Постанова

Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 699/101/16-ц

провадження № 61-35539св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06 липня

2016 року у складі судді Свитка С. Л. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Фетісової Т. Л., Захарової А. Ф., Качана О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 11 січня 2013 року ОСОБА_4 надав ОСОБА_5 в позику 34 530,00 доларів США зі строком повернення до 11 січня 2016 року. На підтвердження отримання коштів та зобов?язання повернення вказаних коштів відповідач надав власноручно написану розписку про отримання коштів, зобов?язання їх повернути та строк виконання даного зобов?язання 11 січня 2016 року.

Незважаючи на це, відповідач станом на день звернення позивача до суду в добровільному порядку борг не повернув, у зв?язку з чим позивач вважав, що у нього виникло право на стягнення 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України.

Під час розгляду справи по суті позивач зменшив свої позовні вимоги і просив суд стягнути з відповідача кошти в сумі 537 204,00 грн, що є еквівалентом суми 20 030,00 доларів США та 1 612,00 грн у відшкодування 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України.

Рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від

06 липня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 в рахунок повернення боргу кошти в сумі 537 204,00 грн, 3 % річних в сумі 1 612,00 грн та 5 372,04 грн у відшкодування судового бору.

Повернуто ОСОБА_4 зайво сплачені судові витрати по справі по оплаті судового збору в розмірі 1 517,96 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не виконав своїх договірних зобов'язань перед позивачем по поверненню позики, що стало підставою для стягнення відповідної заборгованості з відповідача на користь позивача та 3 % відсотків річних відповідно до статті 625 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від

06 липня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

03 жовтня 2016 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивачем надано копію розписки. яка по своїй суті не є договором позики. Даний документ вказує на факт отримання коштів, про що відповідач не заперечує, а доводить що кошти були передані позивачем на матеріальні цінності, які реалізувались в підприємницькій діяльності.

Дана розписка про отримання грошових коштів не містить зобов?язання про їх повернення.

Судами попередніх інстанцій не правильно застосовано статі 1046, 1047, 1049 ЦК України та зроблено помилковий висновок про те, що між сторонами укладено договір позики.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у даній справі.

06 січня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення, а рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від 06 липня

2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 07 вересня

2016 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 червня 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов'язане з позбавленням його суб'єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від

11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня

2017 року в справі № 6-2789цс16.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суди встановили, що ОСОБА_5 отримав позику у ОСОБА_4 в сумі

34 530,00 доларів США строком до 11 січня 2016 року, що підтверджується розпискою від 11 січня 2013 року.

ОСОБА_5 у період часу з 01 лютого 2013 року по 03 червня 2013 року добровільно повернув позивачу частину позики на загальну суму

14 500,00 доларів США, тобто реально виконав частину свого зобов'язання, у зв'язку з чим позивач зменшив свої позовні вимоги, не заперечуючи при цьому факт повернення частини позики.

Встановивши, що розписка від 11 січня 2013 року підтверджує не лише укладення договору позики, а й отримання ОСОБА_5 від ОСОБА_4 грошових коштів з зобов'язанням повернути їх в строк до 11 січня 2016 року., ОСОБА_5 порушив умови договору позики і не повернув отриману грошову суму, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зробив правильний висновок про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 534 204,00 грн, що еквівалентно

20 030,00 доларів США. При цьому судами враховано часткове виконання ОСОБА_5 взятих на себе зобов?язань відповідно до розписки.

Крім того, суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з ОСОБА_5

3 % річних в сумі 1 612,00 грн відповідно до положень 625 ЦК України. Оскільки зміст частини першої статті 1050 ЦК України визначає, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області від

06 липня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від

07 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська