Справа №:755/6210/18
Провадження №: 2/755/3615/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" червня 2018 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Бурячек О. В.,

учасники справи:

представник позивача - ОСОБА_1

представники відповідача - Здоренко В. Є, Олейніков О. А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору та стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», просив суд: «Визнати недійсним кредитний договір №50005944 від 10.09.2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_4 в частині «усі платежі за Кредитним договором повинні бути сплачені в гривня і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, зазначеному в договорі відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування», пункти 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3 Загальних умов кредитування додатку до кредитного Договору №50005944 від 10.09.2012 року, графік погашення кредиту до кредитного Договору №50005944 від 10.09.2012 року; стягнути на користь ОСОБА_4 з Товариства обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 103958,80 грн.».

25 квітня 2018 року Дніпровським районним судом міста Києва винесено ухвалу про відкриття провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору та стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

17 травня 2018 року Дніпровським районним судом підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору та стягнення безпідставно набутих грошових коштів закінчено та призначено справу до судового розгляду.

05 червня 2018 року представник позивача - ОСОБА_6 через канцелярію суду (вх. № 31608) звернулась з уточненою позовною заявою, відповідно до якої просить суд: «Визнати недійсним кредитний договір №50005944 від 10.09.2012 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_4 в частині «усі платежі за Кредитним договором повинні бути сплачені в гривня і підлягають розрахунку за відповідним обмінним курсом, що застосовуватиметься до еквіваленту суми кредиту в доларах США, зазначеному в договорі відповідно до статті 1.3 Загальних умов кредитування», пункти 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3, 2.4, абз. 3 пункту 3.1 Загальних умов кредитування додатку до кредитного Договору №50005944 від 10.09.2012 року, графік погашення кредиту до кредитного Договору №50005944 від 10.09.2012 року; стягнути на користь ОСОБА_4 з Товариства обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 103958,80 грн.». (а. с. 143-150)

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засідання позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених в уточненій позовній заяві, пояснив, що 10 вересня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_4 укладено Кредитний договір №50005944, за умовами якого позивач отримала кредит в сумі 118718,44 грн., еквівалент суми кредиту в дол. США 14611,50 дол. США, на придбання автомобіля марки VW, модель Polo Sedan, з визначеним строком кредитування на 60 місяців та процентною ставкою - 9,90%.. На виконання умов кредитного договору №50005944 від 10 вересня 2012 року, позивачем було сплачено 80342,25 грн.. Однак, як з'ясувалось в процесі виконання договору, умови кредитного договору, які запропоновано ТОВ «Порше Мобіліті», є несправедливим, призвели до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, та завдали шкоди позивачу. Так у п.п.1.1., 1.3.1. Загальних умов кредитування підтверджується застосування еквіваленту іноземної валюти у розрахунках між сторонами зазначеного договору та встановлюється порядок такого розрахунку, щодо значно збільшує тягар відповідальності позивача щодо повернення кредиту шляхом його отримання Компанією з урахуванням очікуваної станом на дату сплати таких коштів, що дає підстави вважати, що умови кредитного договору є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, тому позивач просить визнати недійсним пункти 1.3.1, 1.3.2, 1.3.3, 2.4, абз. 3 пункту 3.1 Загальних умов кредитування додатку до кредитного Договору №50005944 від 10.09.2012 року, крім того, позивач зазначає, що, оскільки позивачем у відповідності з умовами Кредитного договору № 50005744, було сплачено 80342,25 грн., та враховуючи оцінений експертами автомобіль VW, модель Polo Sedan у розмірі 175177,00 грн., який знаходиться у представника відповідача, позивач просить стягнути на свою користь 103958,80 грн. отриманих відповідачем безпідставно грошових коштів.

Представник відповідача Олейніков О. В. в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов, який приєднано до матеріалів справи, (а.с.119-124) застосувавши до склавшихся правовідносин строк позовної давності, крім того, просить стягнути з позивача на користь ТОВ «Порше Мобіліті» судові витрати пов'язані з розглядом справи у сумі 12000,00 грн.

Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1056-1 Цивільного кодексу України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Судом встановлено, що 10 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Порше Мобіліті» укладено Кредитний договір №50005944, відповідно до умов якого ТОВ «Порше Мобіліті» зобов'язався надати позивачу кредит в сумі 118718,44 грн, що в еквіваленті становить 114611,50 доларів США, строком 60 місяців під 9,90% річних, а позичальник зобов'язувався своєчасно повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, а також інших платежів згідно загальних умов кредитування (а.с.22).

Відповідно до умов Кредитного договору, цільове призначення кредиту - придбання автомобіля марки VW, модель Polo Sedan, рік випуску 2012 (а.с.22).

Пунктом 1.3.1 Загальних умов кредитування (Додаток до кредитного договору), передбачено, розмір платежів, що підлягають сплаті Позичальником у повернення кредиту визначено в еквіваленті іноземної валюти на день укладення кредитного договору у графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. В подальшому позичальник сплачує платежі у повернення кредиту відповідно до встановлених компанією рахунків у гривні, при цьому розмір платежів розраховується шляхом застосування до еквівалентів платежів у іноземній валюті, вказаних у Графіку погашення кредиту, чинного на момент встановлення рахунка обмінного курсу банку. Позитивне або від'ємне значення різниці, яка виникла внаслідок зміни або обмінного курсу іноземної валюти на момент виставлення рахунка та обмінного курсу, який діяв на день укладення кредитного договору , по відношенню до основної суми боргу та суми процентів, вказаних у Графіку погашення кредиту враховується як коригування суми процентів, що підлягає сплаті відповідно до умов цього кредитного договору. Якщо в період між датою виставлення рахунка та датою отримання суми, еквівалентної тій, що зазначена в такому рахунку, обмінний курс, який був використаний компанією, збільшиться більше ніж на 2%, різниця, що виникла внаслідок такого збільшення, виплачується позичальником (а.с.23).

Пунктом 2.4 Загальних умов кредитування передбачено, нарахування процентів відбувається: щомісячно, 15 числа поточного місяця. Період нарахування процентів починається з першого календарного дня місяця і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. Проценти нараховуються за методом «30/360», відповідно до графіка погашення кредиту. Проценти нараховуються на еквівалент суми кредиту в іноземній валюті, яка залишається неповернутою, відповідно до графіка погашення кредиту (а.с.25).

Відповідно до п. 2.5. Загальних умов кредитування, термін сплати процентів: одночасно із поверненням чергового платежу в терміни та в сумі відповідно до Графіка погашення кредиту

Виходячи з наведених розрахунків, які зазначені у Графіку погашення кредиту, сума щомісячного платежу визначається у гривнях та є еквівалентно 309,73 доларів США.

Відповідно до п. 9.5 Загальних умов кредитування, підписанням даних умов позичальник підтверджує, що Компанія належним чином ознайомила позичальника із інформацією, передбаченою ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», а також що позичальник ознайомився з правилами надання фінансових послуг, затверджених компанією (а.с.28).

Пунктом 9.6 Загальних умов кредитування передбачено, що позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформації про умовами надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для позичальника

ТОВ «Порше Мобіліті» виконав перед ОСОБА_4 зобов'язання, передбачені кредитним договором, та видав кредитні кошти в розмірі 118718,44 грн., що підтверджується актом прийому - передачі до договору №309 ФО/V-кр від 11 вересня 2012 року, факт перерахування коштів ТОВ «Автопреміум», в рахунок оплати за придбаний автомобіль, ці обставини не заперечуються позивачем в межах даного спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України яка визначає, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Таким чином, свобода договору означає право громадян вступати чи утримуватись від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору.

Обґрунтовуючи підстави щодо визнання недійсним кредитного договору, позивач ОСОБА_4 посилається на порушення відповідачем положень ч.6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено, що у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору на вимогу споживача: 1) такі положення підлягають зміні або 2) договір може бути визнаний недійсним у цілому.

Разом з тим, виходячи із загальних умов укладеного між сторонами спору Кредитного договору №50005944 від10.09.2012 року, сторонами досягнуто домовленість про істотні умови договору даного виду, серед іншого, договір містить положення про сплату усіх платежів за кредитним договором у гривнях з перерахунком за відповідним обмінним курсом, що застосовується до еквіваленту суми кредиту в доларах США, визначених у Графіку погашення кредиту.

Крім того, відповідно до п.п. 9.5.-9.7. Загальних умов кредитування, що є невід'ємною частиною Кредитного договору, позивач своїм підписом підтвердила, що відповідач належним чином ознайомив її, зокрема, з правилами надання фінансових послуг, з інформацією передбаченою ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальника тощо.

Також, у п. 9.6. Кредитного договору зазначено, що додатково до положень п. 9.5. Загальних умов кредитування Позичальник підтверджує, що йому надано вичерпну інформацію про: умови надання послуги фінансового кредиту із зазначенням вартості цієї послуги для Позичальників; умови надання додаткових фінансових послуг, пов'язаних з фінансовим кредитом, та їх вартість (за умови надання таких послуг); розмір винагороди Компанії у разі, коли вона пропонує послугу фінансового кредиту, що надається іншими фінансовими установами; реквізити органу, який здійснює державне регулювання ринків фінансових послуг (адреса, номер телефону тощо).

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Отже, підписавши Кредитний договір №50005944 від 10.09.2012 р., позивач ОСОБА_4 вступив в договірні відносини з відповідачем. У вказаному договорі сторони визначили права та взяли на себе певні обов'язки, визначені у договорі, зокрема із зазначенням терміну виконання зобов'язань.

Як роз'яснено п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» (далі по тесту - Постанова № 5 від 30.03.2012р.), при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про захист прав споживачів".

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

У п.16 Постанови №5 від 30.03.2012 р. визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

При цьому суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України "Про захист прав споживачів", а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач.

Таким чином, суд дійшов висновку, що зростання курсу долара США до гривні протягом строку дії Кредитного договору, саме по собі не є достатньою підставою для визнання недійсними положень Кредитного договору, відповідно до яких погашення кредиту повинно здійснюватись в гривні у перерахунку до долара США зі курсом, який є дійсним на день, що передує виставленню відповідного рахунку.

Положеннями ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, позичальник зобов'язаний повернути позику у тій валюті, в якій отримав кредит.

Згідно ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до положень ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Таким чином, судом встановлено, що при укладенні Кредитного договору сторонами додержано вимог, необхідних для чинності цього правочину і передбачених Цивільним кодексом України та Законом України «Про захист прав споживачів», в редакції, яка діяла на час укладення договору.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до вимог ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно положень ч.ч. 1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Окрім того, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 11 вересня 2013 р. у справі № 6-40 цс 13 дійшла до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по - перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3 , ч. 3 ст. 509 ЦК України); по - друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по - трете, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 76 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів.

Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи укладений сторонами кредитний договір, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором та Загальними умовами кредитування, які є невід'ємною частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання транспортного засобу, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, тому суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача, підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено.

Виходячи з предмету позову, позивачем окремо пред'явлено вимоги про стягнення з Товариства обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 103958,80 грн..

Як на правову підставу про стягнення безпідставно набутих коштів, позивач посилається на ст. 1212 Цивільного кодексу України, відповідно до якої, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на виконання умов Кредитного договору №50005944 від 10.09.2012 року, в рахунок погашення заборгованості сплачено грошові кошти в розмірі 80342,25 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. (а. с. 87-97)

Крім того, 31 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Ганною Володимирівною вчинено виконавчий напис №1145 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» предмета застави - автомобіль марки VW, модель Polo Sedan, рік випуску 2012, та за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета застави, запропоновано задовольнити вимоги ТОВ «Порше Мобіліті» за несплачені чергові платежі, штрафні санкції за період з 10 вересня 2012 року по 05 жовтня 2015 року у розмірі 306515,97 грн.

В порядку примусового виконання виконавчого напису нотаріуса, в межах виконавчого провадження №51385575, державним виконавцем Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Кудрановським Ю. В. 29.07.2016 року винесено постанову про арешт боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якої накладено арешт на транспортний засіб: марка VW, модель Polo Sedan, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_2.

14 липня 2016 року, у присутності двох понятих складено акт опису й арешту майна, відповідно до якого, описано транспортний засіб: марка VW, модель Polo Sedan, рік випуску 2012, реєстраційний номер НОМЕР_1, номер шасі НОМЕР_2, та прийнято ОСОБА_10 на відповідальне зберігання за адресою: АДРЕСА_2. (а. с. 77-80)

Відповідно до Звіту №КТЗ - 160803/1 про проведення незалежної оцінки по визначенню ринкової вартості об'єкту - майно ОСОБА_4 АДРЕСА_1 (КТЗ: Volkswagen Polo д.н.з НОМЕР_3) згідно постанови про призначення експерта від 03.08.2016 року для подальшої реалізації шляхом продажу через аукціон, складеного ФОП ОСОБА_11 на замовлення Бучанського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, ринкова вартість об'єкту оцінки, яка може бути встановлена як початкова ціна на аукціоні або за курсом, станом на 19.08.2016 року складає 175177,00 грн. (а. с. 69-75)

22 березня 2017 року, Дніпровським районним судом міста Києва ухвалено судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна, Відділ державної виконавчої служби Бучанського міського управління юстиції про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ПоршеМобіліті» судові витрати на оплату правової допомоги у розмірі 10 000,00 (десять тисяч) грн. (а. с. 51-57)

24 травня 2017 року, рішенням Апеляційного суду міста Києва апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. (58-63)

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті», треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна, Відділ державної виконавчої служби Бучанського міського управління юстиції, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Визнано вчинений 31 травня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Ганною Володимирівною виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №1145, про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль VOLKSWAGEN, модель POLO, номер шасі (кузова, рами) -VIN- НОМЕР_2, рік випуску-2012, колір білий, державний номер - НОМЕР_1, таким, що не підлягає виконанню.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» на користь ОСОБА_4 1157,52 грн. судового збору.

22 вересня 2012 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» та ОСОБА_4 укладено Договір застави транспортного засобу №50005944 , відповідно до якого заставодавець з метою забезпечення виконання викладених нижче зобов'язань заставляє майно, а саме автомобіль з наступними характеристиками: марка VOLKSWAGEN, модель POLO, номер шасі (кузова, рами) -VIN- НОМЕР_2, рік випуску-2012, колір білий, державний номер - НОМЕР_1, об'єм двигуна: 1598 куб. см..

Відповідно до п. 5.2 Договору застави, задоволення вимог Заставодержателя здійснюється двома способами - шляхом добровільної передачі Предмета застави у власність Заставодержателя або шляхом звернення стягнення на предмет застави. Способи задоволення вимог заставодержателя визначені п. 5.3 та п. 5.4 Договору застави.

Пунктом 5.3 Договору застави визначено порядок добровільної передачі Предмета у власність Заставодержателя, а пунктом 5.4 визначений порядок звернення стягнення на предмет застави і визначено два способи виконання на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Суд не бере до уваги посилання позивача на те, що відповідач, володіючи автомобілем марки VOLKSWAGEN, модель POLO, номер шасі (кузова, рами) VIN- НОМЕР_2, рік випуску-2012, отримав суму грошових коштів у розмірі 175177,00 грн., який визначено відповідно до Звіту №КТЗ - 160803/1 про проведення незалежної оцінки по визначенню ринкової вартості об'єкту - майно ОСОБА_4 АДРЕСА_1 (КТЗ: Volkswagen Polo д.н.з НОМЕР_3), оскільки не надано належних та допустимих доказів, що даний транспортний засіб реалізовано у відповідності із Законом України «Про заставу».

З огляду на викладене, суд приходить до висновку що позовні вимоги ОСОБА_4 про стягнення з Товариства обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 103958,80 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки.

Статтею 258 Цивільного кодексу України визначено вимоги до яких застосовується спеціальна позовна давність, серед іншого, позовна давність в один рік застосовується зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Тобто, обмежене строком давності право на позов у матеріальному розумінні означає право позивача на судовий захист протягом певного часу, поза межами якого цей захист, за загальним правилом, є неможливим.

Зважаючи на те, що в межах даного спору судом не встановлено обставин, які б свідчили про порушення прав та законних інтересів позивача, які підлягають захисту в судовому порядку, тому відсутні підстави для застосування до відносин, які виникли між сторонами спору, позовної давності в розумінні положень ст.261 Цивільного кодексу України, враховуючи подано до суду заяву відповідача про застосування строків позовної давності.

Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_4 не доведено наявність передбачених ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано суду докази, які б свідчили про те, що перед підписанням кредитного договору позичальника не було ознайомлено з умовами кредитного договору, яким, серед іншого, встановлюється певна відповідальність за порушення договірних зобов'язань.

З огляду на викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору та стягнення безпідставно набутих грошових коштів є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ч. 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Як убачається з матеріалів справи, 15 травня 2018 року представником відповідача ОСОБА_12 в судовому засіданні подана заява про стягнення з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Порше Мобіліті» витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн. (а.с.119-124)

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачем до матеріалів справи долучено Договір про надання юридичних послуг з ТОВ «Юридична компанія «Праймлекс» від 27.03.2018 р. (а.с. 127-131)

Згідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

Виходячи з аналізу ст. ст. 137 та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу.

Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011 року.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Як роз'яснено у п. 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. за №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК України.

Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Однак, в межах розгляду даної цивільної справи інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» представляє представник за дорученням ОСОБА_12, доказів, що мають підтвердити правовий статус даної фізичної особи, як адвоката, відповідно до положень Закону України «Про адвокатуру», суду надано не було.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про відшкодування з ОСОБА_4 витрат на правову допомогу у розмірі 12000,00 грн., за відсутності доказів, які мали підтвердити, що понесені позивачем витрати, пов'язанні безпосередньо з розглядом даної справи в суді.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст.192, 203, 215, 524, 525, 526, 533, 627, 1046, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, п.п.14, 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавств при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин», ст. ст. 2, 4, 12, 76-81, 89, 263-265, Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_4 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору та стягнення безпідставно набутих грошових коштів.

Відповідно до ст. 354 ЦПК України, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 15.5 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте Дніпровським районним судом м. Києва за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

С у д д я