пр.№ 2/464/536/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.06.2018 року Сихівський районний суд м.Львова

в складі: головуючого-судді Чорна С.З.

за участі секретаря судового засідання Довгун Л.А.

представника позивачів ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Організації торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», третя особа: ОСОБА_9 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та за позовною заявою ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, Організації торгівельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,-

в с т а н о в и в :

позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 21.03.2012 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОСОБА_10 «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 04 листопада 1999 року, відповідно до якого ОСОБА_11 як продавець продала, а ОСОБА_5 як покупець, купив нежитлове приміщення по вул. Г.Хоткевича, 8 у м. Львові, та про визнання за позивачами права власності на нежитлове приміщення по вул. Г.Хоткевича, 8 в м. Львові.

В обґрунтування позовних вимог покликались на те, що визнані потерпілими у кримінальній справі №143-2120, порушеній 25.10.2008 за фактом підробки та використання завідомо підробленого документу договору від 04.11.1999 купівлі-продажу нежитлового приміщення по вул. Г.Хоткевича, 8 в м. Львові. Відповідно до висновків експертиз №№ 2486, 584, 9191/02 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_11 на договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 виконано не самою ОСОБА_11, а іншою особою, тобто, договір купівлі-продажу від 04.11.1999 не відповідає вимогам закону та є недійсним відповідно до ст. 48, 224, 225 ЦК УРСР 1963 року.

Ухвалою судді Сихівського районного суду м. Львова Шашуріної Г.О. від 23.03.2012 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Одночасно з поданням позовної заяви позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 21.03.2012 подали до суду заяву про забезпечення позову, в якій просили накласти арешт на нежитлове приміщення по вул. Г.Хоткевича, 8 у м. Львові та заборонити відповідачу та іншим особам вчиняти будь-які дії, які стосуються магазину, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8, в тому числі щодо його відчуження, перереєстрації чи реєстрації прав власності на нього.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 21.03.2012 заява про забезпечення позову задоволена. Накладено арешт на нежитлове приміщення будівлі магазину літ. А1 загальною площею 1041,9 кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Гната Хоткевича, 8. Заборонено ОСОБА_5 та іншим особам вчиняти будь-які дії, спрямовані на відчуження, реєстрацію чи перереєстрацію права власності на нежитлове приміщення будівлі магазину літ. А1 загальною площею 1041,9 кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Гната Хоткевича, 8.

В судовому засіданні 25.04.2012 ухвалами суду, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника відповідача: долучено до матеріалів справи копії ухвали ВСУ від 12.05.2008 та рішення ВСУ від 20.02.2012 по справі №2-508/07, а також витребувано з Галицького районного суду м. Львова матеріали цивільної справи № 2-508/07.

09.06.2012 відповідачем ОСОБА_5 подано суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 /т.1 а.с. 86/ Вказану заяву відповідач ОСОБА_5 мотивує тим, що позивачі були залучені в якості відповідачів до участі у справі № 2-508/07, яка розглядалась Галицьким районним судом м. Львова та завершена ухваленням рішення 14 серпня 2007 року, їм було відомо про наявність договору купівлі-продажу від 04.11.1999, саме тоді розпочав перебіг позовної давності.

08.06.2012 третя особа без самостійних вимог ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про обєднання позовів /т.1 а.с. 87/, в якій просив постановити ухвалу про обєднання в одне провадження позову ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного 04 листопада 1999 року, з його (ОСОБА_7В.) позовом до ОСОБА_5 аналогічного змісту.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 10.07.2012 позов ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_5 за участю третіх осіб ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 та визнання права власності обєднано в одне провадження з позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 та визнання права власності. Обєднаній справі присвоєно номер № 1319/3318/2012.

В судовому засіданні 19.07.2012 року ухвалами суду, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представників відповідача ОСОБА_12 та третьої особи ОСОБА_13 та долучено до матеріалів справи письмові докази /Т.1 а.с.133-145/.

В судовому засіданні 27.08.2012 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, частково задоволено клопотання представника позивача про долучення письмових доказів та долучено до матеріалів справи письмові докази /Т.1 а.с.159-164/.

В судовому засіданні 27.08.2012 відповідачем ОСОБА_5 подано суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог ОСОБА_7 /т.1 а.с. 165/ Вказану заяву відповідач ОСОБА_5 мотивує тим, що позивач ОСОБА_7 був залучений в якості відповідача до участі у справі № 2-508/07, яка розглядалась Галицьким районним судом м. Львова та завершена ухваленням рішення 14 серпня 2007 року, йому було відомо про наявність договору купівлі-продажу від 04.11.1999, саме тоді розпочав перебіг позовної давності.

В судовому засіданні 27.08.2012 представником відповідача ОСОБА_12 подано письмове заперечення на позов /т.1 а.с. 166-167/, в якому представник відповідача вказує, що позивачами пропущено строк позовної давності, позивачі не є належними позивачами за заявленими ними позовними вимогами, оскільки позивачі не є стороною договору, не були учасниками ОСОБА_10 «Ярмарх» - продавця за спірним договором, не були власниками спірного приміщення, отже, їх права, свободи чи інтереси укладенням 04.11.1999 спірного договору ніяким чином не порушувались. Крім того, вказує на те, що рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та рішенням Верховного Суду України 20.02.2012 встановлено обставини, які не підлягають доказуванню в силу положень ч.3 ст. 61 ЦПК України 2004 року, зокрема, те, що ОСОБА_11, яка мала право діяти від імені ОСОБА_10 «Ярмарх», 04.11.1999 укладено договір купівлі-продажу з ОСОБА_5, нею вказаний договір підписано, сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов угоди, в тому числі щодо вартості приміщення 100000 доларів США, проведення на момент укладення договору оплати 60000 доларів США. Встановлено також, що відповідно до розписок ОСОБА_11 отримала від ОСОБА_5 33890 доларів США, а на суму 6110 доларів США ОСОБА_11 отримано товарно-матеріальних цінностей, що свідчить про виконання ОСОБА_5 договірних зобовязань.

В судовому засіданні 07.09.2012 ухвалами суду, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представників відповідача ОСОБА_12 та третьої особи ОСОБА_13 та долучено до матеріалів справи письмові докази /Т.1. а.с. 181-191/.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2012 /т.1 а.с. 206-209/ в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено, в задоволенні позову ОСОБА_14 відмовлено, скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 21.03.2012. Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 25.02.2013 /т.1 а.с. 233-236/ апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2012 залишено без змін.

Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 20.11.2013 /т.2 а.с. 23-25/ касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 28.09.2012 та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 25.02.2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

23.12.2013 цивільна справа за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Організація торговельно- виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю „Ярмарх і Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки про визнання договору недійсним, з ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.11.2013 повернута у Сихівський районний суд м.Львова, відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями справі присвоєно єдиний унікальний номер справи № 464/12837/13-ц, і передано на розгляд судді Чорній С.З.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 15.08.2014 /т.2 а.с. 115-116/ за заявою позивача ОСОБА_2 від 14.08.2014 /т.2 а.с. 115-116/ призначено комплексну судову експертизу на вирішення якої поставлено питання щодо того, ким виконано наявні у спірному договорі підписи від імені сторін договору, час їх виконання, а також питання щодо того, чи відповідають відтиски круглих печаток ОСОБА_10 «Ярмарх» та ПП «Бізнес», наявні на спірному договорі, відтискам круглих печаток, які використовують у своїй діяльності ОСОБА_10 «Ярмарх» та ПП «Бізнес», а також встановити час їх нанесення. Цією ж ухвалою зупинено провадження по справі на час проведення експертизи.

Листом № 5055 від 29.09.2014 Львівського НДІСЕ до суду направлено клопотання експерта від 29.09.2014 /т.2 а.с. 121/, про надання для виконання судової експертизи почерків та підписів оригіналів двох примірників спірного договору від 04.11.1999 та 8-10 вільних взірців підписів осіб, максимально наближених до часу виконання на досліджуваному документі (1998-1999 роки), також до суду поступило клопотання експертів від 02.10.2014 щодо необхідності надання для виконання судово-технічних експертиз друкарських форм та реквізитів документів оригіналу спірного договору від 04.11.1999, документів, на яких наявні вільні взірці круглих печаток ОСОБА_10 «Ярмарх» та ПП «Бізнес» за період з 1998 року до виникнення спору у значній кількості.

16.10.2014 матеріали справи було повернуто суду без виконання експертизи, ухвалою від 17.10.2014 провадження по справі було відновлено.

28.10.2015 ухвалою суду, постановленою без виходу в нарадчу кімнату, задоволено клопотання третьої особи ОСОБА_10 «Ярмарх» про долучення письмових доказів згідно клопотання /Т.2 а.с. 145/

Ухвалою від 28.10.2014 зобовязано слідчого Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області надати суду оригінал спірного договору від 04.11.1999, наявний у матеріалах кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 90000187 від 15.01.2013. Зобовязано ОСОБА_7, ОСОБА_7 надати суду вільні зразки відтисків круглих печаток ПП «Бізнес», ОСОБА_10 «Ярмарх» в документах за період з 1998 року до часу виникнення спору.

ОСОБА_10 «Ярмарх» надано відповідно до переліку /Т.2 а.с. 151/ оригінали товарних чеків ОСОБА_10 «Ярмарх».

Листом № 16/13-5996 від 13.05.2015 слідчий СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області повідомив суд про те, що оригінал спірного договору від 04.11.1999 знаходиться в матеріалах кримінального провадження № 0004129 від 11.12.2014, яке з обвинувальним актом відносно відповідача ОСОБА_5 направлено до Шевченківського районного суду м. Львова. /Т.2 а.с. 156/

23.12.2014 експертами Львівського НДІСЕ ОСОБА_15 та ОСОБА_16 складено висновок №3656/3657 про неможливість дачі висновку судових криміналістичних експертиз друкарських форм та матеріалів документів по причині ненадання експертам зразків відтисків круглої печатки ПП «Бізнес» та оригіналу договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999 /Т.2 а.с. 158-159/.

23.12.2014 експертом Львівського НДІСЕ ОСОБА_17 складено висновок №3655 про неможливість дачі висновку почеркознавчої експертизи по причині ненадання експерту оригіналу договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999 та недостатності таких, що не викликають сумнівів, вільних взірців підписів ОСОБА_11 /Т.2 а.с. 166/.

11.12.2015 ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. /Т.2 а.с. 244/

11.12.2015 ОСОБА_7 звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. /Т.2 а.с. 246/

11.12.2015 ОСОБА_10 «Ярмарх» звернулось до суду з заявою про розгляд справи без участі ОСОБА_10 «Ярмарх». /Т.2 а.с. 248/.

11.12.2015 представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів шляхом їх огляду за місцезнаходженням /Т.2 а.с. 250-251/.

Ухвалою суду від 24.12.2015 заяву про забезпечення доказів від 11.12.2015 задоволено, зобовязано Галицький районний суд м. Львова надати для огляду експерту Львівського НДІСЕ матеріали справи № 2-508/07, зобовязано Господарський суд Львівської області надати для огляду експерту Львівського НДІСЕ матеріали справ № 1/211-5/80 та № 4/1074-19/136, зобовязано ГУ МВС України у Львівській області надати для огляду експерту Львівського НДІСЕ з матеріалів досудового розслідування, внесеного в ЄРДР за № 90000187 від 15 січня 2013 року, письмові докази, в яких наявні вільні взірці підписів ОСОБА_11, ОСОБА_5, а також вільні взірці круглих печаток ОСОБА_10 «Ярмарх» та ПП «Бізнес» /Т.2 а.с. 254-256/.

Повідомленням № 55/56/57 експерти Львівського НДІСЕ повідомили суд про неможливість дачі висновку за наведеними вище питаннями у звязку з тим, що, відповідно до вимог «Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень» (в редакції Наказу МЮУ № 1350/5 від 7.07.2015 року), не передбачено дослідження обєктів судово-почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів за місцем їх знаходження, а також для проведення вказаних експертиз необхідно одночасно досліджувати спірні документи та порівняльні зразки із застосуванням відповідного компютерно-технічного обладнання, також не надано оригінал спірного договору від 04.11.1999.

09.03.2016 представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів шляхом їх витребування та огляду /Т.2 а.с. 258-260/.

Ухвалою суду від 16.03.2016 заяву про забезпечення доказів від 09.03.2016 задоволено, забезпечено докази шляхом їх витребування та огляду. Витребувано з Галицького районного суду м. Львова матеріали цивільної справи № 2-508/07, витребувано з Господарського суду Львівської області матеріали справ № 1/211-5/80 та № 4/1074-19/136, зобовязано ГУ Національної поліції у Львівській області надати для огляду експертам Львівського НДІСЕ за місцем знаходження Львівського НДІСЕ наявні в матеріалах досудового розслідування, внесеного в ЄРДР за № 90000187 від 15 січня 2013 року письмові докази, в яких наявні вільні взірці підписів ОСОБА_11, ОСОБА_5, а також вільні взірці круглих печаток ОСОБА_10 «Ярмарх» та ПП «Бізнес» /Т.2 а.с. 263-265/.

Листом № 08-06/272/16 від 31.03.2016 року Господарський суд Львівської області повідомив суд про неможливість виконання ухвали суду від 16.03.2016 в частині витребування матеріалів справ № 1/211-5/80 та № 4/1074-19/136, які відповідно до супровідного листа № 01/Г-368 від 08.12.2008 передані ВСУ ГУ МВС у Львівській області на вимогу слідчого.

13.06.2016 представник позивача ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення доказів шляхом їх витребування та огляду /Т.3 а.с. 42-43а/.

Ухвалою суду від 21.06.2016 заяву про забезпечення доказів від 13.06.2016 задоволено. Зобовязано Залізничний районний суд м. Львова надати для огляду експерту у приміщенні Залізничного районного суду м.Львова оригінал договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу (гарантійні зобовязання) від 04 листопада 1999 року, який знаходиться в матеріалах кримінальної справи 466/3141/15к про обвинувачення ОСОБА_5 за ст. 358 КК України. Зобовязано ГУ Національної поліції у Львівській області, Шевченківський районний відділ поліції ГУ Національної поліції у Львівській області та Львівську місцеву прокуратуру № 2 надати для огляду експертам Львівського НДІСЕ за місцем знаходження Львівського НДІСЕ письмові докази, наявні в матеріалах досудового розслідування, внесеного в ЄРДР за № 90000187 від 15 січня 2013 року, в яких наявні вільні взірці підписів ОСОБА_11, ОСОБА_5, а також вільні взірці круглих печаток ОСОБА_10 «Ярмарх» та ПП «Бізнес» /Т.3 а.с. 45-48/.

Ухвала суду від 21.06.2016 про забезпечення доказів була оскаржена відповідачем ОСОБА_5 та залишена без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 14.11.2016.

31 серпня 2016 експертами Львівського НДІСЕ ОСОБА_15 та ОСОБА_16 складено висновок № 55/56/57 судових почеркознавчої експертизи і технічних експертиз друкарських форм та матеріалів документів /Т.3 а.с. 74-81/, відповідно до якого підпис від імені ОСОБА_11 в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/, укладеному 04 листопада 1999 року між ОСОБА_11, директором ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» та ОСОБА_5, директором ПП «Бізнес», розташований у графі «Продавець», виконаний не ОСОБА_11, а іншою особою.

Відтиск круглої печатки від імені ПП «Бізнес» нанесений рельєфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою круглою печаткою ПП «Бізнес», вільні зразки якої були надані для порівняльного дослідження. Цей відтиск міг бути нанесений в період березня 2003 року листопада 2004 року.

Відтиск круглої печатки ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» на договорі від 04.11.1999 нанесений не круглою печаткою ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх», вільні зразки якої надані на дослідження, а іншою рельєфною еластичною друкарською формою.

Ухвалою від 19.09.2016 відновлено провадження по справі.

31.01.2017 року відповідачем ОСОБА_5 повторно подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 /т.3 а.с. 169/, за змістом аналогічну тій, що була подана 27.08.2012 /т.1 а.с. 165/.

31.01.2017 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивача про долучення до матеріалів справи протоколу загальних зборів ОСОБА_10 «Ярмарх» від 28.10.2016 /т.3 а.с. 168/, залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачів ОСОБА_9. Задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_12 та долучено до матеріалів справи письмові докази /т.3 а.с. 170-188/.

06.03.2017 відповідачем ОСОБА_5 повторно подано заяву про застосування позовної давності до позовних вимог позовних вимог ОСОБА_7, ОСОБА_7 /т.3 а.с. 206/.

Ухвалою суду від 19.04.2017 у звязку з поданою позивачем ОСОБА_7 заявою залишено без розгляду його позов до ОСОБА_5, треті особи - ОСОБА_10 «Ярмарх», ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_7, про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.

