ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/4820/396/18
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії

суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Ярмолюка О.І. (суддя-доповідач), Спірідонової Т.В., Янчук Т.О.,

секретар судового засідання Дубова М.В.,

з участю позивача ОСОБА_4,

її представника ОСОБА_5,

представника відповідача Кучевської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до Виконавчого комітету Хмельницької міської ради, Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького про визнання рішення незаконним і його скасування, визнання права користування приміщенням для тимчасового проживання та зобов'язання до укладення договору найму цього приміщення за апеляційною скаргою Виконавчого комітету Хмельницької міської ради на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2018 року,

встановив:

У травні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з уточненим у подальшому позовом до Виконавчого комітету Хмельницької міської ради (далі - Міськвиконком), Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького (далі - Академія) про визнання рішення незаконним і його скасування, визнання права користування приміщенням для тимчасового проживання та зобов'язання до укладення договору найму цього приміщення.

ОСОБА_4 зазначила, що з 2009 року вона разом із сім'єю проживає у приміщенні по АДРЕСА_1, в м. Хмельницькому, яке є комунальним майном і належить територіальній громаді м. Хмельницького. Згідно рішення Міськвиконкому від 12 березня 2009 року №249 Академії дозволено укладати договори найму для тимчасового проживання осіб у цьому приміщенні. Позивач користувалася кімнатами АДРЕСА_3 на підставі договору найму від 1 березня 2015 року №638, укладеного між нею та Академією на строк до 26 грудня 2017 року. В зв'язку з закінченням указаного договору вона звернулася до Міськвиконкому з проханням продовжити строк його дії на 2 роки 11 місяців. Рішенням Міськвиконкому від 28 грудня 2017 року №978 відмовлено позивачу у наданні приміщення в найм і зобов'язано Академію не укладати з нею договір найму. Це рішення є незаконним і підлягає скасуванню, оскільки позивач належно виконувала свої обов'язки за договором і користується переважним правом на його поновлення. Позивач не втратила права на користування приміщенням, а тому Академія зобов'язана укласти з нею відповідний договір найму.

За таких обставин ОСОБА_4 просила суд визнати незаконним рішення Міськвиконкому від 28 грудня 2017 року №978 в частині пунктів 1, 1.2, 2 та скасувати це рішення, визнати за позивачем право користування кімнатами АДРЕСА_2, і зобов'язати Академію укласти з нею договір найму приміщення строком на 2 роки 11 місяців.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2018 року позов задоволено частково. Зобовязано Академію укласти з ОСОБА_4 договір найму кімнат АДРЕСА_2, строком на 2 роки 11 місяців. Визнано протиправним і скасовано підпункт 1.2 пункту 1 і пункт 2 рішення Міськвиконкому від 28 грудня 2017 року №978 «Про відмову в наданні приміщень в будівлі по АДРЕСА_1 для тимчасового проживання» в частині неукладення договору найму приміщень з ОСОБА_4 В решті позову відмовлено. Стягнуто з Міськвиконкому на користь ОСОБА_4 1 057 грн 20 коп. судового збору. Стягнуто з Академії користь ОСОБА_4 352 грн 40 коп. судового збору.

Суд виходив з того, що ОСОБА_4 належно виконувала обов'язки за договором і користується переважним правом на його поновлення, а Міськвиконком неправомірно відмовив їй у продовженні найму приміщення. Відносини щодо найму комунального житла регулюються шляхом укладення сторонами відповідного договору, внаслідок чого право ОСОБА_4 на користування спірними кімнатами не може бути встановлене в судовому порядку, натомість, враховуючи законність вимог позивача, Академія зобов'язана укласти з нею такий договір.

В апеляційній скарзі Міськвиконком просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в позові посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Міськвиконком заперечує проти продовження договору найму з ОСОБА_4, а між сторонами не досягнуто домовленості щодо плати за користування майном та інших істотних умов договору, внаслідок чого такий договір припинився та позивач втратила переважне право на його поновлення. Не зважаючи на це, суд втрутився у здійснення органом місцевого самоврядування власних дискреційних повноважень і неправомірно зобов'язав Академію укласти з ОСОБА_4 договір найму приміщення на новий строк.

Доводи апеляційної скарги не містять підстав для скасування рішення суду в частині відмови в позові про визнання права користування приміщенням для тимчасового проживання, тому згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку в цій частині воно не переглядається.

Академія подала відзив на апеляційну скаргу, в якому підтримала вимоги Міськвиконкому.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 зазначила, що рішення суду відповідає нормам чинного законодавства та є обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Заслухавши учасників судового процесу та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Частинами 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає.

Суд першої інстанції не в повній мірі з'ясував обставини, якими обґрунтовувалися позовні вимоги та заперечення сторін, та не застосував закон (ст.ст. 626, 627, 628, 638 ЦК України; ст.ст. 9, 10 Закону України від 10 квітня 1992 року №2269-ХІІ «Про оренду державного та комунального майна» (далі - Закон №2269-ХІІ)), який підлягав застосуванню.

У зв'язку з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, та неправильним застосуванням норм матеріального права оскаржуване рішення суду про задоволення позову щодо зобов'язання Академії до укладення договору найму приміщення підлягає скасуванню з ухваленням у цій частині вимог нового судового рішення.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд має змінити розподіл судових витрат.

Встановлено, що територіальна громада м. Хмельницького в особі Хмельницької міської ради є власником нежитлових приміщень колишнього готелю «Жовтневий», які розташовані по АДРЕСА_1, в м. Хмельницькому, загальною площею 1425,8 кв.м. і 2852,0 кв.м.

Рішенням від 12 березня 2009 року №249 Міськвиконком дозволив управлінню комунального майна передати в оренду на строк 2 роки 11 місяців Академії приміщення другого, третього, четвертого, п'ятого поверхів будівлі по АДРЕСА_1 (крім приміщень на третьому поверсі площею 132,3 кв.м.) для тимчасового проживання працівників та курсантів академії, визначивши, що Академія може надавати приміщення для тимчасового проживання іншим особам за рішенням виконавчого комітету на підставі клопотань та укладати з цими особами договори найму приміщень.

На виконання вказаного рішення 18 березня 2009 року Управління комунального майна Хмельницької міської ради, Міське комунальне підприємство по утриманню нежитлових приміщень комунальної власності та Академія уклали договір оренди №125-09, за умовами якого Академія прийняла в строкове платне користування приміщення по АДРЕСА_1, в м. Хмельницькому, загальною площею 3637,6 кв.м.

У подальшому Міськвиконком продовжив строк оренди цих приміщень Академією, зокрема: на підставі рішення від 23 лютого 2012 року №200 укладено договір оренди майна від 24 лютого 2012 року на строк до 24 січня 2015 року; на підставі рішення від 22 січня 2015 року №41 укладено договір оренди майна від 8 квітня 2015 року на строк до 26 грудня 2017 року; на підставі рішення від 9 листопада 2017 року №781 укладено договір оренди майна на строк до 27 листопада 2020 року.

З 2009 року ОСОБА_4 проживає у приміщенні по АДРЕСА_1, в м. Хмельницькому, на умовах договору найму. Міськвиконком неодноразово надавав дозвіл Академії на продовження строку найму приміщень ОСОБА_4, а саме: рішенням від 22 березня 2012 року №263 строк найму кімнати №347 погоджено до 24 січня 2015 року, рішенням від 9 жовтня 2014 року №706 строк найму кімнат АДРЕСА_3 погоджено до 24 січня 2015 року, рішенням від 22 січня 2015 року №44 строк найму кімнат АДРЕСА_3 погоджено на один місяць, рішенням від 26 лютого 2015 року №137 строк найму кімнат АДРЕСА_3 погоджено до 26 грудня 2017 року.

1 березня 2015 року Академія та ОСОБА_4 уклали договір найму №638, за умовами якого позивач отримала для тимчасового проживання кімнати АДРЕСА_2, на строк до 26 грудня 2017 року.

21 листопада 2017 року ОСОБА_4 звернулася до Хмельницького міського голови з клопотанням про продовження найму займаних нею приміщень строком на 2 роки 11 місяців. Це клопотання 8 грудня 2017 року підтримало Фермерське господарство «ГВМ-Агро», з яким ОСОБА_4 перебуває у трудових відносинах.

Рішенням Міськвиконкому від 28 грудня 2017 року №978 (п.п. 1.2 п. 1, п. 2) відмовлено ОСОБА_4 у наданні приміщення в найм і зобов'язано Академію не укладати з нею договір найму.

Зазначені обставини визнані учасниками справи та підтверджуються письмовими доказами у справі.

Статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (ч. 1 ст. 763 ЦК України).

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 777 ЦК України наймач, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, після спливу строку договору має переважне право перед іншими особами на укладення договору найму на новий строк. Наймач, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору найму на новий строк, зобов'язаний повідомити про це наймодавця до спливу строку договору найму у строк, встановлений договором, а якщо він не встановлений договором, - в розумний строк.

Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін. У разі недосягнення домовленості щодо плати та інших умов договору переважне право наймача на укладення договору припиняється.

В силу п.п. 1 п. «а» ст. 29 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження, зокрема, управління в межах, визначених радою, майном, що належить до комунальної власності відповідних територіальних громад.

Як передбачено ч.ч. 1, 5 ст. 60 Закону №280/97-ВР, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Із положень ч.ч. 6, 10 ст. 59 Закону №280/97-ВР слідує, що виконавчий комітет сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради в межах своїх повноважень приймає рішення. Рішення виконавчого комітету приймаються на його засіданнях більшістю голосів від загального складу виконавчого комітету і підписуються сільським, селищним, міським головою, головою районної у місті ради.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Організаційні відносини, пов'язані з передачею в оренду майна державних підприємств, установ та організацій, підприємств, заснованих на майні, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності (далі - підприємства), їх структурних підрозділів, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, що перебуває в державній та комунальній власності, регулюються Законом №2269-ХІІ.

Статтею 3 Закону №2269-ХІІ визначено, що відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Договір оренди вважається укладеним з моменту досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору (ч. 1 ст. 12 Закону №2269-ХІІ).

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 17 Закону №2269-ХІІ термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника. Якщо власник має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, він повинен письмово попередити про це орендаря не пізніше ніж за три місяці до закінчення терміну договору.

В силу ч.ч. 2, 4 ст. 22 Закону №2269-ХІІ орендар має право передати в суборенду нерухоме та інше індивідуально визначене майно (окремі верстати, обладнання, транспортні засоби, нежилі приміщення тощо), якщо інше не передбачено договором оренди. При цьому строк надання майна у суборенду не може перевищувати терміну дії договору оренди.

До договору суборенди застосовуються положення про договір оренди.

За змістом ч. 2 ст. 26 Закону №2269-ХІІ договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Як передбачено ч. 1 ст. 29 Закону №2269-ХІІ, орендареві забезпечується захист його права на майно, одержане ним за договором оренди, нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту права власності.

За змістом норм ст. 777 ЦК України та ст. 17 Закону №2269-ХІІ сутністю переважного права є укладення договору найму на новий строк із встановленням умов за домовленістю сторін, а не його автоматичне поновлення. Наймач повинен повідомити наймодавця про своє переважне право у строк, визначений у договорі, або в розумний строк до закінчення строку договору найму.

Вирішуючи спори щодо відмови орендодавців у поновленні договорів найму на новий строк, суди повинні встановити, з якою метою буде використовуватися майно, що є предметом договору після його закінчення. При цьому власник, який має намір використовувати зазначене майно для власних потреб, зобов'язаний завчасно попередити про це орендаря.

Отже єдиною обставиною, що може слугувати підставою для відмови орендарю (наймачу), який належним чином виконував свої обов'язки за договором і має переважне право, за інших рівних умов, від укладення договору найму на новий строк, є намір власника щодо використання майна, яке було предметом оренди, для власних потреб.

У разі з'ясування судом, що майно буде знову передаватися в оренду, але іншому орендарю, вказуватиме на порушення власником вимог, встановлених ч. 3 ст. 17 Закону №2269-ХІІ.

Неврахування судом переважного перед іншими особами права наймача, який належно виконує свої обов'язки за договором найму, на укладення договору найму на новий строк, свідчить про ігнорування національними судами практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у розрізі захисту права власності та є підставою для констатації порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Із практики ЄСПЛ слідує, що під майном також розуміються майнові права.

Зокрема, у справі "Stretch v. The United Kingdom", рішення від 24 червня 2003 року, заява №44277/98), за обставинами якої муніципалітет міста Дорчестер відмовився від пролонгації договору оренди земельної ділянки, визнаючи, що мало місце порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ЄСПЛ вказав на таке. Заявник погодився з умовами договору оренди з огляду на те, що надалі він зможе продовжити строк його дії, і жодна із сторін не знала, що існувала якась юридична перешкода цієї умови. У ситуації, яка склалася, заявник мав право, принаймні, очікувати на законних підставах, що він зможе продовжити термін дії договору, і таке очікування можна вважати, в цілях застосування положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції, складовою частиною його права власності, наданого йому за договором оренди.

У справі відсутні докази про те, що ОСОБА_4 не виконувала обов'язки за договором найму від 1 березня 2015 року №638, а відповідачі мають намір використовувати спірне приміщення для власних потреб. У свою чергу, позивач у розумний строк до закінчення строку договору найму повідомила Міськвиконком та Академію про свій намір поновити цей договір.

Як з'ясувалося в апеляційному суді, Академія продовжить використовувати приміщення по АДРЕСА_1, в м. Хмельницькому, для здачі в найм іншим особам для тимчасового проживання.

За таких обставин суд першої інстанції правомірно керувався тим, що ОСОБА_4 користується переважним правом на поновлення договору найму житла, а Міськвиконком неправомірно відмовив їй в укладенні такого договору на новий строк.

Невмотивоване заперечення Міськвиконкому щодо укладення з позивачем договору найму на новий строк, саме по собі, без врахування вказаних обставин, які свідчать про наявність у ОСОБА_4 переважного права на продовження найму приміщення, не дають підстави для висновку про дотримання Міськвиконкомом норм ст. 777 ЦК України та ст. 17 Закону №2269-ХІІ.

Сторони не вживали заходів щодо укладення договору найму на новий строк, а тому твердження Міськвиконкому про недосягнення ними домовленості щодо плати за користування майном та інших істотних умов договору, є необґрунтованими.

Отже посилання Міськвиконкому на те, що ОСОБА_4 втратила переважне право на поновлення договору найму, не ґрунтуються на фактичних обставинах справи.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Як встановлено в суді, між сторонами виникли відносини щодо найму нежитлових приміщень колишнього готелю «Жовтневий», які відповідачі передали ОСОБА_4 для тимчасового проживання.

Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Як зазначив ЄСПЛ у справі "Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine" (заява №30856/03, п.п. 40, 41 рішення від 2 грудня 2010 року) згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

У п. 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Prokopovich v. Russia" (заява №58255/00) ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання.

За змістом указаних рішень ЄСПЛ тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.

Разом із тим, ЄСПЛ у п. 44 рішення від 2 грудня 2010 року у справі "Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine" (заява №30856/03) визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої уваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 разом із сім'єю користується спірним приміщенням протягом тривалого часу та не має іншого житла.

Відмова Міськвиконкому в укладенні з нею договору найму на новий строк, яка не ґрунтується на нагальній суспільній необхідності, потягне за собою виселення ОСОБА_4 із займаних кімнат. Це, у свою чергу, призведе до непропорційного втручання органу місцевого самоврядування в її право на повагу до житла та порушення необхідної рівноваги (балансу) між інтересами суспільства та правами позивача.

Отже суд першої інстанції правильно виходив з того, що рішення Міськвиконкому від 28 грудня 2017 року №978 в частині неукладення договору найму приміщень з ОСОБА_4 не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню.

Доводи апеляційної скарги не спростовують цього висновку суду.

Разом із тим, вирішуючи позов ОСОБА_4 в частині вимоги про спонукання Академії до укладення договору найму приміщення суд першої інстанції припустився помилки.

Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як передбачено ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

В силу ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладений, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.ч. 1, 2, 3 ст. 10 Закону №2269-ХІІ істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4 ст. 9 Закону №2269-ХІІ фізичні та юридичні особи, які бажають укласти договір оренди, направляють заяву, проект договору оренди, а також інші документи згідно з переліком, що визначається Фондом державного майна України (далі - матеріали), відповідному орендодавцеві, зазначеному у статті 5 цього Закону.

Органи, уповноважені управляти майном, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, розглядають подані матеріали і протягом п'ятнадцяти днів після надходження матеріалів повідомляють підприємство про своє рішення (надання дозволу щодо укладення договору оренди або відмову). При розгляді матеріалів щодо передачі в оренду нерухомого майна можуть враховуватися пропозиції місцевої державної адміністрації, відповідного органу місцевого самоврядування щодо розміщення бюджетних установ і організацій.

Орендодавець протягом п'яти днів після погодження умов договору оренди з органом, уповноваженим управляти відповідним майном (у випадках, передбачених цим Законом, - органом Антимонопольного комітету України), а в разі якщо заява про оренду майна не потребує узгодження (щодо оренди окремого індивідуально визначеного майна, крім нерухомого), протягом 15 днів після дати її реєстрації розміщує в офіційних друкованих засобах масової інформації та на веб-сайтах орендодавців оголошення про намір передати майно в оренду або відмовляє в укладенні договору оренди і повідомляє про це заявника.

Чинне законодавство встановлює презумпцію свободи договірних правовідносин. Одним із елементів свободи договору є право на вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Зміст договору становлять умови (пункти), як ті, що погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові в силу закону.

Істотні умови договору оренди комунального майна та порядок його укладення визначені Законом №2269-ХІІ.

У справі відсутні докази про те, що сторони розглянули проект договору найму, який би містив істотні умови, та досягли згоди з цих умов. Також не встановлено судом факт ухилення відповідачів від вчинення таких дій.

У зв'язку з цим, позов ОСОБА_4 про зобов'язання Академії до укладення договору найму приміщення є безпідставним і не підлягає задоволенню.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат, апеляційний суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позов ОСОБА_4 містить три вимоги немайнового характеру, одна з яких задоволена судом щодо Міськвиконкому, тому з останнього на користь позивача слід присудити 704 грн 80 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції (1762х0,4). Апеляцію Міськвиконкому задоволено частково, тобто щодо однієї з вимог ОСОБА_4, внаслідок чого з позивача на користь Міськвиконкому підлягає стягненню 1 057 грн 20 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції (1762х0,4х150%).

Судові витрати не можуть бути покладені на Академію, оскільки в позові до неї відмовлено.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, колегія суддів

постановив:

Апеляційну скаргу Виконавчого комітету Хмельницької міської ради задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 вересня 2018 року в частині задоволення позову про зобов'язання до укладення договору найму приміщення скасувати та в цій частині вимог ухвалити нове судове рішення, змінити розподіл судових витрат.

В позові ОСОБА_4 про зобов'язання Національної академії Державної прикордонної служби України імені Богдана Хмельницького до укладення договору найму кімнат АДРЕСА_5, в місті Хмельницькому, строком на 2 роки 11 місяців відмовити.

Стягнути з Виконавчого комітету Хмельницької міської ради (місцезнаходження - 29000, місто Хмельницький, вулиця Гагаріна, 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 04060772) на користь ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_4; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) 704 гривні 80 копійок судового збору.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання - АДРЕСА_4; реєстраційний номер облікової картки платника податків - НОМЕР_1) на користь Виконавчого комітету Хмельницької міської ради (місцезнаходження - 29000, місто Хмельницький, вулиця Гагаріна, 3; ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України - 04060772) 1 057 гривень 20 копійок судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 листопада 2018 року.

Судді: /підпис/ О.І. Ярмолюк

/підпис/ Т.В. Спірідонова

/підпис/ Т.О. Янчук

Згідно з оригіналом: суддя апеляційного суду О.І. Ярмолюк

Головуючий у першій інстанції - Чевилюк З.А.

Доповідач - Ярмолюк О.І. Категорія 23