Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 757/24870/15-ц

провадження № 61-21131св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І., Коротуна В. М., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Забірська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року у складі судді: Васильєвої Н. П. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - Забірська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про визнання недійсним заповіту.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 92 роки померла її бабуся - ОСОБА_5 Позивач та відповідач є онуками померлої.

14 листопада 1995 року ОСОБА_5 склала заповіт, зареєстрований в реєстрі за номером 5431 та посвідчений державним нотаріусом державної нотаріальної контори. До складу спадщини ввійшло майно ОСОБА_5, що належало їй на праві власності: земельні ділянки площею: 0,1524 га з дерев'яним будинком; 0,1627 га ОСГ; 2,93 га пай на території Забірської сільради; 0,0537 га ОСГ територія Бабрицької сільради та ощадні книжки. Майно ОСОБА_5 заповіла обом онукам - ОСОБА_2 та ОСОБА_4

Після смерті бабусі, позивачу стало відомо, що існує ще один заповіт від 27 липня 2013 року, згідно якого померла ОСОБА_5 заповіла все своє майно лише ОСОБА_4 Позивач зазначала, що цей заповіт не відповідає закону, волі спадкодавця та має бути визнаний недійсним. Вважала, що оспорюваний заповіт був складений під впливом з боку відповідача, всупереч внутрішній волі бабусі, оскільки вона на той час не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Позивач просила визнати недійсним заповіт, вчинений ОСОБА_5 27 липня 2013 року на користь ОСОБА_4, посвідчений секретарем виконкому Забірської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_6

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що позивачем не доведено наявність підстав для визнання заповіту недійсним.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року залишене без змін.

Ухвала мотивована тим, що вимоги статей 207, 1247, 1251 ЦК України при підписання та посвідченні спірного заповіту дотримані. Крім того позивач не надала належних та допустимих доказів того, що в момент складання заповіту ОСОБА_5 перебувала у такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, а також, що до заповідача з боку відповідача ОСОБА_4 був вчинений психічний тиск.

У лютому 2017 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про витребування заповіту від 26 липня 2013 року, що позбавило можливість встановити чи підписаний цей заповіт ОСОБА_5, тобто не з'ясовано дійсну волю померлої. Крім того, суди не дослідили квитанцію про сплату державного мита. Свідки, при яких посвідчено заповіт не змогли пояснити хто з них прочитав вголос заповіт, а секретар сільської ради пояснила, що особисто текст заповіту не читала. Вважає, що волевиявлення ОСОБА_5 на момент вчинення заповіту не було вільним, оскільки на її волю впливав ОСОБА_4

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У серпні 2017 року ОСОБА_7 через представника ОСОБА_8 надала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити і залишити оскаржені рішення без змін.

Заперечення мотивовані тим, що позивач не довела наявності підстав для визнання заповіту недійсним.

У серпні 2017 року Забірська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області надала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити і залишити оскаржені рішення без змін.

Заперечення мотивовані тим, що при вчиненні заповіту на волю ОСОБА_5 ніхто не впливав, а вимоги закону при його вчинені дотримані.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла ОСОБА_5 у віці 92 роки. Реєстрація смерті здійснена виконавчим комітетом Забірської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області 31 березня 2014 року, актовий запис № 10.

ОСОБА_2 та ОСОБА_4 є внуками померлої ОСОБА_5.

27 липня 2013 року ОСОБА_5 склала заповіт, яким все майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом матиме право, заповіла онуці ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 року, а громадянку ОСОБА_2 позбавила права на спадкування.

Цей заповіт складено у присутності свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10 згідно до статті 1253 ЦК України, оскільки ОСОБА_5 не могла сама прочитати та підписати текст заповіту. Ці свідки не є спадкоємцями за заповітом, членами сім'ї та близькими родичами спадкоємця за заповітом. Свідкам роз'яснено зміст статті 1255 ЦК України. У зв'язку зі слабким зором заповідача на його особисте прохання після прочитання свідками тексту заповіту вголос, заповіт в присутності заповідача, свідків та секретаря Забірської сільської ради підписано ОСОБА_11, особу якої встановлено та дієздатність перевірено. Заповіт посвідчено секретарем Забірської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області ОСОБА_6, зареєстровано в реєстрі за № 3.

Судом першої інстанції також були допитані свідки, які були присутні при складанні та посвідченні заповіту. Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_10 у судовому засіданні показали, що вони були присутні при складанні та посвідченні заповіту ОСОБА_5 27 липня 2013 року, саме вона їх запросила бути присутніми при складанні заповіту, вона висловила свою волю та заповіт було складено. ОСОБА_5 заповіла все своє майно ОСОБА_4, а ОСОБА_2 позбавила права на спадкування. Свідок ОСОБА_13 у судовому засіданні показала, що вона за проханням ОСОБА_5 підписала за неї заповіт, все, що записано в заповіті, саме так заповіла ОСОБА_5

Згідно частини другої статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України.

Згідно частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що ОСОБА_2 не довела наявність підстав, передбачених частиною другою статті 1257 ЦК України для визнання недійсним заповіту від 27 липня 2013 року, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 07 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило