Справа № 464/6252/17 Головуючий у 1 інстанції: Горбань Ю.О.
Провадження № 22-ц/811/661/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м. Львів

Справа № 464/6252/17

Провадження № 22-ц/811/661/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Симець В.І.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін

на рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22 лютого 2018 рокуу складі судді Горбань Ю.О.

у справі

за позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики ,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики. Позов мотивує тим, що дізнався з оголошення в газеті «ВАШ магазин» про можливість оренди автомобіля марки «Шевроле Авео, 2008 року випуску, сірого кольору, д.н.з. НОМЕР_1. Домовившись про зустріч з відповідачем, він оглянув автомобіль, отримав його у користування, довіреність на експлуатацію такого і оплатив відповідачу 3600 грн. за перший місяць користування. В подальшому позивач здійснював оплату на протязі 5 місяців. Після чого позивач домовився з відповідачем про викуп у останнього автомобіля за 8000 доларів США. Тому передав відповідачу 3000 доларів США у гривневому еквіваленті, при цьому, позивач не отримав жодної розписки про отримання коштів, довіряючи порядності відповідача. У серпні 2013 року у с.Городиславичі Пустомитівського району Львівської області позивач передав відповідачу ще 1000 доларів США і в листопаді 2013 року - 1000 доларів США на вул.Науковій у м.Львові. Всі кошти передавались відповідачу у гривневому еквіваленті відносно курсу до долара на день платежу. В загальному позивач надав відповідачу 5000 доларів США в рахунок викупу автомобіля. 20 лютого 2014 року відповідач зателефонував і, погрожуючи фізичною розправою, став вимагати оплатити йому решту суми за автомобіль. Тому позивач приїхав на вул.Сихівську, 15 у м.Львові, де повернув відповідачу автомобіль і домовився з останнім передати решту коштів за автомобіль в розмірі 3000 доларів США до кінця квітня 2014 року. Через деякий час він зателефонував відповідачу і дізнався, що автомобіль, за який він вже передав 5000 доларів США як аванс, вже проданий. Тому просить в судовому порядку стягнути з відповідача 5000 доларів США, які відповідач отримав як позику і не повертає позивачу на його вимогу. Крім того, просить стягнути з відповідача понесені витрати на проведення психофізіологічної експертизи в розмірі 10 000 грн.Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 02 лютого 2016 року позов ПАТ КБ "Приватбанк" до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 22 лютого 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2, подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають обставинам справи.

Зазначає, що у позовній заяві наведено ряд обставин, які відповідають дійсності та належно підтверджені, але суд не прийняв їх до уваги та не врахував, що представник відповідача по справі не володіє інформацією.

Вважає, що його права порушено, що призвело до прийняття незаконного та передчасного рішення, оскільки він не мав можливості скористатись своїми правами з метою доведення обставин викладених в позовній заяві.

Вказує, що не заперечує, що форма укладення договору не була дотримана, оскільки договір було укладено в усній формі. Однак зазначає, що і договір оренди автомобіля теж не був укладений, а було оформлено договір доручення згідно якого він мав право користуватись транспортним засобом. Також зазначає, що в матеріалах справи наявний доказ, висновок експерта №02-17 психофізіологічної експертизи із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа від 05.04.2017 року у якому зазначається, що він дійсно передав відповідачу 5000 доларів США, проте суд не прийняв його до уваги. Також суд не звернув уваги на його клопотання щодо свідків , які перебували при передачі спірних коштів.

Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до частин 4,5 ст.268 ЦПК України у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Вислухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як роз'яснено Верховним Судом України у Листі від 01.04.2014р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України", відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу, застосовується у тому разі, якщо покладення обов'язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб'єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів.

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Судом встановлено, що 31.10.2012 ОСОБА_3 видав ОСОБА_2 довіреність, якою уповноважив останнього представляти його інтереси в органах ДАІ з усіх питань, пов'язаних з експлуатацією автомобіля Шевроле Авео, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2.

З копії протоколу допиту свідка від 30.01.2017 вбачається, що відповідач надавав свій автомобіль у користування позивачу за щомісячну оплату. Протягом часу користування позивач не сплачував кошти, тому у вересні 2013 року позивач повернув автомобіль, віддав ключі і документи.

Відмовляючи в позові суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про безпідставність вимог позивача про стягнення з відповідача грошових коштів за договором позики, оскільки суд розглядає позовні вимоги в межах заявлених вимог, а позивачем та його представником не доведено належними доказами факт укладення між позивачем та відповідачем договору позики та відмовив у стягненні з відповідача понесених позивачем витрат на проведення психофізіологічної експертизи в межах кримінального провадження з яким погоджується судова колегія виходячи з наступного.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Відповідно до ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку.

Договір позики вважається укладеним в момент учинення дій щодо передання предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК).

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Відповідно до чч.1 та 2 ст.207 ЦК правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що здійснений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю, розписка про отримання в борг коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки до такого висновку прийшов ВС у постанові ВС від 26 вересня 2018 року, у справі №483/1953/16-ц

Позивачем на підтвердження укладення договору позики не надано суду жодного належного та допустимого доказу.

Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 N 2 «Про застосування норм Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справ у суді першої інстанції» розглядаючи справи, судам слід неухильно виконувати вимоги статей 58, 59 ЦПК про належність і допустимість доказів. Виходячи зі змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням положень частини першої статті 218 ЦК не може стверджуватися показаннями свідків наявність правовідносин, що виникають з правочинів, для яких законом установлено письмову форму. З огляду на зазначене, покликання апелянта щодо виклику свідків є безпідставними.

Окрім того, колегія суддів не бере до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_2 не мав можливості скористатись своїми правами з метою доведення обставин викладених в позовній заяві, оскільки він брав участь у судових засіданнях та мав можливість скористатись своїми правами передбаченими ст.. 43 ЦПК України.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з аналізу наявних у справі доказів щодо їх достовірності, допустимості кожного окремо, а також достатності і взаємного зв'язку доказів у їх сукупності; колегія суддів приходить до висновку про недоведеність позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги на правильні висновки суду першої інстанції не впливають.

Оскільки оскаржуване рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги вірних висновків суду першої інстанції не спростовують, колегія суддів вважає, що рішення слід залишити без змін, а скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368,. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м.Львова від 22 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 06 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: