Постанова

Іменем України

28листопада 2018 року

м. Київ

справа № 344/3834/16-ц

провадження № 61-27402св18

Верховний Суд у складі колегії суддівПершої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д.Д. (суддя-доповідач),

суддів: ГулькаБ. І., СинельниковаЄ. В., ХоптиС.Ф.,ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач -публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач -ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4на заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської областіу складі судді Домбровської Г. В. від 30травня 2016року та ухвалу Апеляційного судуІвано-Франківської області у складі колегії суддів:Девляшевського В. А., Матківського Р. Й., Фединяка В. Д., від 20вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 рокупублічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)звернулось до суду з позовом доОСОБА_4 про стягненнязаборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що08квітня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4. укладенокредитний договір, за умовами якого остання отрималакредит у розмірі8 000 грну виглядівстановленогокредитного ліміту на платіжнукартку, зісплатою 30,00 %річних за користування кредитом та кінцевимтерміномповернення, щовідповідає строку діїкартки.

Відповідачсвоїзобов'язання за договором не виконувала, у зв'язку з чимстаном на 29 лютого 2016 рокуутвориласькредитназаборгованістьу розмірі14 498,93 грн, зяких:7712,66 грн - заборгованість за кредитом; 4919,65 грн - заборгованістьза процентами за користування кредитом; 700,00 грн -пеня та комісія; 500,00 грн - штраф (фіксованачастина); 666,62 грн - штраф (процентнаскладова).

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило судстягнути з ОСОБА_4. на йогокористьзаборгованість за кредитним договором у розмірі14 498,93 грн.

Заочним рішеннямІвано-Франківського міського суду Івано-Франківської областівід 30травня 2016року позов ПАТ КБ «ПриватБанк»задоволено.

Стягнутоз ОСОБА_4 на користьПАТ КБ«ПриватБанк»заборгованість за кредитним договором від 08квітня2011 року урозмірі 14 498,93 грн, зяких: 7712,66 грн - заборгованість за кредитом; 4919,65 грн - заборгованістьза процентами за користування кредитом; 700,00 грн -пеня та комісія; 500,00 грн - штраф (фіксованачастина); 666,62 грн - штраф (процентнаскладова).

Вирішенопитання про розподілсудовихвитрат.

Задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, щозгідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Оскільки ОСОБА_4свої зобов'язання за кредитним договором не виконала, це є підставою для стягнення з неї грошових коштів за цим договором.

Ухвалою Апеляційного судуІвано-Франківської областівід 20вересня 2017 року апеляційну скаргуОСОБА_4.відхилено.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської областівід 30травня 2016року залишено без змін.

Апеляційний суд,залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, щопозичальникзобов'язаннязакредитним договоромналежним чином не виконувала, тому за нею рахуєтьсязаборгованість, розмірякоїпідтверджуєтьсядолученим до матеріалівсправирозрахунком, правильністьякоговідповідачем не спростовано.

У жовтні 2017 рокуОСОБА_4.подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосуваннясудами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судовірішення і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скаргамотивована тим, щодоговору на отримання банківського кредиту з позивачем вона не укладала, не підписувала, не відкривала карткових рахунків.

08 квітня 2011 року вона отримала у ПАТ КБ «ПриватБанк» пенсійну картку, якою користувалась для отримання пенсії, будь-яких дій по іншій картці нею не проводилось.

Відзив на касаційнускаргуучасникисправидо суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційногоцивільного суду та розглядаютьсяспочатку за правилами, щодіютьпіслянабраннячинностіцієюредакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційноїінстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18травня 2018 року справа надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

Згідно з частиноютретьоюстатті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюєтьсявідповідно до законів, чинних на час вчиненняокремихпроцесуальнихдій, розгляду і вирішеннясправи.

Касаційна скарга підлягає частковомузадоволенню.

Згідно з положеннямчастинидругоїстатті 389 ЦПК Українипідставамикасаційногооскарження є неправильнезастосування судом норм матеріального права чипорушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частинпершої, другої та п'ятоїстатті 263 ЦПК Українисудоверішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права іздотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставіповно і всебічноз'ясованихобставин, на якісторонипосилаються як на підставусвоїхвимог і заперечень, підтвердженихтимидоказами, якібулидосліджені в судовому засіданні.

