КИЇСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ справи: 759/4868/13-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1858/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Шум Л.М.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Немировська О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Немировської О.В.

суддів - Чобіток А.О., Ящук Т.І.,

секретар - Шепель К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за заявою ОСОБА_3 про забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року,

встановив:

у квітні 2013 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності та поділ майна подружжя. В ході розгляду справи позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на домоволодіння по АДРЕСА_1 та заборонити проведення будівельних робіт за вказаною адресою.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року заяву було задоволено частково, накладено арешт на домоволодіння по АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою, ОСОБА_5, яка не є учасником справи, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою заяву про забезпечення позову залишити без задоволення, посилаючись на порушення норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи.

Заслухавши доповідь судді Немировської О.В., пояснення позивача ОСОБА_5, відповідача ОСОБА_4, представника апелянта ОСОБА_5 - ОСОБА_6, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається із виділених матеріалів справи, позивач звернулась до суду з позовом про поділ майна подружжя у квітні 2013 року та з урахуванням уточнень просила суд, зокрема, визнати за нею право власності на ? частину будинку за адресою: АДРЕСА_1, а також земельної ділянки за вказаною адресою та гаражу. Також позивач просила поділити між подружжям автомобіль марки ВАЗ-21121.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 13 листопада 2014 року було вжито заходи забезпечення позову та накладено арешт на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Святошинського районного суду м.Києва від 27 січня 2016 року в задоволенні позову було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 17 серпня 2016 року вказане рішення в частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя та поділу автомобіля було скасоване, позовні вимоги в цій частині задоволені, в іншій частині рішення залишено без змін.

Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 07 жовтня 2016 року заходи забезпечення позову були скасовані.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 травня 2017 року рішення Святошинського районного суду м.Києва від 27 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду м.Києва від 17 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на ? частину нерухомого майна були скасовані, справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

У серпні 2018 року при новому розгляді справи у суді першої інстанції позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову, у якій просила накласти арешт на спірне домоволодіння та заборонити проведення будівельних робіт у ньому.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року заяву було задоволено частково, накладено арешт на домоволодіння по АДРЕСА_1.

Задовольняючи частково заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з того, що накладення арешту на домоволодіння є співмірним до заявлених позовних вимог заходом забезпечення позову, невжиття якого може утруднити виконання рішення суду. Такий висновок суду є законним та обґрунтованим, відповідає встановленим у справі обставинам.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що судом першої інстанції було розглянуто заяву про забезпечення позову із порушенням норм процесуального права та накладено арешт на майно, яке на час постановлення ухвали відповідачеві вже не належало.

ОСОБА_5, яка не є учасником справи, при зверненні до суду з апеляційною скаргою зазначала, що вона є власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 з 27 грудня 2016 року на підставі договору дарування, укладеного між відповідачем у справі ОСОБА_4 та нею. Апелянт зазначала, що процесуальним законом в порядку забезпечення позову передбачено накладення арешту на майно, яке належить відповідачу, а станом на день розгляду заяви вказане домоволодіння ОСОБА_7 вже не належало.

Однак такі доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

В ст. 149 ЦПК України передбачено забезпечення позову на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується:1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов'язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов'язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини.

В п. 4 постанови Пленуму ВС України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22.12.2006 р. №9 дано роз'яснення про те, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

В даному випадку, предметом спору є спільне сумісне майно подружжя та його поділ, а саме домоволодіння, на яке оскаржуваною ухвалою суду було накладено арешт.

Посилання скаржника на те, що вказане майно було подароване їй відповідачем ще до розгляду питання про забезпечення позову, тоді як процесуальним законом передбачено накладення арешту на майно, належне відповідачу, а не третім особам, не можуть бути підставою для скасування ухвали, оскільки судом першої інстанції було застосовано заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, яке є предметом спору, а не в порядку п. 1 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, як про це зазначає апелянт.

Частиною 2 ст. 148 ЦПК України визначено, що забезпечення позову допускається якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

Слід зазначити, що відчуження ОСОБА_4 спірного майна на користь скаржника ОСОБА_5 свідчить про те, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне домоволодіння може призвести до подальшої зміни власника, що унеможливить виконання рішення суду у випадку задоволення позовних вимог.

Крім того, не можуть бути підставою для скасування ухвали суду і посилання апелянта на те, що форма та зміст заяви про забезпечення позову не відповідають встановленим процесуальним законом вимогам, що є підставою для її повернення. Так, апелянт вказувала на те, що при зверненні до суду із заявою заявником не вказано ціну позову, як того вимагає положення ст. 151 ЦПК України, однак з виділених матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з вказаною заявою позивачем було вказано предмет позову та обґрунтування необхідності його забезпечення у обраний спосіб, що свідчить про дотримання заявником вимог, встановлених до відповідних заяв. Також не можуть бути підставою для скасування по суті правильної ухвали і доводи скарги про те, що заяву не було оплачено судовим збором, оскільки питання розподілу судових витрат, в тому числі і стягнення судового збору до державного бюджету, вирішується судом під час ухвалення рішення у відповідності до положень статей 141, 265 ЦПК України.

Посилання апелянта на те, що ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 31 жовтня 2018 року провадження у даній справі закрито також не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги, оскільки дана ухвала оскаржена позивачем в апеляційному порядку, за апеляційною скаргою 23 листопада 2018 року Київським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження. Крім того, закриття провадження у справі відповідно до ч.9 ст. 158 ЦПК України є підставою для скасування заходів забезпечення позову, а не скасування ухвали про забезпечення позову в апеляційному порядку.

Таким чином, доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують, ухвала була постановлена судом першої інстанції при дотриманні норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382 ЦПК України, суд

постановив:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 13 вересня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 30 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді