28 листопада 2018 року Селидівський міський суд Донецької області у складі: головуючого судді Капітонова В. І., секретар судового засідання Нарижна О. Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей Селидівської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -
Позивач 23.11.2017 року звернулася до суду з позовною заявою про позбавлення відповідача батьківських прав. В обґрунтування позову зазначила, що вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька у 2013 році розірвано. Відповідач є батьком ОСОБА_3, 2011 року народження. Починаючи з березня 2012 року позивач проживає окремо від відповідача разом із дочкою. Позивач займається її вихованням, створює сприятливі умови для її проживання і розвитку. Відповідач ухиляється від виконання батьківських обов'язків щодо малолітньої дочки, не цікавиться її долею і станом здоров'я, не надає матеріальної допомоги на утримання. Просить суд позбавити відповідача батьківських прав відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.
Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що свої вимоги підтримує в повному обсязі, а також про згоду на ухвалення судом заочного рішення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки до суду не повідомив.
Представник третьої особи - Служби у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації в судове зсідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.
Представник третьої особи - Служба у справах дітей Селидівської міської ради в судове зсідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.
Згідно ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у порядку заочного провадження у відсутність відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом.
Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, що підтверджується рішенням Ворошиловського районного суду м.Донецька від 16.01.2013 року, яке набрало законної сили.
Батьками ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, є ОСОБА_2 і ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3, виданим 03.06.2011 р. Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області.
Згідно з довідкою, виданою відділом державної виконавчої служби Ворошиловського районного управління юстиції у м.Донецьку Головного управління юстиції у Донецькій області, заборгованість по аліментам ОСОБА_2 згідно з виконавчим листом №2/0508/3113/2012 від 16.01.2013 року, виданого Волноваським районним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, аліментів на ОСОБА_3, 2011 року народження, станом на 01.04.2014 року складає 5218,00 грн., тобто ОСОБА_2 ухиляється від сплати аліментів на дочку ОСОБА_4.
Крім того, матеріали справи містять заяву ОСОБА_2, посвідчену приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу 12.05.2014 року, в якій зазначено, що ОСОБА_2 відмовляється від виховання та утримання малолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2. Суть відмови від утримання та виховання, згоди на усиновлення, умови та наслідки її надання, зміст ст..ст. 217, 232 Сімейного кодексу України йому роз'яснено.
Суд, дослідивши матеріали справи, законодавство, що регулює спірні правовідносини вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.
Положення частини першої статті 165 СК України визначають, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Стаття 150 СК України визначає, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 2 статті 157 СК України встановлено, що той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні.
Відповідно до статті 164 СК України, виключними підставами позбавлення батьківських прав матері або батька є: не забрали дитину з пологового будинку або іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засудженні за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.
Згідно п. 15 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, що не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.
У судовому засіданні встановлено, що відповідач без поважних причин не приймає участі в вихованні та утриманні дочки ОСОБА_3, 2011 року народження.
Відповідно до частини першої статті 166 СК України, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов'язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім'ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов'язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною.
Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» визнає, що сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків.
Відповідно до основних сформованих принципів суспільства, задекларованих у національному та міжнародному законодавстві, діти мають право на особливе піклування і допомогу, внаслідок своєї фізичної і розумової незрілості, потребують спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження.
Відповідно до статті 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов'язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним.
Законодавством України встановлено, що діти рівні у своїх правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей та повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги. Зобов'язання з утримання дітей виникає за наявності сукупності таких умов: родинного зв'язку між батьками й дитиною (кровний зв'язок між батьками та дитиною або зв'язок між усиновлювачем і усиновленою дитиною); неповноліття дитини; навчання повнолітньої дитини; відсутність підстав для звільнення батьків від сплати аліментів; можливість батьків надавати матеріальну допомогу.
Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції).
Згідно з частинами першою та другою Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Відповідно до висновку виконавчого комітету Селидівської міської ради №02-23/5-2075 від 28.11.2018 р., рішенням комісії визнано, що батько малолітньої ОСОБА_3 ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню та утриманню, а саме: не цікавляться її долею та станом здоров'я, не надає матеріальної допомоги на утримання, не приймає участі у вихованні. Орган опіки та піклування - виконавчий комітет Селидівської міської ради дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав ОСОБА_2,1986 року народження відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, доцільне та відповідатиме її інтересам.
Таким чином, суд приходить до висновку, що у даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких ОСОБА_2 може бути позбавлений батьківських прав відносно ОСОБА_3, 2011 року народження, і це не буде суперечити статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ст. 1, 9 Конвенції про права дитини.
З огляду на вищевказане, суд вважає, що позов в цій частині підлягає задоволенню.
При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» прожитковий мінімум для працездатних осіб, станом на 1 січня 2017 року встановлено у розмірі 1762 грн.
Відповідно до вимог п.п 2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі - 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Виходячи з вимог ч 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави належить стягнути судові витрати у розмірі 704,80 грн..
Керуючись ст.ст. 164,166 ч.2,167, 180,181,182,183, Сімейного Кодексу України, ст. ст. 141,280-282, 259, 264, 265 ЦПК України, суд, -
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: Служба у справах дітей Донецької обласної державної адміністрації, Служба у справах дітей Селидівської міської ради, про позбавлення батьківських прав - задовольнити.
Позбавити ОСОБА_2, 1986 року народження (НОМЕР_1, виданий 15.02.2003 року Ворошиловським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, ІПН НОМЕР_2), який проживає за адресою: АДРЕСА_1, батьківських прав відносно ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5.
Стягнути з ОСОБА_2, 1986 року народження (НОМЕР_1, виданий 15.02.2003 року Ворошиловським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області, ІПН НОМЕР_2), який проживає за адресою: АДРЕСА_1, судовий збір на користь держави в розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Донецького апеляційного суду через Селидівський міський суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після її функціонування, безпосередньо до Донецького апеляційного суду.
Суддя В. І. Капітонов