Зазначенимвимогам закону судовірішеннячастково не відповідають.

Судом установлено, що08квітня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4. укладенокредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі8 000 грну виглядівстановленого кредитного ліміту на платіжнукартку, зісплатою 30,00 %річних за користування кредитом та кінцевимтерміномповернення, щовідповідає строку діїкартки.

Відповідачсвоїзобов'язання за договором не виконувала, у зв'язку з чимутвориласькредитназаборгованість.

Цивільно-правовавідповідальність - цепокладення на правопорушникаоснованих на законіневигіднихправовихнаслідків, якіполягають у позбавленнійогопевних прав або в замініневиконанняобов'язкуновим, або у приєднанні до невиконаногообов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, щообчислюється у відсоткахвідсуминесвоєчасновиконаного грошового зобов'язання за кожен день простроченнявиконання.

Згідно зстаттею 61 КонституціїУкраїниніхто не може бути двічіпритягнутий до юридичноївідповідальності одного виду за одне й те самеправопорушення.

Відповідач на підставі пункту 2.1.1.5.5 Умов та правил наданнябанківськихпослугзобов'язавсяпогашатизаборгованість за кредитом, відсотками за йоговикористання, по перевитратіплатіжноголіміту, а такожоплачуватикомісії на умовах, передбаченихцих Договором.

При непогашеннісумипростроченого кредиту згідно з пунктом 2.1.1.12.6.1. Умов та правил наданнябанківськихпослуг на суму від 100 грн, клієнтсплачує банку пеню відповідно до встановленихтарифів.

Крім того, у пункті 2.1.1.7.6 кредитного договору визначено, що припорушенніклієнтомстроківплатежів по кожному з грошовихзобов'язань, передбаченихцимдоговором, більшніж на 30днівклієнтзобов'язанийсплатитибанку штраф, розмірякоговстановлено тарифами договору (500 грн + 5 % від суми позову). Штраф нараховується на окремийрахунок і підлягаєоплаті в зазначені банком терміни.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовийвисновоквисловлено Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбаченоподвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Крім того,особливостірегулюваннявідносин за договором про наданняспоживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частинип'ятої статті 11, частинпершої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови вдоговорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частиничетвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частинивосьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частиничетвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часукладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Проте суди не звернули уваги на те, що умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту, за надання якої можливе встановлення комісії (пункт 2.1.1.12.8.Умов та правил наданнябанківськихпослуг), однак позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу.

При цьомубанкнараховувавкомісію за послуги, щосупроводжують кредит, а саме за компенсаціюсукупнихпослуг банку за рахунокОСОБА_4., що є незаконним.

Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року № 6-1746цс16.

Ухвалюючи рішення в справі, судипопередніх інстанцій зазначені вимоги закону та правові висновки Верховного Суду України до уваги не взяли та дійшли помилкового висновку про одночасне стягнення з відповідача на користь банку комісії, пеніта штрафу (фіксована частина та процентна складова).

При цьому, в іншій частині суди зробили правильний висновок, що оскільки взяті на себе зобов'язання за кредитним договоромОСОБА_4. належним чином не виконувала, то з неї підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка складається з боргу за кредитом, процентами за користування ним та пені, розмір якої відповідає умовам договору.

Доводи касаційноїскарги про те, щокредитнийдоговір ОСОБА_4 не укладала є безпідставними, оскількиправочин є правомірним, якщойогонедійсність прямо не встановлена законом абоякщовін не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідач з такими вимогами до суду не зверталась.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення комісії і штрафу (фіксована частина та процентна складова)з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог, в іншій частині судові рішення підлягають залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416,418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4задовольнити частково.

Заочне рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської областівід 30травня 2016року та ухвалу Апеляційного судуІвано-Франківської області від 20вересня 2017 рокув частині стягнення комісії і штрафу (фіксована частина та процентна складова)скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4про стягнення комісії і штрафу (фіксована частина та процентна складова) відмовити.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційноїінстанціїнабираєзаконноїсили з моменту їїприйняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк