Справа № 161/1734/18
Провадження № 2/161/1384/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючої судді Плахтій І.Б.,

з участю секретаря судових засідань ОСОБА_1,

позивача ОСОБА_2

представника позивача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування частини квартири, --

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання договору дарування квартири недійсним.

Позов мотивувала тим, що згідно розпорядження відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради від 22.08.2013 року № 1308-р, їй та ОСОБА_5 було передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1, та 22.08.2013 року видано свідоцтво про право власності на житло. 11.10.2013 року вона безоплатно передала ? частку вказаної квартири відповідачу ОСОБА_5 Однак в подальшому, рішеннями Луцького міськрайонного суду від 08.09.2015 року та апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2015 року, вищевказане розпорядження визнано незаконним, а свідоцтво про право власності недійсним. Таким чином, враховуючи те, що на даний час договір дарування квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за №1672, суперечить нормам чинного законодавства, просила визнати останній недійсним.

Представник відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_4 подав відзив на позовну заяву (а.с.20-21), в якому вимоги позову не визнав. Вказував на те, що позивач не наводить жодної норми права, на підставі якої спірний договір слід визнати недійсним. Крім того, з таким позовом може звертатися лише власник майна, а якщо слідувати логіці позивача, то спірне майно перебуває у власності Луцької міської ради. Крім того, права, на яку покликається позивач, витребувана Верховним суду для перегляду в касаційній інстанції. А тому, просить в задоволенні позову відмовити.

Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві. Просили суд визнати недійсним договір дарування та стягнути з відповідача понесені судові витрати.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, підтримав поданий ним попередньо відзив.

Заслухавши доводи позивача та його представника, представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 2 цієї статті кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Вищезазначені приписи дають підстави для висновку, що кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Судом встановлено, що розпорядженням відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради від 22.08.2013 № 1308-р «Про приватизацію державного житлового фонду» передано у спільну часткову власність ОСОБА_2 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1 та видано на його підставі свідоцтво про право власності на житло від 22.08.2013 на квартиру АДРЕСА_1.

11 жовтня 2013 року було укладено Договір дарування, за яким ОСОБА_2 безоплатно передала у власність ОСОБА_5 1/2 квартири АДРЕСА_1.

Договір дарування було укладено в письмовій формі із зазначенням усіх істотних умов договору, та підписано дарувальником та обдаровуваним.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що право власності на ? вказаної квартиру на підставі договору дарування 1672 від 11.10.2013, було зареєстроване за ОСОБА_5

За приписами статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Разом з тим, відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Згідно ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п. 2 зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_1 України, актам Президента України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Верховний Суд України у своїй Постанові у справi№ 6-3090 цс 15 вказує, що відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена.

Оскільки позивач є стороною договору, то вона має право заперечити його дійсність, і посилання сторони відповідача на те, що оспорювати договір має право лише власник майна, не є обґрунтованими.

Підставою недійсності правочину в силу ст.215 ЦК України ,є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що рішеннями Луцького міськрайонного суду від 08.09.2015 року та апеляційного суду Волинської області від 12 жовтня 2015 року розпорядження відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради від 22.08.2013 року № 1308-р, за яким ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було передано у приватну власність квартиру АДРЕСА_1, визнано незаконним, а свідоцтво про право власності на житло від 22.08.2013 на квартиру АДРЕСА_1, на підставі якого було укладено спірний договір дарування, визнано недійсним.

Вищевказаними рішеннями встановлено, що під час приватизації ОСОБА_2 та ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_2, було порушено житлові права дитини ОСОБА_7, яка на той момент також мала право на її частину.

Водночас, зі змісту п. 1.4. договору дарування квартири від 11.10.2013 вбачається, що дарувальник серед іншого стверджує про те, що внаслідок дарування ? частки квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх.

У відповідності до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що Договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_3 від 11 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, суперечить вимогам, які встановлені ст.203 ЦК України, загальним засадам цивільного законодавства - справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені п. 6 ст. 3 ЦК України, а тому останній необхідно визнати недійсним з моменту його укладення.

При цьому, суд звертає увагу, що реституція як спосіб захисту цивільного права (стаття 216 ЦК України) застосовується, якщо законом не встановлені особливі умови її застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Так, відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Оскільки право власності на об'єкти нерухомого майна підлягає державній реєстрації, то рішення суду про задоволення позову про визнання договору недійсним є підставою для скасування здійсненої раніше державної реєстрації права власності на це майно за відповідачем у справі та для здійснення такої реєстрації за позивачем (власником майна) (статті 19, 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Покликання сторони відповідача на витребування судом касаційної інстанції для перегляду в касаційній інстанції справи №161/12235/15-ц за позовом ОСОБА_8, який діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_7 до відділу реєстру житлового фонду Департаменту ЖКГ Луцької міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_9 про визнання недійсним розпорядження та свідоцтва про право власності, на як на підставу позову яке покликається позивач, не заслуговує на увагу. Оскільки, відповідно до ст.273 ЦПК України, рішення суду у вказаній справі набрало законної сили після ухвалення рішення суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Оскільки позов підлягає до задоволення, тому судові витрати, понесені позивачем зі сплатою судового збору в сумі 704,80 грн., слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 17, 77, 78, 81, 141, 247, 259, 263, 264, 265, 267 ЦПК України, на підставі ст.ст. 4, 10, 11, 13, 16, 202, 203, 215, 717 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Визнати недійсним Договір дарування ? частки квартири АДРЕСА_3 від 11 жовтня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 (РНОКПП 13), що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, як «Дарувальником» та ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_1), що проживає за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, як «Обдарованим», посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованим в реєстрі за №1672.

Стягнути з ОСОБА_5 в користь ОСОБА_2 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок судового збору.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду Волинської області шляхом подання апеляційної скарги через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 26.06.2018.

Суддя Луцького міськрайонного суду І.Б. Плахтій