АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 214/6402/15-ц 22-ц/774/705/К/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року м. Кривий Ріг

справа № 214/6402/15-ц

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді: Барильської А.П.,

суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання: Євтодій К.С.

сторони:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 16 листопада 2017 року, яке постановлено суддею Євтушенко О.І. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, -

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, звільнення від сплати заборгованості по аліментам.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що 09.08.2002 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який зареєстрований Саксаганським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, від якого в них ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3.

24.10.2005 року шлюб розірвано.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2007 року з нього стягуються аліменти на користь ОСОБА_2 на утримання їх сина в розмірі 1/4 частки усіх видів його заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Після розлучення з відповідачем позивач на деякий час він поїхав на заробітки до Російської Федерації, а повернувшись напередодні нового 2007 року до України, намагався налагодити стосунки з ОСОБА_2

Позивач вказує на те, що 01.01.2007 року вони з відповідачкою знову почали проживати разом однією сім'ю, вести домашнє господарство, мати спільний бюджет та разом виховувати сина ОСОБА_3. Однак фактичні шлюбні відносини між ними припинились 31.07.2013 року, з того часу він в добровільному порядку почав перераховувати на рахунок відповідача грошові кошти на утримання їх сина в розмірі, що перевищував визначений рішенням суду. Про те, що відповідачка подала до суду позов про стягнення з нього аліментів, він не знав, оскільки не допускав цього, адже ще на той момент вони проживали разом та він повністю утримував їх сім'ю. Позивач не погоджуючись з нарахованою виконавчою службою сумою боргу по сплаті аліментів з 14.01.2011 року, адже на той момент він проживав разом із сином та ОСОБА_2 однією сім'єю і повністю утримував їх.

Позивач просив суд встановити факт проживання його та ОСОБА_2 однією сім'єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу в період з 01.01.2007 року по 31.07.2013 року, звільнити його від сплати заборгованості по аліментам на утримання малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка виникла за період з 14.01.2011 року по 30.06.2013 року.

Рішенням суду позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 14 січня 2007 року по 26 вересня 2010 року.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в рахунок часткового відшкодування витрат по сплаті судового збору 121 (сто двадцять одну) грн. 80 коп.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про задоволення його позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що при ухваленні рішення суд першої інстнації не звернув уваги, що з 14.01.2011 року він проживав разом із сином та ОСОБА_2 однією сім'єю і повністю утримував їх, тому вважає, що нарахована виконавчою службою сума боргу по сплаті аліментів, є безпідставною.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на його думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 березня 2018 року відкрито апеляційне провадження по апеляційній скарзі ОСОБА_1 на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 16 листопада 2017 року, та визначено, що, відповідно до Указу Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» №452 від 29 грудня 2017 року, пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, пункту 8 Розділу ХІІІ Цивільного процесуального кодексу України, справа підлягає розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області, з місцезнаходженням у містах Дніпрі та Кривому Розі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 09.08.2002 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Саксаганським відділом РАЦС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області, актовий запис № 487, та який розірвано 25.10.2005 року на підставі заочного рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2007 року, яке набрало законної сили 22.07.2013 року.

В період перебування сторін в шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії НОМЕР_1 від 03.03.2003 року (а.с.6).

Після розірвання шлюбу в 2005 році ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 залишився проживати з матір'ю ОСОБА_2 - відповідачем у справі, на утримання якого з позивача ОСОБА_1, на підставі заочного рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 25.01.2007 року, стягуються аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27.11.2006 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.8-9).

На виконання судового рішення 20.11.2013 року ОСОБА_2 видано виконавчий лист, який нею пред'явлено до виконання 14.01.2014 року, про що державним виконавцем Тернівського відділу ДВС Криворізького МУЮ Дніпропетровської області відкрито виконавче провадження № 41493907 відповідно до постанови від 14.01.2014 року (а.с.12-14).

З інформаційного листа щодо нарахування аліментів ОСОБА_1 (а.с.15-16) слідує, що за період з 14.01.2011 року по 28.04.2015 року останньому нараховані аліменти в розрахунку від середнього заробітку по регіону в загальному розмірі 45 628,314 грн., з яких ним сплачено всього 20 270 грн., з яких: 1005 грн. - липень 2013 року, 1510 грн. - вересень 2013 року, 1005 грн. - жовтень 2013 року, 2500 грн. - січень 2014 року, 500 грн. - лютий 2014 року, 4065 грн. - червень 2014 року, 997 грн. - липень 2014 року, 1097 грн. - серпень 2014 року, 1013 грн. - вересень 2014 року, 1100 грн. - жовтень 2014 року, 1100 грн. - листопад 2014 року, 1100 грн. - грудень 2014 року, 1100 грн. - січень 2015 року, 978 грн. - лютий 2015 року, 100 грн. - березень 2015 року; залишок заборгованості становить 25 358,31 грн.

