Постанова

Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 713/1551/17

провадження № 61-9946св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2017 року, у складі головуючого-судді Кибич І. А., та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 27 грудня 2017 року, у складі суддів: Яремка В. В., Височанської Н. К., Перепелюк І. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_5 на забезпечення зобов'язання за кредитним договором від 25 червня 2008 року було укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н. В., реєстровий № 5500, предметом якого є житловий будинок загальною площею 73,2 кв.м, житловою площею 52,1 кв.м, який знаходиться в АДРЕСА_1.

13 жовтня 2016 року банк у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність указане нерухоме майно.

Після отримання права власності на предмет іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» намагалося отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_5, які підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення.

Письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку відповідачі проігнорували.

Посилаючись на указані обставини та норму статті 40 Закону України «Про іпотеку», ПАТ КБ «ПриватБанк» просив виселити відповідачів та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у спірному житловому будинку, без надання іншого жилого приміщення зі зняттям з реєстраційного обліку.

Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено в повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що заставне майно було придбано не за рахунок кредиту, а тому виселення з нього можливо лише за умови надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення.

Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 27 грудня 2017 року рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2018 року до Верховного Суду, ПАТ КБ «ПриватБанк», просить скасувати судові рішення у справі та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами першої та апеляційної інстанцій неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, висновки судів невідповідають фактичним обставинам справи, неправильно застосовані норми матеріального права та порушено норми процесуального права.

Зокрема, позивач посилається на непорушність права власності банку на спірне нерухоме майно, відсутність у позивача обов'язку надання відповідачам іншого житла при їх виселенні, неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норми частини 2 статті 109 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР).

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

07 травня 2018 року Верховним Судом відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, в забезпечення якого 25 червня 2008 року між ними було укладено договір іпотеки, посвідчений нотаріусом Вижницького районного нотаріального округу Штефюк Н. В., реєстровий № 5500, предметом якого є житловий будинок загальною площею 73,2 кв.м, житловою площею 52,1 кв.м, який знаходиться в АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки відповідачем придбано не за рахунок кредиту, що позивачем не оспорюється.

13 жовтня 2016 року державним реєстратором Карвацькою Г. Ф. на звернення ПАТ КБ «ПриватБанк» у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки за банком зареєстровано право власності на указане нерухоме майно, що підтверджується змістом інформаційної довідки отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 18 жовтня 2016 року №70681271 (а.с. 4-5).

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Частина 3 статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян.

Згідно із положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

За змістом статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК Української РСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин є підстава для відмові у задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року № 61-688св17, 14 березня 2018 року № 61-2816св18, 30 травня 2018 року № 61-401св17, в яких були встановлені подібні правовідносини та аналогічні фактичні обставини.

Судами установлено, що спірне житлове приміщення, яке розташоване в АДРЕСА_1, було власністю матері відповідача ОСОБА_5 і побудоване задовго до передачі його в іпотеку ПАТ КБ «ПриватБанк».

Кредит надано відповідачу ОСОБА_4 на споживчі цілі, а не для придбання спірного житлового будинку.

Згідно довідки Вижницької міської ради Вижницького району Чернівецької області від 03 жовтня 2017 року № 3-581, згідно записів в погосподарській книзі № 21, особовий НОМЕР_1 за даною адресою зареєстровані ОСОБА_5 - голова господарства, ОСОБА_4 - син, ОСОБА_8 - невістка, ОСОБА_9 - онук та ОСОБА_10 - онука. ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у власності іншого житла не мають (а.с. 24).

З вищенаведеного вбачається, що суди обґрунтовано відмовили у задоволенні позову, встановивши, що в іпотеку переданий житловий будинок, який є власністю відповідачів, дійшли правильного висновку про те, що без надання відповідачам іншого постійного житла унеможливлюється їх виселення з житлового будинку, придбаного не за рахунок кредитних коштів.

Доводи касаційної скарги про те, що оскільки ОСОБА_5 втратила право власності на будинок, а тому разом з ОСОБА_4 втратили право користування ним, в зв'язку з чим правова вимога нового власника будинку про виселення колишніх власників (користувачів) будинку є законною і обґрунтованою відповідно до статті 346 ЦК України і виселення можливе без надання іншого постійного житлового приміщення є необґрунтованими та спростовуються положеннями статті 109 ЖК Української РСР.

Доводи касаційної скарги про те, що 13 жовтня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки набув у власність спірний житловий будинок і як власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом виселення відповідачів не заслуговують на увагу, оскільки спірні правовідносини передбачають обов'язок позивача при виселенні колишніх власників іпотечного житла та членів їх сім'ї забезпечити цих осіб іншим житловим приміщенням.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права є необґрунтованими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», залишити без задоволення.

Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 30 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду Чернівецької області від 27 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик