ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
____________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2018 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі: головуючого - судді Ковалевської Л.М.,

за участі секретаря Омельчук С.А.,

розглянувши у судовому засіданні в м. Фастові Київської області цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Фастівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

в с т а н о в и в:

24 березня 2018 року представник позивачівОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - виконавчий комітет Фастівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що по праву приватної спільної часткової власності позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (які є рідними сестрами та дітьми по відношенню до відповідача) належить по 1/3 частині житлового будинку №12 по вул. Затишна (бувша назва вул. Піонерська) в м. Фастові Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2016 року, позивачу ОСОБА_2 (колишня дружина по відношенню до відповідача) належить 1/6 частина зазначеного будинку на підставі свідоцтва про свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.05.2016 року та позивачу ОСОБА_4 (яка є рідною сестрою ОСОБА_2П.) належить 1/6 частина вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.2008 року, які в даному будинку зареєстровані з 2001 року та проживають на даний час. Однак, у вищевказаному будинку, крім них, з 1983 року зареєстрований відповідач ОСОБА_5, який являється батьком співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та колишнім чоловіком співвласника ОСОБА_2 Але відповідач ОСОБА_5 на теперішній час в будинку не проживає та не цікавиться ним, його особисті речі відсутні, оскільки з 2001 року, після розлучення із своєю дружиною (співвласником будинку ОСОБА_2П.) - ОСОБА_5 пішов проживати до своєї співмешканки, забравши всі свої особисті речі та з того часу він ніколи не приймав участі у сплаті комунальних платежів, догляду за будинком та з липня 2001 року по серпень 2018 року включно проживав з іншою жінкою. Також представник позивачів зазначає, що ОСОБА_5 будучи зареєстрованим, але не проживаючим в даному будинку постійно та без попередження співвласників навідується до ним, утворює скандали, постійно ображає всіх нецензурною лайкою та погрожує фізичною розправою. З даного приводу позивачі неодноразово зверталися до правоохоронних органів, працівниками яких ОСОБА_5 зроблено відповідні попередження, але працівники правоохоронних органів не можуть притягнути відповідача до відповідальності, оскільки ОСОБА_5 є зареєстрованим в даному будинку.

Таким чином, представник позивачів просить визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком №12 по вул. Затишна (бувша Піонерська) в м. Фастові Київської області та стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 всі понесенні судові витрати та витрати за надання правової допомоги, згідно наданого приходно-касового ордеру.

02 жовтня 2018 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 14 листопада 2018 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні представник позивачівОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Третя особа - виконавчий комітет Фастівської міської ради в судове засідання не зявилась, повідомлялась судом вчасно та належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила.

Заслухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно зясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Правовідносини, що виникли між сторонами щодо права користування жилим приміщенням, регулюються положеннями статей 150, 163 Житлового Кодексу Української РСР.

Стаття 150 ЖК передбачає порядок користування жилим будинком (квартирою), що належить громадянинові. Зокрема, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статті 163 ЖК передбачає збереження жилої площі за тимчасово відсутніми наймачем та членами його сім'ї. Відповідно до ч. 1 ст. 163 ЖК у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу .

Відповідно до ст. ст. 71, 72 ЖК при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Судом встановлено, що по праву приватної спільної часткової власності позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить по 1/3 частині житлового будинку №12 по вул. Затишна (бувша назва вул. Піонерська) в м. Фастові Київської області на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.05.2016 року /а.с.8,26/, позивачу ОСОБА_2 належить 1/6 частина зазначеного будинку на підставі свідоцтва про свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.05.2016 року /а.с.53/ та позивачу ОСОБА_4 належить 1/6 частина вказаного будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.09.2008 року /а.с.42/, що також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав про реєстрацію права власності.

В належному позивачам будинку, також, з 1983 року зареєстрований відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією будинкової книги /а.с.84/.

Відповідно до Актів обстеження наданих секретарем комітету самоорганізації населення мікрорайону «Завокзалля» ОСОБА_7 від 13.02.2017 року, 10.01.2018 року, 15.08.2018 року вбачається, що ОСОБА_5 зареєстрований в будинку за адресою: Київська область, м. Фастів, вул. Піонерська, 12, але з 2001 року та по даний час в будинку не проживає та не цікавиться ним, особистих речей (літнього чи зимового одягу та взуття), речей загального вжитку та будь-яких інших речей ОСОБА_5 в будинку не виявлено. Слідів його перебування, проживання в будь-якій частині будинку (чи окремій кімнаті) також не виявлено /а.с.77-79/.

Пленум Верховного Суду України в пункті 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України», висловив правову позицію, відповідно до якої у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Наймачеві або членові його сім'ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК).

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що позивачі перешкоджають проживанню відповідача в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом.

Відповідач до суду із заявою про продовження строку збереження за ним житлового приміщення не звертався, не надав доказів поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк.

У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідач у зв'язку з обраним ним способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишив будинок №12 по вул. Затишній (бувша Піонерська) в м. Фастові Київської області. Протягом тривалого часу він не робив спроб самостійно прийти та вселитися до нього, таких вимог у встановленому законом порядку не ставив. Під час своєї відсутності в будинку відповідач плату за житло, комунальні послуги не вносив.

Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз'яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв'язку, суд дійшов висновку, що право ОСОБА_5 на користування житлом зі сторони позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 порушено не було, відповідач відсутній в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратив право користування ним, у зв'язку з чим вимоги позивачів підлягають задоволенню.

Крім того, представник позивачів просить стягнути з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 сплачені нею витрати, пов»язані з наданням юридичної допомоги.

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Згідно з ст. 137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч. 3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Як вбачається із матеріалів справи позивач ОСОБА_1 уклала Договір про надання правової допомоги, юридичний супровід та представництво від 10 серпня 2018 року з адвокатом ОСОБА_6 /а.с.103/.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Відповідно до п.48 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а і у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в силу норм чинного законодавства представник позивачів на підтвердження вимоги про стягнення витрат повязаних з наданням правничої допомоги не надав суду квитанцію до прибуткового касового ордера, а також не надав суду доказів виконаних ним робіт, доказів тривалості та видів надання правничої допомоги, доказів які б свідчили про обґрунтованість визначеного розміру витрат понесених стороною на правничу допомогу у даній справі.

Таким чином, суд вважає, що витрати на оплату послуг адвоката ОСОБА_6 не підтверджено документально, тому підстави для їх стягнення відсутні.

Керуючись ст. ст. 12, 76-81, 223, 258-259, 264-265, 354-355, 133, 137, 141 ЦПК України, ст. ст. 71,72, 150, 163 ЖК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа- виконавчий комітет Фастівської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН : НОМЕР_1, зареєстрованого ІНФОРМАЦІЯ_2 (колишня Піонерська) буд.12 таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду виготовлений 05.12.2018 року.

Суддя Л.М.Ковалевська