Постанова

Іменем України

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа № 554/3399/17

провадження № 61-28382св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_6, на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року у складі судді: Чуванової А. М. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Чумак О. В., Дряниці Ю. В., Кривчун Т. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 15 вересня 2015 року Бердянським районним судом Запорізької області було розглянуто справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Судом встановлено, що позивач проживає разом із сином ОСОБА_7, а батько ОСОБА_5 не надає коштів на його утримання, тому судом були стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини. Позивач самостійно виховує сина та вирішує питання, пов'язані з навчанням, вихованням, матеріальним забезпеченням, духовним розвитком дитини. Син знаходиться на повному утриманні позивачки.

На цей час сторони проживають окремо у різних містах України. Позивач неодноразово засобами телефонного зв'язку зверталася до відповідача з приводу отримання дозволу на виїзд дитини за кордон. Відмова відповідача у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України жодним чином не мотивована. Посилаючись на те, що відповідно до положень СК України дитина має право на спілкування зі своїми бабусею та дідусем, які проживають в АР Крим та дії відповідача позбавляють дитину можливості сприйняти культуру та традиції інших країн світу, подорожувати та розширяти свої горизонти, оздоровитися на морі, позивач звернулася із цим позовом.

З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просила дозволити виїзд за межі України, а саме: до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди та супроводу батька ОСОБА_5, з 25 серпня 2017 року по 25 вересня 2017 року; покласти на ОСОБА_4 обов'язок забезпечити повернення ОСОБА_7 на територію України до 25 вересня 2017 року.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Рішення судів мотивовані тим, що позивачем не надано доказів, які б підтверджували необхідність виїзду дитини саме в тимчасово окуповану АР Крим на оздоровлення на море, враховуючи ту обставину, що вона разом з дитиною проживає в м. Бердянську Запорізької області, а також приймаючи до уваги особливий правовий режим перетину кордону. Враховуючи, що в усіх діях та рішеннях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, з огляду на малолітній вік дитини та складність для неї у зв'язку із цим проходження процедур, пов'язаних з особливим правовим режимом перетину меж тимчасово окупованої території, враховуючи законодавчо визначений статус АР Крим, як тимчасово окупованої території з встановленим на ній особливим правовим режимом, суди зробили висновок про відмову у наданні дозволу на виїзд дитини, через відсутність гарантій забезпечення її прав та інтересів.

У вересні 2017 року ОСОБА_4 через представника ОСОБА_6 подала касаційну скаргу на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року у та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року, і якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач зверталася до відповідача засобами телефонного зв'язку з проханням надати дозвіл на вивезення дитини до АР Крим, яке не має відношення до територій, де проводиться антитерористична операція. Виїзд на тимчасово окуповану територію не заборонено чинним законодавством. Доказів про те, що виїзд дитини до АРК не відповідає її інтересам, або існують ризики неповернення до України, матеріали справи не містять. Вважає, що рішення не відповідають інтересам дитини. Вказує, що відповідач не сплачує аліменти, не турбується про виховання та інтереси дитини, не запропонував альтернативного відпочинку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

У жовтні 2017 року ОСОБА_5 надав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить відхилити касаційну скаргу і залишити оскаржені рішення без змін. Заперечення мотивовані безпідставністю доводів касаційної скарги, оскільки відповідач заперечує проти відпочинку дитини на окупованій території.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що згідно свідоцтва про народження ОСОБА_7 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 року і його батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 15 вересня 2015 року з відповідача на користь позивача стягнуті аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 600 грн щомісячно.

Позивач з дитиною проживає у м. БердянськуЗапорізької області, а її батьки проживають в АР Крим, куди позивачка має намір виїжджати з дитиною для відвідування рідних та на оздоровлення.

Суди встановили, що позивачем не доведено звернення до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд дитини в АР Крим на визначений час, а відповідач відмовив у наданні такої згоди; позивачем не надано жодних доказів, які б підтверджували необхідність виїзду дитини саме в тимчасово окуповану АР Крим.

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов'язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до АР Крим суперечитиме інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржені рішення постановлено без додержання норм матеріального та процесуального права, і зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, яка підписана представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 17 липня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 15 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н. О.Антоненко

В. І. Журавель