Звертаючись з позовом до суду, ОСОБА_1 просив суд встановити факт проживання його та ОСОБА_2 однією сім'єю, як чоловіка та дружини, без реєстрації шлюбу, оскільки саме в цей період він матеріально забезпечував сім'ю, у тому числі утримував сина ОСОБА_3 та звільнити його від сплати заборгованості по аліментам за вказаний період часу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження доводи позивача про те, що в період з 01.01.2007 року по 26.09.2010 року сторони по справі проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, тому позовні вимоги позивача в цій частині підлягають задоволенню, та з того, що відсутні правові підстави для задоволення позову позивача про звільнення його від сплати заборгованості по аліментам за період з 14.01.2011 року по 30.06.2013 року, з огляду їх недоведеності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За положеннями ч.ч.1, 2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя.

За приписами ч.2 ст.3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Положення частини 2 ст.3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Відповідно до п.44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім'я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі, і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…».

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства.

Частина 3 ст.10 ЦПК України, в редакції 2004 року, чинній на момент ухвалення рішення судом першої інстанції, та ст. 12 ЦПК України, в редакції 2017 року, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність часткового задоволення пред'явленої позивачем вимоги в частині встановлення факту його проживання з ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, із встановленням періоду з 01.01.2007 року по 26.09.2010 року, оскільки вказаний факт підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9, що узгоджується з п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя».

Доказів того, що сторони по справі проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу після 26.09.2010 року й до 30.06.2013 року позивачем не надано як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції, у зв'язку з чим доводи апеляційної скарги позивача в цій частині не заслуговують на увагу.

Також колегія суддів не може прийняти до уваги доводи апеляційної скарги позивача про те, що при ухваленні рішення суд першої інстанції не звернув уваги, що з 14.01.2011 року він проживав разом із сином та ОСОБА_2 однією сім'єю і повністю утримував їх, тому вважає що нарахована виконавчою службою сума боргу по сплаті аліментів є безпідставною, з огляду на наступне.

Згідно ст. 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами.

Відповідно до ч. 2 ст.197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд першої інстанції, проводячи оцінку поданих доказів, врахував, що згідно відомостей з Єдиного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 з 27.06.2001 року значився зареєстрованим як суб'єкт підприємницької діяльності за КВЕД 74.87.0. Надання інших комерційних послуг, діяльність припинено 16.10.2014 року, запис в реєстрі за № 02029784.

Крім того, з відомостей про доходи ОСОБА_1 за період з 01.01.2010 року по 30.09.2013 року (а.с.115-116) вбачається, що перебуваючи на обліку як ФОП в ДПІ у Жовтневому районі м. Кривого Рогу, а з квітня 2014 року - в ДПІ у Тернівському районі м. Кривого Рогу, ОСОБА_1 не мав доходів, декларацій не подавав.

Належних та допустимих доказів того, що позивач самостійно забезпечував сім'ю в обумовлений період, позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, надано не було, як і не було надано доказів, які б підтверджували факт надання позивачем допомоги на утримання сина в період його перебування на заробітках в м. Києві та за кордоном, а так само обставин його трудової діяльності в інших державах.

При цьому, посилання позивача на матеріальне забезпечення відвідування сином спортивних секцій свідчить про виконання ним батьківських обов'язків по забезпеченню умов для виховання, розвитку сина, що не є предметом спору, тому не можуть свідчити про його повне матеріальне забезпечення.

Таким чином, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов вірного, висновку про відсутність правових підстав для звільнення позивача ОСОБА_1 від сплати заборгованості за аліментами на суму 25358 грн. 31 коп., що утворилася за період з 14.01.2011 року по 30.06.2013 року, оскільки позивачем, відповідно до вимог ст.ст. не надано належних та допустимих доказів того, що в оспорюваний період ним надавались грошові кошти на утримання сина та він забезпечував його матеріально.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалені з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375,381,382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 25 червня 2018 року.

Головуючий:

Судді: