Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 569/9403/15-ц

провадження № 61-6628св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Максимчука З. М., Гордійчук С. О., Шеремет А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», зараз акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 09 січня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № ROHPGA00000108 відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 5 000,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та 0,2 % винагороди щомісячно, строком до 06 січня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за договором № ROHPGA січня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість із сплати кредиту у розмірі 18 065,13 грн, в тому числі 2 035,45 доларів США або 16 211,75 грн - заборгованість за тілом кредиту.

Посилаючись на те, що рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2011 року стягнуто заборгованість станом на 11 квітня 2011 року, а розрахунок заборгованості складений по травень 2015 року, банк просив стягнути з відповідачів заборгованість із сплати процентів та неустойки, які утворилися після ухвалення вищезазначеного судового рішення. З урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 солідарно заборгованість із сплати процентів за період з 12 квітня 2011 року до 26 травня 2015 року у розмірі 3 058,58 доларів США, пеню за вищезазначений період у розмірі 3 966,49 доларів США, а всього 7 025, 07 доларів США, а також солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 484,52 грн, стягнути із ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 479,14 грн.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 липня 2016 року у задоволенні позову АТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення міського суду мотивовано тим, що АТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із вказаним позовом поза межами строку позовної давності, про застосування якого заявив представник відповідачів, а тому у задоволенні позову слід відмовити з підстав, передбачених частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Рішенням апеляційного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 липня 2016 року скасовано, позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2 солідарно на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» відсотки за користування кредитом за період з 12 квітня 2011 року по 26 травня 2015 року у сумі 3 058,58 доларів США, що еквівалентно 64 627,80 грн і пеню у сумі 26 802,12 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 солідарно з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 268,15 доларів США, що еквівалентно 47 926,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 та з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судові витрати у розмірі 1963,66 грн та 2159,96 грн, судовий збір з кожного окремо по 2 061,81 грн.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2016 року залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, який застосував до спірних правовідносин позовну давність. Крім того, апеляційний суд розглядаючи спір, вийшов за межі позовних вимог та стягнув солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 268,15 дол. США, що еквівалентно 47 296,00 грн.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права оскаржувані судові рішення не відповідають.

Суди встановили, що 09 січня 2007 року між ЗАТ КБ ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № ROHPGA00000108 відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 5000,00 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом та 0,2 % винагороди щомісячно, строком до 06 січня 2011 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором № ROHPGA січня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2011 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість із сплати кредиту у розмірі 18 065,13 грн, в тому числі 2 035,45 доларів США або 16 211,75 грн - заборгованість за тілом кредиту.

Однак, стягуючи проценти за користування кредитом та пеню за період з 12 квітня 2011 року до 26 травня 2015 року апеляційний суд не звернув уваги на таке.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені кредитним договором від 09 січня 2007 року проценти та неустойку після закінчення строку його дії, тобто після 06 січня 2011 року.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18). Для забезпечення прогнозованості правозастосовної практики Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Крім того, переглядаючи рішення районного суду в апеляційному порядку, суд у порушення вимог статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи), вийшов за межі позовних вимог та стягнув солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за тілом кредиту у розмірі 2 268,15 доларів США, не звернув уваги, що такі вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не заявлялись.

Не можна також погодитись з висновком суду першої інстанції про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності.

У постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише стосовно вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист належних прав або інтересів. Оскільки після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України шляхом подачі заяви про видачу судового наказу про стягнення кредиту та нарахованих за договором штрафних санкцій у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Відмовляючи у позові у зв'язку із застосуванням позовної давності, суд першої інстанцій, насамперед, повинен був встановити наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв'язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права нараховувати проценти та інші платежі за кредитом, які стали предметом позову. А отже, відсутні підстави стверджувати про наявність порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суд першої інстанції помилково застосував строк позовної давності.

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Рівненської області від 18 липня 2016 року та рішенняРівненського міського суду Рівненської області від 12 квітня 2011 року скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило