печерський районний суд міста києва
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 червня 2018 року Печерський районний суд м. Києва

в складі:

головуючого судді Остапчук Т.В.

при секретарі Каранда С.Г.

за участю позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2

представника відповідача Колток О.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Приватного нотаріуса Острозького районного нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання недійсними дій, відшкодування матеріальної шкоди

В С Т А Н О В И В :

Позивачі звернулись до суду з позовом про визнання недійсним дій, відшкодування матеріальної шкоди , посилаючись на те що є власниками автомобіля Mitsubishi Lancer, 2006 р.в. Згідно договору оренди, за яким було передано автомобіль орендарю 02.09.2013 р., вартість автомобіля складала з врахуванням індексації 120000 грн., що на той час дорівнювало в еквіваленті 15000 доларів США з урахуванням того, що цей автомобіль є іноземного виробництва і вартість таких автомобілів в гривні завжди коригується на курс іноземної валюти (середній курс гривні к долару на час передачі автомобіля в оренду і незаконного посвідчення довіреності складав 8 грн. за 1 долар США). На даний час ця сума в зв'язку з різким подорожчанням долару США в Україні в еквіваленті складає 15000 дол. х 26,1139 (курс долара на 04.06.2018) = 391708,5 грн. Вказувала на те що , не видавала довіреність, не підписувала її, а довіреність була засвідчена нотаріусом ОСОБА_9 по підробним документам та з підробкою підпису ОСОБА_1 В зв»язку з чим були позбавлені права власності на автомобіль , який до цього часу їм не повернутий , чим спричинена матеріальна шкода.

В судовому засіданні позивачі позов підтримали, 3.10.2017р. уточнили позовні вимоги та просили визнати незаконною нотаріальну дію, щодо видачі приватним нотаріусом Острозького нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_9, від імені ОСОБА_1 . довіреності від 12.09.2013 р. на бланку серії ВТМ № 415802 (номер у реєстрі нотаріальних дій 956), вказану довіреність визнати недійсною, та зобов'язати Міністерство юстиції України внести відповідні зміни до Єдиного реєстру довіреностей відповідно до 70 пункту четвертого розділу Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228.

Зобов'язати Міністерство юстиції України анулювати свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю приватного нотаріуса ОСОБА_9 за порушення нотаріусом вимог законодавства при вчиненні ним нотаріальних дій.Стягнути з приватного нотаріуса ОСОБА_9 393900, 00 гривень матеріальної шкоди на користь ОСОБА_2, 279500,00 гривень матеріальної шкоди на користь ОСОБА_1, всі судові витрати покласти на відповідача МЮУ.

Представник відповідача МЮУ проти позову заперечувала , вказувала на те що наказом від 17.02.2016р. № 450/5 анульовано свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю , виданого Міністерством юстиції України 23 липня 1997р. за № 2701 на ім»я ОСОБА_9

Відповідач ОСОБА_9 в судове засідання не з»явився. Про час розгляду справи повідомлявся за останнім відомим місцем знаходження, суд визнав можливим розглянути в відсутність.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідиши матеріали справи, приходить до слідуючого.

Встановлено , що ОСОБА_1 є власником автомобіля Mitsubishi Lancer, 2006 р.в., д.н. НОМЕР_1 (а.с.28) Згідно договору оренди від 02.09.2013 р. ОСОБА_2 передав автомобіль орендарю ОСОБА_5

12.09.2013р. Приватним нотаріусом Острозького районного нотаріального округу ОСОБА_9 було посвідчено довіреність за реєстровим № 956 на право розпорядження транспортним засобом від імені ОСОБА_1 на ім.»я ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Позивачка просить визнати незаконною нотаріальну дію, щодо видачі приватним нотаріусом Острозького нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_9, від імені ОСОБА_1 довіреності від 12.09.2013 р. на бланку серії ВТМ № 415802 (номер у реєстрі нотаріальних дій 956), вказану довіреність визнати недійсною.

Встановлено , що до Шевченківського районного суду м.Києва про направлений

обвинувальний акт відносно ОСОБА_8, Два цивільні позови про відшкодування матеріальної та моральної шкоди та клопотання про об'єднання позовних вимог в одному провадженні, були подані позивачами в кримінальному провадженні в Шевченківський районний суд м.Києва.

Крім того на досудовому розслідуванні перебуває кримінальне провадження № 0000361 та № 0000521 за ознаками кримінального правопорушення , передбаченого ч.3 ст.289 КК України, ч.3 ст.358 КК України , позивачка визнана потерпілою.

Відповідно до положень статті 319 Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов'язані з позбавленням його володінням майном.

Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 цього Кодексу встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу і такий правочин може бути визнаний недійсним судом (стаття 215 Кодексу).

Відповідно до частини 1 статті 216 Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст.. 5 ЦПК України , здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 13 ЦПК України передбачає ч.1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1,2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд зважує на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» ( Chahal v . the United Kingdom , (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року ( заява № 38722/02 )).

Згідно з частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 1000, ст. 1001 Цивільного кодексу України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від Імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. ГІравочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя .

Судом роз»яснювалось позивачам право уточнення позовних вимог, пред»явлення позову до належних сторін,оголошувалось перерва, однак позивачі наполягали на розгляді даного позову.

З вимогами про визнання доручення недійсним відповідно до ст..203,215 ЦК України не звертались, посилання на ст.228 ЦК України є безпідставним.

Тому позовні вимоги про визнання незаконною нотаріальну дію, щодо видачі приватним нотаріусом Острозького нотаріального округу Рівненської області ОСОБА_9, від імені ОСОБА_1 . довіреності від 12.09.2013 р. на бланку серії ВТМ № 415802 (номер у реєстрі нотаріальних дій 956), вказану довіреність визнати недійсною, та зобов'язати Міністерство юстиції України внести відповідні зміни до Єдиного реєстру довіреностей відповідно до 70 пункту четвертого розділу Положення про Міністерство юстиції України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 року №228 є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Згідно до ст..19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування , їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі , в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Міністерство юстиції України в межах компетенції, визначеної Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 2.07.2014р. № 228 не має повноважень , щодо надання оцінки законності вчинених нотаріусом нотаріальних дій.

Наказом Міністерства юстиції України від 17.02.2016р. № 450/5 анульовано свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю , виданого Міністерством юстиції України 23 липня 1997р. за № 2701 на ім»я ОСОБА_9 (а.с.112)

Тому позовні вимоги про зобов'язання Міністерство юстиції України анулювати свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю приватного нотаріуса ОСОБА_9 не підлягають задоволенню.

Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено , що майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст.. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Відповідно до ст. 27 ЗУ "Про нотаріат" встановлені спеціальні умови настання відповідальності приватного нотаріуса. Так, відповідно до ч. 2 цієї статті, нотаріус не несе відповідповідальності у разі якщо особа, яка звернулась до нотаріуса за вчиненням нотаріальної дії подала неправдиву інформацію, щодо будь-якого питання, пов'язаного з вчиненням нотаріальної дії, подала недійсні та/або підроблені документи. Тобто, умовою відповідальності нотаріуса має бути сукупність таких обставин: наявність шкоди охоронюваним правам; наявність вини у формі умислу чи необережності; протиправність;причинно-наслідковий зв'язок між заподіяною шкодою та діями.

Позивачами не надано належних на допустимих доказів спричинення приватним нотаріусом шкоди , яка б підлягала відшкодуванню, тому позовні вимоги про стягнення з приватного нотаріуса ОСОБА_9 матеріальної шкоди не знайшли підтвердження в судовому засіданні та не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.22, 1166,203,215, 228, 1177 ЦК України , ст..12,141,81,263,264,273,280 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Відмовити в позові ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Міністерства юстиції України, Приватного нотаріуса Острозького районного нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання недійсними дій, відшкодування матеріальної шкоди

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м.Києва через Печерський районний суд м.Києва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного тексту рішення 19.06.2018р.

Суддя Остапчук Т.В.