішення суду, а тому не можуть вважатися такими, що безпідставно набуті відповідачем на підставі статті 1212 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 19 вересня 2016 року рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 червня 2016 року скасовано. Позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПрАТ «СБК» 17 391,13 грн, судовий збір в сумі 2 557,80 грн.

Апеляційний суд виходив з того, що при виконанні рішення суду у справі №585/653/14-ц позивач сплатив зі спірних сум податок та військовий збір. Відповідач не спростував, що у результаті примусового виконання рішення суду він отримав більшу суму, ніж ту, яка йому належала згідно із законом, тобто без утримання з неї податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а тому обов'язкові платежі в доход держави сплатило за нього товариство, як податковий агент.

У жовтні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення апеляційного суду.

18 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ОСОБА_3

15 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу про витребування грошових коштів призначено до судового розгляду.

31 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147?VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі відповідач просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, рішення суду першої інстанції залишити в силі. Посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки обґрунтовано доказами, які судом не досліджувались і позивачем не надавались. Суд не врахував, що Податковим кодексом України (далі - ПК України) обов'язок сплачувати податки на доходи, отримані працівником від роботодавця, покладено на останнього. Спірна сума грошових коштів отримана відповідачем на підставі судових рішень, а тому такі не можуть бути безпідставно набутими коштами.

У запереченнях на касаційну скаргу ПрАТ «СБК» просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін. Зазначив, що доводи касаційної скарги щодо порушення норм процесуального права зводяться до оцінки доказів, на які посилався суд апеляційної інстанції. Позивач як податковий агент сплатив суми податків з доходів фізичних осіб та військовий збір не за рахунок відповідача, а за свій власний рахунок, а позивач збагатився за рахунок позивача.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечень на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 17 березня 2014 року у цивільній справі №585/3622/13-ц за позовом ОСОБА_3 до ПрАТ «СБК» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди ОСОБА_3 поновлено на посаді директора відділу розподільчої та складської логістики ПрАТ «СБК», стягнуто на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 74 801,48 грн, компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 6 календарних днів у сумі 2 394,25 грн, на відшкодування моральної шкоди - 500 грн, судовий збір в сумі 243,60 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 4-6).

Рішенням Роменського міськрайонного суду від 17 березня 2014 року у цивільній справі №585/653/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ПрАТ «СБК» скасовано наказ №52/1-ОС від 30 серпня 2013 року в частині, що стосується ОСОБА_3, як незаконний. Стягнуто з ПрАТ «СБК» на користь ОСОБА_3 9 871,69 грн доплати від кількості фактично відвантаженої продукції за червень та липень 2013 року та 7 734,12 грн заробітної плати за серпень 2013 року, судовий збір - 487,20 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с. 26-27).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 липня 2014 року у справі №585/3622/13 роз'яснено, що рішенням суду від 17 березня 2014 року присуджені судом суми визначені без урахування податку на доходи фізичних осіб та інших обов'язкових платежів (а.с. 7).

Ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області у справі №585/653/14-ц у роз'ясненні рішення від 17 березня 2014 року відмовлено (а.с.52).

Зазначені судові рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області виконувалися примусово. Позивач повідомив державного виконавця про ухвалу Роменського міськрайонного суду Сумської області від 30 липня 2014 року про роз'яснення рішення у справі №585/3622/13 та про ухвалу цього ж суду про відмову у роз'ясненні рішення у справі №585/653/14-ц (а.с.9,10,59-64).

30 жовтня 2014 року позивач сплатив платіжним дорученням №1640 податок з доходів працівників у розмірі 16 067,36 грн за вересень 2014 року, а платіжним дорученням №1643 - військовий збір з доходів працівників за вересень 2014 року у розмірі 1 440,49 грн (а.с.10, 11).

10 вересня 2015 року ПрАТ «СБК» надіслало ОСОБА_3 листа, в якому пояснило, що з товариства у примусовому порядку постановою державного виконавця стягнуто 95 301,54 грн без врахування роз'яснення суду про оподаткування нарахованої для виплати суми. Здійснюючи зазначені виплати, підприємство на виконання вимог ПК України, вимушене власним коштом сплатити в дохід держави податок на доходи фізичних осіб у розмірі 16 067,36 грн і військовий збір - 1 440,49 грн. На підставі викладеного позивач запропонував відповідачу перерахувати на розрахунковий рахунок підприємства або внести в касу підприємства вказані суми коштів (а.с.12-13).

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, виходив з того, що звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача коштів є притягненням останнього до цивільно правової відповідальності. Притягнення особи до цивільно-правової відповідальності може відбуватися за вчинення цивільного правопорушення і можливе лише за наявності у сукупності таких умов як: майнова шкода (у грошовому виразі - майнових збитків); протиправна поведінка (дія чи бездіяльність); вина; причинний зв'язок між збитком і протиправною поведінкою. Позивач доказів винних дій відповідача у надмірно сплачених ним коштах суду не надав, тому позов не підлягає задоволенню.

У рішенні також зазначено, що позивач в обґрунтування своїх вимог посилався на норми податкового законодавства, які не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами. Суд посилався на постанову Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі №6-88цс13, в якій зазначено, що предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Посилаючись на частину п'яту статті 11, статтю 1212 ЦК України, суд першої інстанції зазначив, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення виникнення відповідних правовідносин у майбутньому. Заявлені позивачем до повернення кошти відповідачу було сплачено на виконання судових рішень, тобто набуті останнім не безпідставно. Крім того, з розрахунку позивача до позову у справі №585/653/14-ц вбачається, що обов'язкові платежі були ним враховані при здійсненні розрахунку, що свідчить про безпідставність позову у цій справі.

Апеляційний суд з рішенням суду першої інстанції не погодився і зазначив, що резолютивні частини судових рішень про стягнення з ПрАТ «СБК» середнього заробітку за час вимушеного прогулу, компенсації за невикористану відпустку, відшкодування моральної шкоди, доплати від кількості фактично відвантаженої продукції та заробітної плати були викладені без врахування роз'яснень абзацу п'ятого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, яким роз'яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є, відповідно, обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Висновок суду першої інстанції про те, що позов не підлягає задоволенню з підстав, передбачених статтею 1212 ЦК України, оскільки спірну суму коштів відповідач отримав на виконання судових рішень, апеляційний суд визнав помилковим. Зазначив, що положення цієї статті застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Не підлягає поверненню, відповідно до статті 1215 ЦК України, безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Встановивши, що позивач на виконання вимог ПК України, як податковий агент, змушений сплатити за відповідача податок та військовий збір за рахунок власних коштів, апеляційний суд дійшов висновку, що ПрАТ «СБК» має право на підставі статті 1212 ЦК України стягнути з відповідача ці кошти, як зайво отримані всупереч вимогам закону, як нараховану заробітну плату, а не чистий дохід.

Верховий Суд виходить з того, що справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника. Не зазначення у резолютивній частині судового рішення, що сума, яка підлягала стягненню на користь відповідача, визначається судом без утримання податку й інших обов'язкових платежів, не дає підстав отримати цю суму відповідачу, ураховуючи обов'язок сплати податків та інших обов'язкових платежів, а також їх сплату позивачем, що підтверджено доказами у справі. Кошти щодо яких виник спір у справі - це та частина присуджених коштів відповідачу рішенням суду, з яких позивач сплатив податок з доходів працівників та військовий збір з доходів працівника, не є сумою заробітної плати, що належить до виплати ОСОБА_3

Тому відсутні підстави для застосування до спірних правовідносин положення статті 1215 ЦК України.

Посилаючись на те, що судова економічна експертиза Сумським відділенням Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М.С.Бакаріуса не була проведена через ненадання витребуваних експертом додаткових документів та не проведення її оплати, апеляційний суд зазначив, що правильність нарахованих позивачем спірних сум підтверджується наданими позивачем доказами у справі, зокрема, копіями бухгалтерських документів, актами перевірок дотримання податкового законодавства, проведених органами ДПІ, з яких вбачається, що позивач сплатив за відповідача за рахунок власних коштів обов'язкові платежі на підставі рішень у цивільних справах №585/3622/13-ц, №585/656/14-ц, не маючи джерел для утримання спірних сум, оскільки з товариства були примусово стягнуті суми, нараховані без утримання з них податків.

Посилаючись на роз'яснення постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», суд апеляційної інстанції на доводи суду першої інстанції зазначив, що підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися при вирішенні спору.

Такі висновки суду апеляційної інстанції є правильними та обґрунтованими, їх суд дійшов на підставі повного та належного дослідження всіх доказів. встановлення всіх обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Наявними в матеріалах справи доказами спростовуються доводи касаційної скарги про те, що рішення суду апеляційної інстанції обґрунтовано доказами, які не досліджувались судом. Верховний Суд відхиляє доводи про те, що суд апеляційної інстанції не досліджував зазначені докази, оскільки в оскаржуваному рішенні суд на їх підставі дійшов висновку про обґрунтованість заявленої до стягнення суми. Верховний Суд переглядає справу в межах вже встановлених судами обставин та позбавлений повноважень здійснювати переоцінку доказів та вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.

Зі змісту касаційної скарги вбачається, що викладені в ній доводи зводяться до власного тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належну правову оцінку та дійшов правильних висновків. Ці доводи не впливають на правильність оскаржуваного судового рішення.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду апеляційної інстанції, тому Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик