судді Великої Палати Верховного Суду
14 листопада 2018 року
Провадження № 14-349цс18
у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Приватного акціонерного товариства «Майстер Брок» (далі - ПАТ «Майстер Брок»), TENDERSON TRADING LIMITED (Тендерсон Трейдінг Лімітед), VENECHI HOLDING LIMITED (Венечі Холдінг Лімітед), Товариства з обмеженою відповідальністю «УПР-Фінанс» (далі - ТОВ «УПР-Фінанс»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Публічне акціонерне товариство «Інститут транспорту нафти» (далі - ПАТ «Інститут транспорту нафти»), про визнання недійсними договорів купівлі-продажу цінних паперів і застосування наслідків недійсності правочинів за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «УПР-Фінанс» на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 січня 2018 року у складі судді Стрижеуса А. М. та касаційну скаргу ТОВ «УПР-Фінанс» на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року в складі судді Кізюн Л. І. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2018 року в складі колегії суддів Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Шкоріної О. І.
14 листопада 2018 року ВеликаПалата Верховного Суду закрила касаційне провадження у вказаній справі в частині оскарження ТОВ «УПР-Фінанс» ухвали Солом'янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року та постанови Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2018 року.
З наведеними висновками Великої Палати Верховного Суду не погоджуюся та висловлюю окрему думку в цій частині з огляду на таке.
Із матеріалів справи вбачається, що ужовтні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом до ПАТ «Майстер Брок», Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед), Компанії «VENECHI HOLDING LIMITED» (ВенечіХолдінг Лімітед»), ТОВ «УПР-Фінанс», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ПАТ «Інститут транспорту нафти», в якому просили: визнати недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів від 25 січня 2010 року № Б-1/108-10, укладений між ОСОБА_3 та Закритим акціонерним товариством «Майстер Брок» (далі - ЗАТ «Майстер Брок») на користь Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед); застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: зобов'язати ПАТ «Майстер Брок» списати з рахунку Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед) та зарахувати на рахунок ОСОБА_3 акції прості іменні номінальною вартістю 2 грн у кількості 153 140 штук, загальною номінальною вартістю 306 280 грн; визнати недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів від 27 січня 2010 року № Б-1/150-10, укладений між ОСОБА_4 та ЗАТ «Майстер Брок» на користь Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед); застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: зобов'язати ПАТ «Майстер Брок» списати з рахунку Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед) та зарахувати на рахунок ОСОБА_4 акції прості іменні номінальною вартістю 2 грн у кількості 153 140 штук, загальною номінальною вартістю 306 280 грн; визнати недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів від 01 лютого 2010 року № Б-1/195-10, укладений між ОСОБА_5 та ЗАТ «Майстер Брок» на користь Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед); застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: зобов'язати ПАТ «Майстер Брок» списати з рахунку Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед) та зарахувати на рахунок ОСОБА_5 акції прості іменні номінальною вартістю 2 грн у кількості 54 547 штук, загальною номінальною вартістю 109 094 грн; визнати недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів від 01 лютого 2010 року № Б-1/196-10, укладений між ОСОБА_6 та ЗАТ «Майстер Брок» на користь Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед); застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: зобов'язати ПАТ «Майстер Брок» списати з рахунку Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед) та зарахувати на рахунок ОСОБА_6 акції прості іменні номінальною вартістю 2 грн у кількості 439 816 штук, загальною номінальною вартістю 879 632 грн; визнати недійсним договір купівлі-продажу цінних паперів від 01 березня 2010 року № Б280/335-10, укладений між ОСОБА_6 та ЗАТ «Майстер Брок» на користь Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед); застосувати наслідки недійсності правочину, а саме: зобов'язати ПАТ «Майстер Брок» списати з рахунку Компанії «TENDERSON TRADING LIMITED» (Тендерсон Трейдінг Лімітед) та зарахувати на рахунок ОСОБА_6 акції прості іменні номінальною вартістю 2 грн у кількості 387 142 штук, загальною номінальною вартістю 774 284 грн; витребувати у Компанії «VENECHІ HOLDING LIMITED» (ВенечіХолдінг Лімітед) цінні папери, а саме акції ПАТ «Інститут транспорту нафти», шляхом зобов'язання ТОВ «УПР-Фінанс» списати з рахунку Компанії «VENECHІ HOLDING LIMITED» (ВенечіХолдінг Лімітед) та зарахувати на рахунок ОСОБА_5 акції прості іменні номінальною вартістю 2 грн у кількості 236 877 штук, загальною номінальною вартістю 473 754 грн.
Ухвалою Солом'янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року провадження у справі відкрито.
Ухвалу місцевого суду мотивовано тим, що форма та зміст позовної заяви, додатки до неї та додані документи відповідають вимогам Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції, чинній на момент пред'явлення позову, а також відсутні підстави для повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження.
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «Майстер Брок» залишено без задоволення, ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року залишено без змін.
Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що позивачі подали позов до Солом'янського районного суду міста Києва з дотриманням установленої законодавством альтернативної підсудності, за місцезнаходженням одного з відповідачів - ПАТ «Майстер Брок».
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що доказів непідвідомчості вказаної справи загальному суду не надано.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про наявність правових підстав для відкриття провадження та розгляду і вирішення справи в порядку цивільного судочинства.
У червні 2018 року ТОВ «УПР-Фінанс» подало касаційну скаргу на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2018 року, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення і передати питання про відкриття провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційну скаргу мотивовано тим, що предметом даного спору є визнання правочинів щодо цінних паперів недійсними та застосування наслідків їх недійсності, тому ця справа повинна розглядатися в порядку господарського, а не цивільного судочинства.
Вважаю правильними доводи касаційної скарги ТОВ «УПР-Фінанс» стосовно віднесення юрисдикційності цього спору до господарського суду з огляду на таке.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства, якими є цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне, між собою.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності.
Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Суди встановили, що 25 січня 2010 року між ОСОБА_3 та ЗАТ «Майстер Брок» укладено договір купівлі-продажу цінних паперів, а саме акцій простих іменних номінальною вартістю 2 грн у кількості 153 140 штук, загальною номінальною вартістю 306 280 грн на користь TENDERSON TRADING LIMITED (Тендерсон Трейдінг Лімітед).
27 січня 2010 року між ОСОБА_4 та ЗАТ «Майстер Брок» укладено договір купівлі-продажу цінних паперів, а саме акцій простих іменних номінальною вартістю 2 грн у кількості 153 140 штук, загальною номінальною вартістю 306 280 грн на користь TENDERSON TRADING LIMITED (Тендерсон Трейдінг Лімітед).
01 лютого 2010 року між ОСОБА_5 та ЗАТ «Майстер Брок» укладено договір купівлі-продажу цінних паперів, а саме акцій простих іменних номінальною вартістю 2 грн у кількості 54 547 штук, загальною номінальною вартістю 109 094грн на користь TENDERSON TRADING LIMITED (Тендерсон Трейдінг Лімітед).
Крім того, 01 лютого 2010 року між ОСОБА_6 та ЗАТ «Майстер Брок» укладено договір купівлі-продажу цінних паперів, а саме акцій простих іменних номінальною вартістю 2 грн у кількості 439 816 штук, загальною номінальною вартістю 879 632 грн на користь TENDERSON TRADING LIMITED (Тендерсон Трейдінг Лімітед).
Також 01 березня 2010 року між ОСОБА_6 та ЗАТ Майстер Брок» укладено договір купівлі-продажу цінних паперів, а саме акцій простих іменних номінальною вартістю 2 грн у кількості 387 142 штук, загальною номінальною вартістю 774 284 грн на користь TENDERSON TRADING LIMITED (Тендерсон Трейдінг Лімітед).
Відповідно до частини першої статті 1 ГПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Підвідомчість господарських справ установлена статтею 12 ГПК України (у вказаній редакції), згідно з пунктами 1, 4 частини першої якої господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів та інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів; і справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними зі створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.
ГПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду, також установлює, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов'язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб'єктами господарювання (пункти 1, 3, 4, 15 частини першої статті 20 цього Кодексу).
Натомість відповідно до положень статті 15 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), які кореспондуються з приписами статті 19 цього Кодексу (у чинній редакції), суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ здійснюється в порядку іншого судочинства.
Як установлено в частинах першій, третій статті 167 ГК України, корпоративними правами є права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Під корпоративними відносинами маються на увазі відносини, що виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав.
Пунктом 8 частини першої статті 2 Закону України від 17 вересня 2008 року № 514-VI «Про акціонерні товариства» корпоративні права - сукупність майнових і немайнових прав акціонера - власника акцій товариства, які випливають з права власності на акції, що включають право на участь в управлінні акціонерним товариством, отримання дивідендів та активів акціонерного товариства у разі його ліквідації відповідно до закону, а також інші права та правомочності, передбачені законом чи статутними документами.
Статтями 3, 20 цього Закону визначено, що акціонерне товариство - господарське товариство, статутний капітал якого поділено на визначену кількість часток однакової номінальної вартості, корпоративні права за якими посвідчуються акціями. Акція товариства посвідчує корпоративні права акціонера щодо цього акціонерного товариства.
Отже, корпоративним є спір щодо права осіб на акції.
У справі, що переглядається, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просили визнати недійсними договори купівлі-продажу цінних паперів за якими вони відчужили на користь TENDERSON TRADING LIMITED (Тендерсон Трейдінг Лімітед) належні їм акції про власність на визначену частку статутного (складеного) капіталу Відкритого акціонерного товариства «Інститут транспорту нафти», та витребувати їх від теперішнього власника - VENECHI HOLDING LIMITED (Венечі Холдінг Лімітед), зазначаючи в позовній заяві про невідповідність спірних правочинів вимогам законодавства.
Вказаний спір виник з приводу відчуження акцій товариства, тобто корпоративних прав.
Суди не звернули достатньої уваги та не врахували, що в розумінні статті 12 ГПК України предметом цього спору є корпоративні відносини, а не договори купівлі-продажу, тому упровадження у справі підлягає закриттю.
Хоча між сторонами виникли правовідносини за цивільно-правовими договорами, проте ці договори стосуються розпорядження корпоративними правами.
Стосовно можливості оскарження ухвал суду першої та апеляційної інстанцій у зв'язку з порушенням правил юрисдикції вважаю за необхідне зазначити таке.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалу про відкриття провадження у справі у суді першої інстанції постановлено за дії ЦПК України у редакції до 15 грудня 2017 року, натомість апеляційну скаргу на ухвалу місцевого суду подано, а також звернення із касаційною скаргою й розгляд справи в суді касаційної інстанції здійснюється за дії ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII.
Станом на час подання апеляційної скарги тана момент прийняття апеляційним судом оскаржуваної постанови (лютий - березень 2018 року) у пункті восьмому частини першої статті 353 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року, передбачено, що окремо від рішення суду може бути оскаржена в апеляційному порядку ухвала суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з недотриманням правил підсудності.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 389 ЦПК України (у редакції Закону № 2147-VIII) учасники справи, а також інші особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті; ухвали суду першої інстанції, вказані у 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку і ухвали апеляційного суду, якщо вони перешкоджають подальшому провадженню у справі.
ЦПК України розрізняє предметну, суб'єктну, інстанційну та територіальну юрисдикцію (підсудність). Разом з тим усі вимоги щодо юрисдикції об'єднано в главі 2 «Цивільна юрисдикція».
Згідно зі статтею 19 ЦПК України, яка визначає, які справи відносяться до юрисдикції загальних судів, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору стосовно такого майна або майнових прав та якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді й переданий на його розгляд з такими вимогами.
У статтях 23?25 ЦПК України передбачено, які саме цивільні справи та які суди розглядають по першій інстанції, які суди переглядають справи в апеляційному та касаційному порядку. Тобто визначено інстанційну юрисдикцію.
У параграфі3 ЦПК України йдеться про територіальну юрисдикцію (підсудність). Згідно з загальним правилом, передбаченим у статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред'являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Позови до юридичних осіб пред'являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.
Якщо буквально тлумачити зміст пункту 8 частини першої статті 353 ЦПК України, то в апеляційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з порушенням правил територіальної юрисдикції, тобто підсудності.
Водночас погодитися з таким тлумаченням зазначеної норми не можна, оскільки вказане протирічить як завданням, так і основним засадам цивільного судочинства щодо справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави на засадах верховенства права, розумності строків розгляду справи судом.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.
Отже, необхідно розуміти місце та роль Верховного Суду в судовій системі України.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів»Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
Згідно з частиною другою цієї статті Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, ? як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом; забезпечує однакове застосування норм права судами різних спеціалізацій у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом; здійснює інші повноваження, визначені законом.
У справах про цивільні права та обов'язки моментом закінчення перебігу строку найчастіше ЄСПЛ визнає повне виконання судового рішення. Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи у національних судових органах ЄСПЛ визначив у своїй практиці кілька взаємопов'язаних критеріїв: поведінку заявника; складність справи; важливість для заявника предмета розгляду; поведінку державних та судових органів. Під час визначення розумності строків справ ЄСПЛ бере до уваги не тільки поведінку заявника, але й процесуальну діяльність суду.
Одним з найважливіших є принцип юридичної визначеності, який передбачає, що у випадку, коли суд виніс рішення у справі, питання більше не може ставитися під сумнів (пункт 61 рішення ЄСПЛ у справі «Брумареску проти Румунії»), а стаття 6 Конвенції вимагає від суду винесення ефективного рішення (пункт 70 рішення ЄСПЛ у справі «Обермайєр проти Австрії»; рішення у справі «Окяяй та інші проти Туреччини»).
Чи буде дотримано таких вимог до цивільного судочинства, якщо порушення вимог щодо юрисдикції справи може бути заявлено лише після ухвалення судом першої інстанції судового рішення?
За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції кожен має право на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Кожен, чиї права та свободи, визнані у цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
На мою думку, право на апеляційне оскарження і виявлення помилки на початку розгляду не завдасть сторонам шкоди у вигляді строку на розгляд справи неповноважним судом та судових витрат на такий розгляд.
Вважаю, що застосування буквального тлумачення пункту 8 частини першої статті 353 ЦПК України потягне за собою неможливість оскарження до апеляційної інстанції ухвали про відкриття провадження у справі, постановленої з порушенням вимог щодо юрисдикції спору.
Разом з тим це вплине і на неможливість звернення з позовом до належного суду, до юрисдикції якого відноситься розгляд спору, оскільки вимоги всіх процесуальних кодексів (ЦПК України, КАС України та ГПУ України у редакції від 03 жовтня 2017 року) певним чином уніфіковано і однією з підстав залишення позову без розгляду є перебування в провадженні цього чи іншого суду справи зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.
Крім того, відповідно до наукової доктрини термін «підсудність» вживається в декількох значеннях. Одне з них передбачає підсудність як процесуальний інститут, що регулює розподіл справ не тільки між окремими ланками відповідної судової системи, але й між судами рівної компетенції та для визначення компетенції суду.
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою.
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Вважаю, що пункт 8 частини першої статті 353 ЦПК України слід розуміти як можливість оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відкриття провадження у справі з порушенням правил підсудності в розумінні як територіальної, так і предметної, суб'єктної та інстанційної юрисдикції.
За таких обставин апеляційний суд мав достатні підстави для перегляду ухвали суду першої інстанції про відкриття провадження у справі в апеляційному порядку з підстав порушення правил предметної юрисдикції.
Аналіз статей 353 та 389 ЦПК України передбачає можливість і касаційного оскарження зазначеної ухвали суду.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
У частинах першій і другій статті 414 ЦПК України встановлено, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 і 257 цього Кодексу.
На мою думку, із урахуванням наведених вище норм процесуального права, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько-правовими, тому справа підлягає розгляду за правилами господарського судочинства, що свідчить про порушення судами правил предметної юрисдикції, тому Велика Палата Верховного Суду повинна була касаційну скаргу ТОВ «УПР-Фінанс» на ухвалу Солом'янського районного суду міста Києва від 27 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 29 березня 2018 року задовольнити, зазначені судові рішення - скасувати, а провадження у справі - закрити на підставі пункту 1 частини першої статті 255, частини першої статті 414 ЦПК України.
Суддя
Великої Палати Верховного Суду О. М. Ситнік