19.04.2017 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання відповідача про долучення до матеріалів справи витягу з ДРРПНМ про реєстрацію права власності від 21.03.2017 /т.3 а.с. 227/, прийнято позовну заяву ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 від 18.04.2017 про доповнення підстав позову та зменшення позовних вимог /т.3 а.с. 222-224/, відповідно, залучено в якості відповідачів по справі ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх».

Відповідно до позовної заяви від 18.04.2017 позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 просять визнати недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу /магазину/ загальною площею 1280 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8 з підстав невідповідності договору вимогам ч.2 ст. 44 ЦК УРСР 1963р, так як договір не підписано продавцем, вимогам ст. 225 ЦК УРСР 1963р, відповідно до якої право продажу майна належить власнику, а продавець за договором ОСОБА_11 не була власником майна, вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 року, ст. 99 Конституції України, ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в редакціях, чинних станом на 04.11.1999 року, оскільки засобом платежу за договором від 04.11.1999 є долар США.

Крім того, позивачі зазначають, що якщо договір вважати укладеним ОСОБА_11 від імені ОСОБА_10 «Ярмарх», то такий не відповідає вимогам ст. 29 ЦК УРСР /1963 року/ та ст. 62 Закону України «Про господарські товариства» в редакції від 27.05.1999, чинній станом на 04.11.1999.

Ухвалою суду від 26.06.2017 обєднано в одне провадження справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх», третя особа ОСОБА_9 про визнання договору від 04.11.1999 недійсним із справою № 464/2571/17 за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх», треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору від 04.11.1999 року недійсним. Обєднаній справі присвоєно єдиний унікальний номер 464/12837/13-ц.

В позовній заяві від 18 квітня 2017 року ОСОБА_9 просить визнати недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу /магазину/ загальною площею 1280 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8 з підстав невідповідності договору вимогам ч.2 ст. 44 ЦК УРСР 1963р., так як договір не підписано продавцем, вимогам ст. 225 ЦК УРСР 1963р., відповідно до якої право продажу майна належить власнику, а продавець за договором ОСОБА_11 не була власником майна, вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України, ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» в редакціях, чинних станом на 04.11.1999, оскільки засобом платежу за договором від 04.11.1999 є долар США.

31.10.2017 ухвалою суду, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивачів ОСОБА_1 про допит в якості свідка відповідача ОСОБА_7 та про допит експерта ОСОБА_15

Допитаний в судовому засіданні 28.11.2017 в якості свідка за його згодою відповідач ОСОБА_8 показав, що працює у ОСОБА_10 «Ярмарх» з 1993 року. У 1999 році були скрутні часи, торгівля йшла погано, тому було зібрано загальні збори, на яких вирішувалось питання продажу приміщення або передачу його в оренду. Загальні збори вирішили здати приміщення в оренду, проти продажу заперечили. У листопаді-грудні 1999 року ОСОБА_5Р декілька разів оглядав приміщення і виявив бажання орендувати його. В перших числах грудня 1999 року товариство звільнило приміщення, ОСОБА_5 розпочав робити ремонт та сплачувати товариству орендну плату в розмірі 1000 грн на місяць. На той час домовленість щодо умов оренди була в усній формі, оскільки на час ремонту ОСОБА_5 письмовий договір не був потрібен. Потреба в укладенні письмового договору оренди виникла пізніше, коли бухгалтерії необхідно було подавати річний звіт, в якому необхідно було відобразити кошти, які надходили від ОСОБА_5 Договір оренди було укладено у 2000 році, але він був укладений «заднім числом», тобто з тієї дати, коли ОСОБА_5 почав сплачувати кошти - з 01.12.1999. В жовтні-листопаді 1999 року було законодавчо зобовязано всі підприємства замінити печатки. ОСОБА_10 «Ярмарх» користувалось печаткою старого взірця до лютого-березня 2000 року, а потім отримало нову печатку, якою користується дотепер. На той час виготовлення печаток відбувалось через органи внутрішніх справ і при отриманні нової печатки необхідно було в обовязковому порядку здати попередню. Тому на договорі оренди від 01.12.1999 року проставлено печатку ОСОБА_10 «Ярмарх», яка була виготовлена у лютому-березні 2000 року. До 2003 року ціна оренди приміщень істотно зросла, тому ще за життя матері ОСОБА_11 постало питання збільшення розміру орендної плати. У жовтні 2003 року виник конфлікт з ОСОБА_5, який був проти збільшення орендної плати, також не погодився з пропозицією викупу приміщення. Тому ОСОБА_10 «Ярмарх» звернулось до Господарського суду, рішенням якого ОСОБА_5 було виселено з приміщення магазину. Справа про виселення ОСОБА_5 з приміщення тривала близько двох років, в той час ОСОБА_5 продовжував сплачувати орендну плату, ніколи не стверджував, що є власником приміщення та не предявляв договору купівлі-продажу від 04.11.1999. Вперше спірний договір було долучено ОСОБА_5 у цивільній справі, коли саме не пригадує. Свідок повідомив, що йому було відомо про факт позичання грошей ОСОБА_11 у ОСОБА_5 на власні потреби від свого імені, а не від імені ОСОБА_10 «Ярмарх», жодні кошти, крім орендної плати, від ОСОБА_5 до ОСОБА_10 «Ярмарх» не поступали.

Допитана в судовому засіданні 28.11.2017 експерт ОСОБА_15 повністю підтримала висновок експертизи № 55/56/57 від 31 серпня 2016 року та розяснила його. Повідомила суду, що того значного обсягу порівняльного матеріалу, який був наданий на дослідження експертам відповідно до ухвали суду про забезпечення доказів, було більш ніж достатньо для проведення експертизи та категоричних висновків експертів щодо поставлених судом питань. Повідомила, що нею при виконанні експертизи було безпосередньо досліджено оригінал договору від 04.11.1999, хоча перед тим вона уже досліджувала цей документ при виконанні експертизи в межах кримінальної справи. Пояснила, що для надання висновку щодо часу проставлення круглої печатки ПП «Бізнес» необхідно було дослідити значну кількість документів, щоб виявити зміну часових ознак цієї печатки, точніше визначити період часу проставлення печатки, ніж це вказано у висновку експертизи не виявилось можливим. Пояснила також, що при дослідженні відтиску круглої печатки ОСОБА_10 «Ярмарх» на договорі від 04.11.1999 експертами не брались до уваги надані в якості порівняльного матеріалу документи, на яких містилась печатка ОСОБА_10 «Ярмарх» іншого взірця. Висновок про те, що на дослідженому договорі від 04.11.1999 міститься відтиск не круглої печатки ОСОБА_10 «Ярмарх», а іншої рельєфної друкарської форми, є категоричним, і грунтується, зокрема, на тому, що у відтиску круглої печатки ОСОБА_10 «Ярмарх» на досліджуваному договорі текст «товариство з обмеженою відповідальністю» виконаний повністю одним шрифтом, а у наданих для дослідження документах ОСОБА_10 «Ярмарх» літера «з» на круглій печатці виконана шрифтом, відмінним від шрифту усіх інших літер тексту «товариство з обмеженою відповідальністю», що виготовлювачі печаток практикують з метою додаткового захисту печаток від підробок.

14.02.2018 представником відповідача ОСОБА_12 заявлено відвід головуючого судді Чорної С.З. з тієї підстави, що в процесі розгляду справи виникли сумніви в її обєктивності та неупередженості, які були обгрунтовані тим, що під головуванням судді Чорної С.З. було проведено судове засідання 28.11.2017 попри подання представником відповідача заяви про відкладення, і у вказаному судовому засіданні було допитано експерта, чим було позбавлено представника відповідача можливості поставити експерту запитання та зясувати ряд важливих моментів, які мають важливе значення для прийняття законного рішення по справі. Окрім цього, під головуванням судді Чорної С.З. раніше, а саме 04.03.2014 ухвалювалося рішення про задоволення позову Організації торгово-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю «Ярмарх» до ОСОБА_5 за участю третіх осіб ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним цього ж договору купівлі-продажу, яке 02.06.2016 було скасовано апеляційним судом Львівської області із ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову. Окрім того, головуюча суддя Чорна С.З. ухвалою від 16.05.2017 обєднала цивільні справи № 464/12837/13-ц та 464/2571/17, хоча перед тим ухвалою від 19.04.2017 року позов по справі № 464/12837/13-ц було залишено без розгляду.

Ухвалою суду від 14 лютого 2018 року заяву представника відповідача ОСОБА_12 про відвід головуючого судді було передано на вирішення іншому судді Сихівського районного суду м. Львова та зупинено провадження у справі.

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 15 лютого 2018 року під головуванням судді Теслюка Д.Ю. у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_12 про відвід судді Чорної С.З. відмовлено.

Ухвалою суду від 20 лютого 2018 року поновлено провадження у справі.

20.03.2018 ухвалами суду, постановленими без виходу до нарадчої кімнати, задоволено клопотання представника позивачів ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи письмових доказів /т.5 а.с. 99-202/, задоволено клопотання представника позивачів ОСОБА_1 про долучення до матеріалів справи в порядку, передбаченому ч.5 ст. 174 ЦПК України, додаткових пояснень щодо окремих питань, що виникли при розгляді справи /т.5 а.с. 203-211/, прийнято заяву представника позивача ОСОБА_2 від 17.03.2018 про зменшення підстав позову /т.5 а.с. 212/, задоволено клопотання представника позивача про витребування з адресного бюро інформації про реєстрацію місця проживання відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6

У заяві представника позивача ОСОБА_2 від 17.03.2018 про зменшення підстав позову /т.5 а.с. 212/ просить при розгляді позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОТВП «Ярмарх» у формі ОСОБА_10, за участю третьої особи на стороні позивачів ОСОБА_9 про визнання недісним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по вул. Хоткевича в місті Львові від 04.11.1999, укладеного між ОСОБА_11 та ОСОБА_18 виключити таку підставу позову як невідповідність оспорюваного договору вимогам ч.2 ст. 44 ЦК УРСР /1963 року/, відповідно до приписів якої письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають, оскільки з цієї підстави між цими ж сторонами і про той же предмет є таке, що набрало законної сили, рішення Сихівського районного суду м. Львова від 02.04.2014 по справі № 464/11607/13-ц.

Представником ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 надано додаткові пояснення від 17.03.2018 щодо їх права на позов, щодо преюдиційності ухвалених раніше судових рішень, які набрали законної сили, та стосуються договору купівлі-продажу від 04.11.1999, а також надано заперечення на заяви ОСОБА_5 щодо пропуску строку позовної давності /т.5 а.с. 207-211/.

Право ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на позов про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 представник позивачів ОСОБА_1 обгрунтовує посиланням на ст.ст. 15, 16, 215 ЦК України, п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року, постановою ВСУ від 18.01.2017 року по справі № 6-2552-цс16, відповідно до яких за позовом особи, яка не є стороною правочину, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, за наявності підстав, передбачених законом, якщо особа, яка звернулась до суду з таким позовом, доведе, що її права порушені оспорюваним нею правочином, і поновлення цих порушених прав можливе шляхом приведення сторін правочину до попереднього стану.

Вважає, що права ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 порушені внаслідок наявності у відповідача ОСОБА_5 документу в простій письмовій формі під назвою «договір купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/» від 04.11.1999, і не можуть бути поновлені, поки цей договір не буде визнано недійсним, оскільки рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 на підставі поданого ОСОБА_5 оспорюваного договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, в порядку передбаченому ст. 392 ЦК України підтверджено право власності ОСОБА_5 на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину), що по вул. Хоткевича, 8 в місті Львові, що призвело до визнання недійсним договору купівлі-продажу цього ж приміщення від 25 квітня 2005 року, який був укладений між продавцем ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Представник позивачів ОСОБА_1 вважає, що звільнення від доказування може стосуватись виключно тих обставин, які встановлені у рішенні апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007, і одночасно входять до предмета доказування за позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04 листопада 1999 року з підстав його невідповідності вимогам закону станом на момент його укладення.

При розгляді судом спору про визнання договору купівлі-продажу від 04.11.1999 дійсним та визнання у звязку із цим права власності ОСОБА_5 на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) що у м. Львів, по вул. Хоткевича, 8, предметом доказування були, зокрема, і ті обставини, які свідчили про досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору, виконання покупцем умов договору щодо повної оплати, проте вказані обставини не є предметом доказування при розгляді судом позову про визнання договору недійсним, оскільки недійсність договору повязується виключно з його невідповідністю вимогам закону в момент його укладення. Тому, на думку представника ОСОБА_1, з урахуванням змісту рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007, при розгляді справи слід вважати встановленою для осіб, які брали участь у розгляді справи №2-508/07, ту обставину, що директор ОСОБА_10 «Ярмарх» ОСОБА_11 мала відповідні повноваження на укладення спірного договору від імені ОСОБА_10 «Ярмарх».

В той же час, на думку представника позивача ОСОБА_1, у рішенні апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 відсутній висновок про те, що підпис на спірному договорі та на розписках про отримання грошей вчинені ОСОБА_11 З ухвали апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2008 року по цій же справі, постановленій за результатом розгляду заяви про виправлення описки в рішенні апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007, вбачається, що колегія суддів надала віри висновку комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 2486 від 04.10.2004 в частині того, що ОСОБА_11 виконано підписи на розписках про отримання грошей.

Отже, на думку представника позивача ОСОБА_1, апеляційний суд Львівської області у рішенні від 24.12.2007 погодився із встановленою судом першої інстанції обставиною, що згідно висновків трьох експертиз підпис від імені ОСОБА_11 у договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 виконано не нею, а іншою особою, проте, оцінивши вказані висновки експертиз в сукупності з іншими доказами по справі, не погодився з висновком суду першої інстанції про те, що вказані висновки експертиз є незаперечним доказом не укладення між сторонами спірного договору.

При цьому, на думку представника позивача ОСОБА_1, така оцінка апеляційним судом зібраних по справі доказів є висновком апеляційного суду, зробленим на підставі встановлених судом обставин справи, тому не має преюдиційного значення, оскільки правові висновки суду і встановлені ним обставини не є тотожними поняттями. При цьому ч. 7 ст. 82 ЦПК України передбачено, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду. З урахуванням цього вважає, що відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України для осіб, що брали участь у справі № 2-508/07, не підлягає доказуванню лише та обставина, що відповідно до висновку комісійної судової почеркознавчої експертизи № 2486 від 04.10.2004 підпис від імені ОСОБА_11 у договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 року виконано не нею, а іншою особою.

Щодо пропуску строку позовної давності, то представник ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 вважає, що такий пропущено його довірителями з поважних причин. Вказує, що перебіг строку позовної давності розпочав перебіг не раніше 18.05.2005 року, коли відповідачем ОСОБА_5 було подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначено відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 24.12.2007 року, тобто, в межах загального строку позовної давності, набуло законної сили рішення апеляційного суду Львівської області, яким договір купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999 було визнано дійсним, а тому доводити його недійсність стало можливим виключно шляхом оскарження рішення Апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в порядку, передбаченому ЦПК України. Рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині визнання договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999 дійсним було скасовано з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в позові лише рішенням ВСУ від 20.02.2012, після чого протягом одного місяця, а саме 21.03.2012 ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04 листопада 1999.

Представником ОСОБА_9 надано додаткові пояснення щодо її права на позов та щодо преюдиційності ухвалених раніше судових рішень, які набрали законної сили, і стосуються договору купівлі-продажу від 04.11.1999.

Щодо права на позов вказує, що на момент укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2005 ОСОБА_2 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9 і на придбання на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005 1/3 частки у будівлі магазину було витрачено 70833 грн. спільних коштів подружжя, і таке майно, відповідно до ст. 60 СК України, було спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_9 Тому, на думку представника, ОСОБА_9 має право на звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 з тих же підстав, що і ОСОБА_2

Щодо преюдиційності ухвалених раніше судових рішень, які набрали законної сили, і стосуються договору купівлі-продажу від 04.11.1999, то, на думку представника, оскільки ОСОБА_9Є не брала участі у справах № 2-508/07, № 464/11606/13-ц, № 464/11607/13-ц, то обставини, встановлені у цих судових рішеннях, не мають преюдиційного значення для ОСОБА_9, і всі обставини, якими відповідачі вважають за необхідне обґрунтовувати свої заперечення на позов ОСОБА_9, підлягають доказуванню в загальному порядку.

В судовому засіданні представник ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_1 їх позов підтримав в повному обсягу з мотивів, викладених у позовних заявах від 21.03.2012 /т.1 а.с. 2-3/, від 18.04.2017 /т.3 а.с. 222-224/ та додаткових поясненнях від 17.03.2018 /т.5 а.с. 207-211/. Просить визнати поважними причини пропущення строку позовної давності та позов задоволити.

В судовому засіданні представник ОСОБА_9 ОСОБА_1 її позов підтримав в повному обсягу з мотивів, викладених у позовній заяві від 18.04.2017 та додаткових поясненнях від 17.03.2018 /т.5 а.с. 203-206/. Просить позов задоволити.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання повторно не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, 11.12.2015 звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. /т.2 а.с. 244/, а тому, керуючись ст. 223 ЦПК України, суд приходить до висновку про розгляд справи без участі ОСОБА_7

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання повторно не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, 11.12.2015 звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. /т.2 а.с. 246/, а тому, керуючись ст. 223 ЦПК України, суд приходить до висновку про розгляд справи без участі ОСОБА_7

Відповідач ОСОБА_10 «Ярмарх» участі в судовому засіданні повноважного представника не забезпечило, хоча було належним чином повідомлено про час та місце розгляду справи, 11.12.2015 звернулось до суду з заявою про розгляд справи без його участі. /т.2 а.с. 248/, а тому, керуючись ст. 223 ЦПК України, суд приходить до висновку про розгляд справи без участі представника ОСОБА_10 «Ярмарх».

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Виклик в судове засідання, призначене на 01.06.2018, було направлено відповідачу ОСОБА_5 за зареєстрованим місцем проживання рекомендованим листом № 176 завчасно 10.05.2018 року, повернуто суду за закінченням терміну зберігання /т.6 а.с. 119/. Також виклик в судове засідання, призначене на 01.06.2018, було направлено відповідачу ОСОБА_5 за попереднім місцем проживання рекомендованим листом № 274 завчасно 10.05.2018 року, повернуто суду за закінченням терміну зберігання /т.6 а.с. 118/. Виклик в судове засідання, призначене на 21.06.2018, було направлено відповідачу ОСОБА_5 за зареєстрованим місцем проживання рекомендованим листом № 854 завчасно 07.06.2018, повернуто суду за закінченням терміну зберігання /т.6 а.с. 127/. Також виклик в судове засідання, призначене на 21.06.2018, було направлено відповідачу ОСОБА_5 за попереднім місцем проживання рекомендованим листом № 870 завчасно 07.06.2018, повернуто суду за закінченням терміну зберігання /т.6 а.с. 123/.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_12 будучи належним чином повідомленою про час та місце судового засідання, призначеного на 01.06.2018, не зявилась в судове засідання по причині перебування у відпустці, внаслідок чого розгляд справи було відкладено. Виклики в судове засідання, призначене на 21.06.2018, направлені рекомедованими листами № 850 та № 838, отримані представником ОСОБА_12 11.06.2018 року, тобто завчасно, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення № 468 /т.6 а.с. 121/ та № 506 /т.6 а.с. 124/. 21.06.2018 представником відповідача ОСОБА_5 ОСОБА_12 подано заяву про відкладення розгляду справи у звязку із її участю у іншій справі /т.6 а.с. 129/. Вказана причина неявки представника відповідача ОСОБА_5 в судове засідання 21.06.2018 визнається судом неповажною, оскільки судове засідання, призначене на 01.06.2018 року було відкладено з урахуванням перебування представника позивача у відпустці, а виклик в судове засідання, призначене на 21.06.2018 представник відповідача ОСОБА_5 отримала завчасно 11.06.2018 року, а тому, керуючись ст. 223 ЦПК України, суд приходить до висновку про розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_5 та його представника ОСОБА_12

Відповідач ОСОБА_6 в судове засідання повторно не зявилась, хоча належним чином повідолялась про час та місце розгляду справи. Виклик в судове засідання, призначене на 01.06.2018, було направлено 10.05.2018 відповідачу ОСОБА_6 за зареєстрованим місцем проживання рекомендованими листами №№ 184, 215, 168, 109, які повернуті суду за закінченням терміну зберігання /т.6 а.с. 111, 112, 116, 120/. Виклик в судове засідання, призначене на 21.06.2018, було направлено відповідачу ОСОБА_6 за зареєстрованим місцем проживання рекомендованим листом № 846 завчасно 07.06.2018, повернуто суду за закінченням терміну зберігання /т.6 а.с. 125/. Також виклик в судове засідання, призначене на 21.06.2018, було направлено відповідачу ОСОБА_6 за попереднім місцем проживання рекомендованим листом № 862 завчасно 07.06.2018, повернуто суду за закінченням терміну зберігання /т.6 а.с. 126/, а тому, керуючись ст. 223 ЦПК України, суд приходить до висновку про розгляд справи без участі відповідача ОСОБА_6

Заслухавши пояснення представника позивачів ОСОБА_1, покази свідка ОСОБА_7, експерта ОСОБА_15, дослідивши матеріали справи та зясувавши її дійсні обставини, суд приходить до наступних висновків.

На підставі договору купівлі-продажу № 029/93 від 15.12.1993 /т.5 а.с. 153-155/ товариство покупців, створене працівниками магазину №30 структурного підрозділу ОТП «Ярмарх» набуло право власності на цілісний майновий комплекс магазину № 30, про що Фондом комунального майна Львівскої обласної ради народних депутатів було видано свідоцтво про власність ААА № 394418 від 22.02.1994 /т.5 а.с. 157/, та Львівським МБТІ видано реєстраційне посвідчення № 1459 від 12.08.1996 /т.5 а.с. 156/.

22.12.1994 було зареєстровано статут організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю /т.5 а.с. 158-162/.

15.10.1999 відбулись збори учасників організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, яким прийнято рішення про заборону директору здійснювати будь-яке відчуження магазину за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8, одночасно уповноважено ОСОБА_11 на укладення договору оренди з грудня 1999 року з ОСОБА_5 або ПП «Бізнес» /т.5 а.с. 163/

01.12.1999 між організацією торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю та ПП «Бізнес» було укладено договір оренди частини магазину за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8 площею 250 кв.м. /т.5 а.с. 115-116/. Показами свідка ОСОБА_7 встановлено, що відносини оренди виникли дійсно з 01.12.1999, проте письмово договір оренди від 01.12.1999 було оформлено у 2000 році.

Договір від імені орендодавця скріплений печаткою, на якій по зовнішньому колу текст «Україна організація торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю» розміщений у два рядки. Показами свідка ОСОБА_7 встановлено, що вказана печатка була виготовлена навесні 2000 року, і ОСОБА_10 «Ярмарх» використовує її у своїй діяльності дотепер.

З документів звітності ОСОБА_10 «Ярмарх», датованих з 22.03.1999 по 18.01.2000 /т.6 а.с. 49, 50, 51, 52, 56-57, 58-59, 60-61, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 70/ вбачається, що як мінімум до 18.01.2000 ОСОБА_10 «Ярмарх» використовувало у своїй діяльності круглу печатку на якій по зовнішньому колу текст «Україна організація торговельно-виробничих процесів» розміщений в один рядок. Рахунок ОСОБА_10 «Ярмарх» № 011 від 11 травня 2000 року скріплений круглою печаткою на якій по зовнішньому колу текст «Україна організація торговельно-виробничих процесів у формі товариства з обмеженою відповідальністю» розміщений у два рядки. /т.6 а.с. 71/. Вказані письмові докази підтверджують покази свідка ОСОБА_7 про те, що печатка ОСОБА_10 «Ярмарх» була змінена навесні 2000 року, а договір оренди від 01.12.1999 було оформлено у письмовому вигляді лише у 2000 році.

Оцінюючи наведені докази в їх сукупності суд вважає встановленим, що кругла печатка ОСОБА_10 «Ярмарх» була змінена в період часу з 18.01.2000 по 11.05.2000, а тому договір оренди від 01.12.1999 не міг бути оформлений в письмовій формі раніше 18.01.2000.

Розпорядженням Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 316 від 22.04.2005 вирішено оформити право власності організації торговельно-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю на будівлю магазину на вул. Гн.Хоткевича, 8 загальною площею 1041,9 кв.м. /т.5 а.с. 164/.

25 квітня 2005 року між продавцем ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу будівлі магазину за адресою м. Львів, вул. Гн. Хоткевича, 8, який був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_19 за реєстровим № 1084. /т.5 а.с. 173/. На підставі цього договору за ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Львівським ОДКБТІ та ЕО було зареєстровано за кожним право власності на 1/3 будівлі магазину за адресою м. Львів, вул. Гн. Хоткевича, 8, про що видано відповідні витяги про реєстрацію права власності на нерухоме майно /т.5 а.с. 174-176/.

18.05.2005 відповідачем ОСОБА_5 було подано до Личаківського районного суду м. Львова заяву про зміну та збільшення позовних вимог, у якій відповідачами зазначено ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 /т.5 а.с. 135-137/. У вказаній заяві ОСОБА_5, зокрема, просив суд визнати поданий ним суду договір купівлі-продажу від 04.11.1999 дійсним, визнати за ним право власності на магазину за адресою м. Львів, вул. Гн. Хоткевича, 8, та визнати недійсним договір купівлі-продажу цього приміщення від 25.04.2005, укладений між ОСОБА_10 «Ярмарх» та ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Відповідно до висновку комісійної судово-почеркознавчої експертизи № 2486 від 04.10.2004, яка була призначена судом в межах цивільної справи 2-508/07 за позовом ОСОБА_5, закінченої постановленням рішення Галицьким районним судом м. Львова від 14.08.2007, який долучено до матеріалів справи в якості письмового доказу /т.5 а.с. 120-128/, підпис від імені ОСОБА_11 у договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу, укладеному між ОСОБА_11 та ОСОБА_5 04.11.1999, розташований у графі «Продавець», виконано не ОСОБА_11, а іншою особою.

Відповідно до висновку додаткової судово-почеркознавчої експертизи № 584 від 23.02.2005, яка була призначена судом в межах цивільної справи 2-508/07 за позовом ОСОБА_5, закінченої постановленням рішення Галицьким районним судом м. Львова від 14.08.2007, який долучено до матеріалів справи в якості письмового доказу /т.5 а.с. 129-134/, підпис від імені ОСОБА_11 у графі «Продавець» в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, укладеному від імені ОСОБА_11 та ОСОБА_5, виконаний не ОСОБА_11, а іншою особою.

Відповідно до висновку повторної судово-почеркознавчої експертизи № 9191/02 від 17.11.2006, яка була призначена судом в межах цивільної справи 2-508/07 за позовом ОСОБА_5, закінченої постановленням рішення Галицьким районним судом м. Львова від 14.08.2007, який долучено до матеріалів справи в якості письмового доказу /т.5 а.с. 141-150/, підпис від імені ОСОБА_11 в договорі купівлі-продажу цілісного майнового комплексу від 04.11.1999, виконаний не самою ОСОБА_11, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_11

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 в задоволенні позову ОСОБА_5 відмовлено /т.1 а.с. 190-191/.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 / т.1 а.с. 186-189/ рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 скасовано та ухвалено нове рішення по суті позовних вимог ОСОБА_5 Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04 листопада 1999 року, укладений між ОСОБА_11, що діяла від імені організації торгово-виробничих процесів у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» та ОСОБА_5 про продаж ОСОБА_5 приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: м. Львів, вул. Хоткевича, 8; Визнано за ОСОБА_5 право власності на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину) що по вул. м. Львів, вул. Хоткевича, 8; Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року між організацією торгово-виробничих процесів у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» з однієї сторони, та ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 з другої сторони, щодо продажу будівлі магазину, що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8; Зобовязано організацію торгово-виробничих процесів у формі ОСОБА_10 «Ярмарх», ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 не чинити перешкод ОСОБА_5 у користуванні приміщенням магазину - вул. Гн.Хоткевича, 8, м. Львів.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2008 року /т.5 а.с. 151/ відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 та його представника у виправленні описки в рішенні апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007.

Ухвалою колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року /т.1 а.с. 59-60/ відхилено касаційні скарги відповідачів ОСОБА_10 «Ярмарх», ОСОБА_2, ОСОБА_4, а також особи, яка не брала участі в справі, проте подала касаційну скаргу, дружини позивача ОСОБА_5 ОСОБА_6.

Рішенням колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року /т.1 а.с. 53-58/ задоволено частково касаційну скаргу ОСОБА_2. Рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині визнання дійсним укладеного 04 листопада 1999 року ОСОБА_5 з організацією торгово-виробничих процесів у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по вул. Гната Хоткевича, 8 в місті Львові, а також ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. У задоволенні позовної вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, Організації торгово-виробничих процесів «Ярмарх» у формі товариства з обмеженою відповідальністю, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, за участю третіх осіб приватного нотаріуса ЛМНО ОСОБА_19, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору дійсним відмовлено.

В решті рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року залишено без змін.

Із змісту рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007, з урахуванням його тлумачення колегією суддів в ухвалі апеляційного суду Львівської області від 26 лютого 2008 року, вбачається, що апеляційний суд Львівської області в рішенні від 24.12.2007 погодився із встановленою судом першої інстанції обставиною, що згідно висновками судових експертиз № 2486 від 04.10.2004, № 584 від 23.02.2005, № 9191/02 від 17.11.2006 підпис від імені ОСОБА_11 у спірному договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 виконано не нею, а іншою особою. Проте, встановивши щодо підписання ОСОБА_11 спірного договору від 04.11.1999 ті ж обставини, які були встановлені судом першої інстанції, апеляційний суд у рішенні від 24.12.2007 надав їм іншу правову оцінку і прийшов до висновку, що вказані висновки експертиз не можуть бути сприйняті як незаперечний доказ у справі з урахуванням приписів ст. 57 ЦПК України та усіх обставин справи. Вказаний висновок апеляційного суду Львівської області щодо прав та обоязків сторін спору став підставою для скасування рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007 суду та ухвалення нового рішення протилежного змісту.

Відповідно до ч. 7 ст. 82 ЦПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обовязковою для суду.

З урахуванням наведеного суд погоджується з доводами представника позивачів про те, що з урахуванням змісту рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України для ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, які брали участь у справі № 2-508/07, не підлягає доказуванню та обставина, що відповідно до висновку комісійної судової почеркознавчої експертизи № 2486 від 04.10.2004 підпис від імені ОСОБА_11 у договорі купівлі-продажу від 04.11.1999 виконано не нею, а іншою особою.

Крім того, для цих же осіб не підлягає доказуванню встановлена у рішенні апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 обставина, що директор ОСОБА_10 «Ярмарх» ОСОБА_11 при укладенні спірного договору від 04.11.1999 від імені ОСОБА_10 «Ярмарх» діяла в межах своїх повноважень директора ОСОБА_10 «Ярмарх».

Висновком № 55/56/57 від 31.08.2016 комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи друкарських форм і матеріалів документів /т.3 а.с. 74-81/, яка проведена на підставі ухвали суду від 15.08.2014, встановлено, що підпис від імені ОСОБА_11 в договорі про купівлю-продаж цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/, укладеному 04 листопада 1999 року між ОСОБА_11, директором ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» та ОСОБА_5, директором ПП «Бізнес», розташований в графі «Продавець», виконаний не ОСОБА_11, а іншою особою; відтиск круглої печатки від імені ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх», який знаходиться у договорі про купівлю-продаж цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/, укладеному 04 листопада 1999 року між ОСОБА_11, директором ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» та ОСОБА_5, директором ПП «Бізнес», нанесений не круглою печаткою ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх», вільні зразки якої надані для дослідження, а іншою рельєфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою; відтиск круглої печатки від імені ПП «Бізнес» нанесений рельєфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою круглою печаткою ПП «Бізнес», вільні зразки якої були надані для порівняльного дослідження. Цей відтиск міг бути нанесений в період березня 2003 року листопада 2004 року.

Допитана в судовому засіданні 28.11.2017 експерт ОСОБА_15 вказаний висновок підтримала, повідомила суду, що такий висновок є категоричним, до такого висновку експерти прийшли, дослідивши значну кількість порівняльного матеріалу, який містив вільні взірці підписів ОСОБА_11, круглих печаток, які використовували у своїй діяльності ОСОБА_10 «Ярмарх» та ПП «Бізнес».

Оцінюючи в сукупності висновки судових експертиз № 2486 від 04.10.2004, № 584 від 23.02.2005, № 9191/02 від 17.11.2006 як письмові докази, документи звітності ОСОБА_10 «Ярмарх», датовані з 22.03.1999 по 18.01.2000 /т.6 а.с. 49, 50, 51, 52, 56-57, 58-59, 60-61, 63, 64, 65, 66, 67, 68, 69, 70/, покази свідка ОСОБА_7, висновок № 55/56/57 від 31.08.2016 комплексної судової почеркознавчої експертизи та технічної експертизи друкарських форм і матеріалів документів, суд приходить до переконання, що належними та допустимими доказами по справі встановлено наступні обставини:

-договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ датований 04 листопада 1999 року, на підписаний директором ОСОБА_10 «Ярмарх» та не скріплений круглою печаткою, яку використовувало у свої діяльності ОСОБА_10 «Ярмарх»;

-договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ датований 04 листопада 1999 року, не міг бути укладений та підписаний сторонами 04.11.1999, оскільки на ньому міститься відтиск круглої печатки, який виконаний не круглою печаткою ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх», а іншою рельєфною еластичною (гумовою, фотополімерною) друкарською формою, яка за зовнішнім виглядом відповідає круглій печатці ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх», що була виготовлена не раніше 18.01.2000.

Відповідно до ч.2 ст. 44 ЦК УРСР 1963 р., яка була чинною станом на 04.11.1999, письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають. Наявними у справі та дослідженими судом доказами безспірно встановлено, що спірний договір від 04.11.1999 не підписаний уповноваженою особою продавця, що є самостійною підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на момент його укладення. Отже позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок його невідповідності вимогам ч.2 ст. 44 ЦК УРСР 1963 р. є підставним та підлягає задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 встановлено ту обставину, що ОСОБА_11 укладено спірний договір купівлі-продажу від 04.11.1999 від імені ОСОБА_10 «Ярмарх» та в межах наданих установчими документами повноважень. Вказана обставина відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України є встановленою та не підлягає доказуванню для позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, проте, відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України може бути спростована в загальному порядку при вирішенні позову ОСОБА_9, яка не була учасником справи, в межах якої ухвалено рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007.

Вивчивши спірний договір купівлі-продажу від 04.11.1999 суд погоджується з доводами позивача ОСОБА_9 про те, що із змісту оспорюваного договору не вбачається, що такий був укладений ОСОБА_11 від імені відповідача ОСОБА_10 «Ярмарх» та в його інтересах. Як вбачається з цього договору, сторонами договору зазначені ОСОБА_11 як власник приміщення майнового комплексу за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8, в подальшому продавець, та ОСОБА_5, в подальшому покупець. В тексті оспорюваного договору відсутні посилання на ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» як на сторону договору чи особу, в інтересах якої укладається договір. Перед підписами сторін у графі «Продавець» вказано ОСОБА_11М, а в графі «Покупець» - ОСОБА_5 Суд погоджується з доводами представника позивача ОСОБА_9Є про те, завірення підписів сторін оспорюваного договору печатками юридичних осіб, керівниками яких вони є, не є доказом того, що сторонами договору є відповідні юридичні особи, а при встановленні того, хто в дійсності є сторонами договору, слід виходити із змісту договору.

Відповідно до ст. 225 ЦК УРСР 1963 р., яка була чинною станом на 04.11.1999, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. Станом на 04.11.1999, що не оспорюється учасниками справи, приміщення магазину за адресою м. Львів, вул. Гн.Хоткевича, 8 належало відповідачу ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» на підставі договору купівлі-продажу № 029/93 від 18.12.1993, нотаріально посвідченого 1-ю Львівською держнотконторою за реєстровим № 2-5218 та акта приймання передачі від 22.02.1994, зареєстрованих Львівським МБТІ в реєстровій книзі №2 за № 755, про що відповідачу ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» було видано реєстраційне посвідчення № 1453 від серпня 1996 року.

Наявними у справі та дослідженими судом доказами безспірно встановлено, що спірний договір від 04.11.1999, не залежно від тієї обставини, чи такий підписано стороною продавця, укладено від імені фізичної особи ОСОБА_11 як продавця, тобто укладено від імені особи, яка не була власником майна, що є предметом договору купівлі-продажу від 04.11.1999. Наведене є самостійною підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на момент його укладення. Отже позов ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок його невідповідності вимогам ст. 225 ЦК УРСР 1963 р. є підставним та підлягає задоволенню.

Дослідивши спірний договір купівлі-продажу від 04.11.1999 суд погоджується з доводами позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 про те, що платіжним засобом у цьому договорі визначено долар США, та передбачено розрахунок між сторонами саме в доларах США, жодного еквіваленту в гривні України не зазначено.

Відповідно до ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., яка була чинною станом на 04.11.1999, грошові зобов'язання повинні бути виражені і підлягають оплаті в національній валюті. Вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускається лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України.

Станом на 04.11.1999 вираження і оплата грошових зобов'язань в іноземній валюті допускалося Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» та Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті» для зовнішньоекономічних договорів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 08.02.2017 по справі № 6-1905цс16. Оскільки спірний договір від 04.11.1999 не є зовнішньоекономічним договором, то на нього не поширюється дія ЗУ від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність» та від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Отже, укладення договору купівлі-продажу від 04.11.1999, яким передбачено розрахунок між сторонами в доларах США, не відповідає вимогам закону та є недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР /1963 року/.

З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що спірний договір від 04.11.1999, не залежно від тієї обставини, чи такий підписано стороною продавця, не відповідав станом на 04.11.1999 вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Наведене є самостійною підставою для визнання його недійсним на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р., який був чинним на момент його укладення. Отже позов ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок його невідповідності вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» є підставним та підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу та в межах заявлених нею вимог. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Вирішуючи спір за позовами ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999, суд приходить до наступних висновків.

Позов ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8, підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Позов ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8, підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ч.2 ст. 44, ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Позов ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8, підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ч.2 ст. 44, ст. 169 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Позов ОСОБА_9 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8, підлягає задоволенню на підставі ст. 48 ЦК УРСР 1963 р. внаслідок невідповідності цього договору вимогам ч.2 ст. 44, ст.ст. 169, 225 ЦК УРСР 1963 р., ст. 99 Конституції України та ч.1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Суд не погоджується з доводами представника відповідача ОСОБА_12 про те, що позивачі не є належними позивачами за заявленими ними позовними вимогами, оскільки позивачі не є стороною договору, не були учасниками ОСОБА_10 «Ярмарх» - продавця за спірним договором, не були власниками спірного приміщення, отже, їх права, свободи чи інтереси укладенням 04.11.1999 спірного договору ніяким чином не порушувались, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 зазначено, що, відповідно до ст.ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18.01.2017 по справі № 6-2552цс16, в якій зазначено, що правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

З наведеного вбачається, що за позовом особи, яка не є стороною правочину, оспорюваний правочин може бути визнаний судом недійсним, за наявності підстав, передбачених законом, якщо особа, яка звернулась до суду з таким позовом, доведе, що її права порушені оспорюваним нею правочином, і поновлення цих порушених прав можливе шляхом приведення сторін правочину до попереднього стану.

Як вбачається з рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині, залишеній без змін рішенням ВСУ від 20.02.2012, на підставі поданого ОСОБА_5 оспорюваного договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/» від 04.11.1999 апеляційним судом Львівської області в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України, визнано право власності ОСОБА_5 на приміщення цілісного майнового комплексу (магазину), що по вул. Гн.Хоткевича, 8 в місті Львові, що, у свою чергу, стало єдиною підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу цього ж приміщення від 25 квітня 2005 року, який був укладений між продавцем ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» та покупцями ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

Як вбачається із свідоцтва про шлюб ІІ-СГ № 438179 від 04.11.1989 /т.5 а.с. 177/ на час набуття ОСОБА_2 права власності на 1/3 частку у спільній частковій власності на будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 1041,9 кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8 на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005, він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_9, ОСОБА_9 надавала ОСОБА_2 згоду на укладення договору купівлі-продажу від 25.04.2005 /т.5 а.с. 179/, отже, набута ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2005 1/3 частка у будівлі магазину, відповідно до ст. 60 СК України, набула статусу спільної сумісної власністі подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_9

Як вбачається з протоколу загальних зборів ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» від 28.10.2016 /т.3 а.с. 168/ загальними зборами учасників ОСОБА_10 «Ярмарх» прийнято рішення, відповідно до якого у випадку набрання законної сили рішенням суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.11.1999 та поновлення права власності ОТВП «Ярмарх» у формі ОСОБА_10 на будівлю магазину літ. А-1 загальною площею 1041,9 кв.м., що знаходиться за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8, вказану будівлю буде передано у власність ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 в рівних частинах по 1/3 за договором купівлі-продажу, з урахуванням того, що ними повністю сплачено вартість будівлі станом на момент укладення договору купівлі-продажу 25.04.2005.

Оцінюючи наведене, суд вважає доведеним, що ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були позбавлені права у спільній частковій власності на приміщення по вул. Г.Хоткевича, 8 в місті Львові внаслідок визнання права власності ОСОБА_5 на це приміщення рішенням апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 на підставі спірного договору купівлі-продажу від 04.11.1999, а, отже, є заінтересованими особами, які, відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України, вправі ставити в судовому порядку питання недійсності договору від 04.11.1999, оскільки приведення сторін договору ОСОБА_5 та ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» до правового стану, що передував укладенню договору купівлі-продажу від 04.11.1999, призведе, з урахуванням рішення загальних зборів ОТВП у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» від 28.10.2016, до поновлення порушених прав ОСОБА_2, ОСОБА_9, ОСОБА_3 та ОСОБА_4

В процесі розгляду справи відповідачем ОСОБА_5 подано дві заяви про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 аналогічного змісту від 09.06.2012 /т.1 а.с. 86/ та від 31.01.2017 /т.3 а.с. 169/. Вказані заяви відповідач ОСОБА_5 мотивує тим, що позивачі були залучені в якості відповідачів до участі у справі № 2-508/07, яка розглядалась Галицьким районним судом м. Львова та завершена ухваленням рішення 14 серпня 2007 року, з матеріалів справи їм було відомо про наявність договору купівлі-продажу від 04.11.1999 року, тому саме з моменту залучення ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до участі в справі № 2-508/07 розпочався перебіг позовної давності.

Представник позивачів ОСОБА_1 у поданих суду додаткових поясненнях щодо окремих питань, які виникли при розгляді справи, від 17.03.2018 /т.5 а.с. 207-211/ та у вступному слові в судовому засіданні просив визнати поважними причини пропущення ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позовної давності за зверненням до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8.

Поважність причин пропущення ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 позовної давності за зверненням до суду з зазначеним позовом мотивував тим, що своєчасному зверненню до суду перешкодила судова помилка у вигляді тієї частини рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007, якою було задоволено позовну вимогу ОСОБА_5 про визнання договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999 дійсним. Відразу після виправлення цієї судової помилки рішенням Верховного Суду України від 20.02.2012, а саме 21.03.2012, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999 недійсним.

Вирішуючи питання про застосування до позову ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_7, ОТВП у формі ОСОБА_10, за участю третьої особи на стороні позивачів ОСОБА_9 про визнання недісним договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по вул. Хоткевича в м. Львові від 04.11.1999, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася, або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч. 2-5 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається із заяв ОСОБА_5 про застосування позовної давності від 07.06.2012 /т.1 а.с. 86/ та від 31.01.2017 /т.3 а.с. 169/, останній не заперечує, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не знали та не могли знати про існування договору купівлі-продажу від 04.11.1999 до їх залучення у якості відповідачів до справи № 2-508/07, що перебувала на той час на розгляді Личаківського районного суду м. Львова та завершилась постановленням рішення Галицького районного суду м. Львова від 14.08.2007.

Позовна заява ОСОБА_5 від 18.05.2005 /т.5 а.с. 135-137/ про збільшення позовних вимог, в якій зазначено відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зареєстрована Личаківським районним судом м. Львова 18.05.2005 за вхідним № 6612. З урахуванням наведено суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності розпочався не раніше 18.05.2005 та закінчився, відповідно, не раніше 19.05.2008.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_5 про збільшення позовних вимог від 18.05.2005, останнім було заявлено позовну вимогу про визнання договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999 дійсним в порядку, передбаченому ст. 47 ЦК УРСР 1963 р., відповідно до якої суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною.

Суд погоджується з доводами представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що за таких обставин належним способом захисту порушених прав ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було заперечення позову ОСОБА_5, а не звернення до суду із зустрічним позовом про визнання договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999 недійсним, оскільки сам позивач ОСОБА_5 як сторона спірного договору вважав цей договір нікчемним внаслідок відсутності факту його нотаріального посвідчення, тобто таким, що не породив жодних прав та обовязків сторін договору.

Судом встановлено, що до спливу позовної давності 19.05.2008, а саме 24.12.2007 набрало законної сили рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007, яким було визнано дійсним договір купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04 листопада 1999, укладений між ОСОБА_11, що діяла від імені організації торгово-виробничих процесів у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» та ОСОБА_5 про продаж ОСОБА_5 приміщення майнового комплексу (магазину) за адресою: м. Львів, вул. Хоткевича, 8.

Суд погоджується з доводами представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про те, що наявність рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 була обєктивною перешкодою для звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу від 04.11.1999 недійсним, оскільки він був визнаний дійсним в судовому порядку, а тому доводити його недійсність було можливо виключно шляхом оскарження рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007.

Судом встановлено, що рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах ВСУ від 20.02.2012 рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 в частині визнання дійсним укладеного 04.11.1999 ОСОБА_5 з організацією торгово-виробничих процесів у формі ОСОБА_10 «Ярмарх» договору купівлі-продажу нежитлового приміщення по вул. Гната Хоткевича, 8 в місті Львові, а також ухвалу колегії суддів Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 12 травня 2008 року в частині залишення без змін зазначеної частини рішення апеляційного суду скасовано. Відмовлено у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_11 Ол.В., ОСОБА_11 Ор.В., ОТВП «Ярмарх» у формі ОСОБА_10, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3, треті особи приватний нотаріус ОСОБА_19, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про визнання договору дійсним. В решті рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 та ухвалу колегії суддів судової палати в цивільних справах ВСУ від 12.05.2008 залишено без змін.

21.03.2012 ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до Сихівського районного суду м. Львова з позовом до ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04 листопада 1999 року.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України рішення суду ухвалюються іменем України.

У рішенні від 20.10.2011 в справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що ризики будь-якої помилки державного органу повинні покладатися на саму державу та не можуть виправлятися за рахунок особи.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

З урахуванням наведеного суд вважає встановленим, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з моменту, коли їй стало відомо про порушення їх прав договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04 листопада 1999 року, належно захищали свої права в межах розгляду цивільної справи №2-508/07, та не звернулись до суду в межах позовної давності з позовом про визнання недійсним вищевказаного договору тому, що з 24.12.2007 по 20.02.2012 існувало таке, що набрало законної сили, рішення апеляційного суду Львівської області від 24.12.2007 про визнання спірного договору купівлі-продажу від 04.11.1999 дійсним.

Судом безспірно встановлена та обставина, що компетентним судом України 24.12.2007 було допущено судову помилку, яка була виправлена компетентним судом України лише 20.02.2012. За таких обставин суд, з урахуванням практики ЄСПЛ, приходить до висновку, що слід визнати поважними причини пропущення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04 листопада 1999 року.

З урахуванням визнання поважними причин пропущення ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 позовної давності їх права, порушені договором купівлі-продажу цілісного майнового комплексу /гарантійні зобовязання/ від 04 листопада 1999 року, підлягають захисту, відповідно позови ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до п.1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8, з підстав, зазначених в мотивувальній частині, підлягають задоволенню.

Згідно ч.1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до положень ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать і витрати на проведення експертизи.

У звязку з задоволенням позову з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_2 підлягають стягненню судові витрати у розмрі 4236,20 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору та на проведення експертизи.

У звязку з задоволенням позову з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача ОСОБА_9, підлягають стягненню судові витрати у розмірі 640 грн. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

На підставі ст.ст.44, 48, 169, 225 ЦК УРСР 1963 р., ст.ст. 15, 16, 215, 216, 256, 257, 261, 267 ЦК України, ст. 99 Конституції України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993р. №15-93 „Про систему валютного регулювання і валютного контролю та керуючись ст.ст. 2, 12, 81, 82, 128, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Визнати поважними причини пропущення ОСОБА_2 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою м.Львів, вул. Хоткевича, 8.

Визнати поважними причини пропущення ОСОБА_4 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов ОСОБА_4 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою м.Львів, вул. Хоткевича, 8.

Визнати поважними причини пропущення ОСОБА_3 позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов ОСОБА_3 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою м.Львів, вул. Хоткевича, 8.

Позов ОСОБА_9 задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу /гарантійні зобовязання/ від 04.11.1999, відповідно до пункту 1 якого предметом договору є приміщення майнового комплексу (магазину) загальною площею 1280 кв.м. за адресою м.Львів, вул. Хоткевича, 8.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер-) 4236,20 грн. судових витрат.

Стягнути з ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер- НОМЕР_1) на користь ОСОБА_9 (ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрованого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_6) 640 грн. судових витрат

Апеляційна скарга на рішення суду подається в порядку визначеному ЦПК України протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повне рішення суду складено 27.06.2018.

Суддя: Чорна С.З.