Справа № 2-2576/11 Головуючий у 1 інстанції: Горбань О.Ю.
Провадження № 22-ц/783/464/18 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2018 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретаря: Цапа П.М.,

за участю: апелянта ОСОБА_2, та його представника (адвоката) ОСОБА_3,

представника СРА ЛМР ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи Львівське комунальне підприємство «Житловик - С», Львівська міська рада, Львівська міська професійна спілка «Захист праці» про зобов'язання до вчинення дій,-

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи Львівське комунальне підприємство «Житловик - С», Львівська міська рада, Львівська міська професійна спілка «Захист праці» про зобов'язання відповідача укласти договір найму на квартиру АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову зазначав, що починаючи з серпня 1988 року він проживає у будинку АДРЕСА_1. Вказаний будинок мав статус гуртожитку до 2007 року. Відповідно до рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 9 березня 2007 року № 139 зазначеному будинку надано статус житлового та ухвалою Львівської міської ради від 29 березня 2007 року № 721 цей будинок прийнято у власність територіальної громади м. Львова. На виконання п.4 рішення виконкому Львівської міської ради від 27.06.2008 року №636 Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради зобов'язана укладати договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані та проживають у згаданому будинку. Натомість, відповідач не уклав з ним договір найму на фактично зайняте житло - кімнати №91-92, а його неодноразові звернення з цього приводу залишені без реагування, тому в судовому порядку просить задовольнити позов.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 січня 2018 року в позові ОСОБА_2 до Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради, треті особи Львівське комунальне підприємство «Житловик - С», Львівська міська рада, Львівська міська професійна спілка «Захист праці» про зобов'язання укласти договір житлового найму відмовити повністю.

Дане рішення оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням усіх обставин справи, а висновки суду є неправильними та ґрунтуються на невірних твердженнях. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкових висновків, що ним не вірно обрано спосіб захисту свого порушеного права та безпідставно покликається на те, що жодних рішень про надання йому квартири АДРЕСА_1 після зміни статусу будинку громадською комісією з житлових питань при виконкомі ЛМР не приймалося. Вважає, таке твердження суду безпідставним, оскільки таких рішень і не повинно було прийматись, так як вирішувалося питання не про надання йому жилого приміщення, а було рішення про укладення з ним договору найму на жиле приміщення, в якому він фактично проживає.

Також вважає помилковим висновок, суду щодо неподання ним заяви стосовно укладення договору найму, оскільки таку заяву він неодноразово подавав в Сихівську районну адміністрацію(копія відповідних заяв та результати їх розгляду знаходяться в матеріалах справи). Крім того, вважає безпідставним посилання суду на ст. 61 ЖК України та на ст. 58 ЖК України. Крім того, судом не враховано того, що рішеннями виконкому ЛМР № 636 від 27.06.2008 р. та № 139 від 09.03.2007 р. встановлено додаткову підставу для укладення договорів найму на жилі приміщення в одному, окремо взятому будинку по АДРЕСА_1 і такою підставою є не ордер на вселення в конкретне приміщення, а факт проживання в такому конкретному приміщенні та факт реєстрації місця проживання в цьому будинку. Враховуючи наведене, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким його позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_2 та його представника (адвоката) ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення представника Сихівської РА ЛМР ОСОБА_4 на заперечення такої, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить переконання про залишення апеляційної скарги без задоволення виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 09 серпня 1988 року ОСОБА_2 вселився в гуртожиток на АДРЕСА_1 та прописаний у даному гуртожитку. Реєстрація позивача, як одинокого, в гуртожитку по АДРЕСА_1 відбулась без надання йому окремої кімнати. На час вселення позивач працював на Львівському ВО «Полярон», його вселення у гуртожиток проведено з відома адміністрації підприємства, на якому він працював..

Рішенням виконкому Львівської міської ради від 09.03.2007 року № 139 гуртожитку Виробничого об'єднання «Полярон» на АДРЕСА_1 наданий статус житлового будинку та запропоновано Львівській міській раді прийняти даний будинок у власність територіальної громади м. Львова. Департамент житлового господарства та інфраструктури зобов'язано укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані та проживають у даному житловому будинку.

Рішенням Львівської міської ради від 29.03.2007 року № 721 відомчий житловий будинок АДРЕСА_1 прийнято у власність територіальної громади м. Львова.

Рішенням виконкому Львівської міської ради від 27.06.2008 року № 636 внесено зміни до п.4 рішення виконкому Львівської міської ради від 09.03.2007 №139, відповідно до яких Сихівську районну адміністрацію зобов'язано укласти договори житлового найму з мешканцями, які зареєстровані і проживають у будинку АДРЕСА_1.

Розпорядженням голови Сихівської районної адміністрації від 05.02.2009 року №41 «Про присвоєння приміщенням в житловому будинку на АДРЕСА_1 квартирних номерів», приміщенням у житловому будинку присвоєно окремі квартирні номери, зокрема, під літ. 351 - №91, під літ. 352 - №92. При прийнятті вказаного розпорядження взято до уваги поетажні плани за 1973 року. Вказане рішення, прийняте відповідачем є чинним. Відтак, кімнати №91 та 92 є самостійними об'єктами договорів житлового найму.

Як встановлено судом, у червні 2009 року Сихівська районна адміністрація звернулась з листом №34/41 в ОКП ЛОР «БТІтаЕО» про приведення інвентаризаційної справи по житловому будинку №2 по вул.Угорській у м.Львові у відповідність до фактичного стану приміщень.

З акту біжучих змін, наявних в інвентаризаційній справі від 23.02.2010 року вбачається, що фахівцями ОКП ЛОР «БТІ таЕО» проведено обстеження частини гуртожитку і внесено зміни в поверхові плани, експлікацію, виготовлено копії поверхових планів.

Встановлено, що в поетажному плані станом на 2010 рік містяться зміни (нанесені червоним) у кресленнях, деякі кімнати, котрі першочергово за кресленнями були ізольованими. Разом з тим судом встановлено, що на час звернення позивача до суду кімнати, які він займає № 91 і №92 не є ізольованими, фактично існує єдиний вхід у кімнати із загального коридору.

Згідно рішення виконавчого комітету Львівської міської ради від 29.04.2011 року № 490 «Про завершення впорядкування проживання мешканців у будинку АДРЕСА_1», Сихівській районній адміністрації делеговано повноваження щодо завершення роботи з впорядкування проживання мешканців у будинку АДРЕСА_1, передбачено утворення двох містобудівних одиниць (житловий будинок і гуртожиток) у вказаному будинку.

До складу житлового фонду, відповідно до ст. 4 ЖК Української РСР, відносяться житлові будинки, а також житлові приміщення в інших будівлях. Жилі будинки та жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі складають державний житловий фонд.

Частиною 1 ст. 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд).

Статтею 62 ЖК Української СРС дійсно передбачено, що до відносин, що випливають з договору найму жилого приміщення, у відповідних випадках застосовуються також правила цивільного законодавства.

Захист житлових прав з приводу житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, здійснюється виключно на підставі ЖК Української СРС та виданих відповідно до них актів житлового законодавства.

Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другої вказаної статті передбачені способи захисту цивільних прав та інтересів.

На час вселення позивача у спірну кімнату в гуртожитку, порядок надання жилої площі в гуртожитку підприємства, правила користування гуртожитками та їх утримання визначалися Примірним положенням про гуртожиток, яке затверджене постановою Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, яка втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 582 від 12 серпня 2015 року.

Відповідно до статей 9, 10 Примірного положення про гуртожитки, ст.ст.128, 129 ЖКУРСР жила площа у гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. На підставі рішення про надання житлової площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на дану жилу площу. Інших підстав для вселення нажилу площу у гуртожитку положення не містить.

Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572 передбачено, що користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків здійснюється згідно з свідоцтвом на право власності або договором найму (оренди).

Як вірно встановлено судом першої інстанції, жодних рішень про надання позивачу квартир (кімнат) №91,92 по вул. Угорська, 2 у м. Львові після зміни статусу будинку громадською комісією з житлових питань при виконкомі Львівської міської ради не приймалось.

Відповідно до п. 13 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11 грудня 1984 року N 470, потребуючими поліпшення житлових умов визнаються громадяни, забезпечені жилою площею нижче за рівень, що визначається виконавчими комітетами обласних, Київської і Севастопольської міських Рад народних депутатів разом з радами профспілок, а також громадяни які проживають в одній кімнаті по дві і більше сім'ї, незалежно від родинних відносин, або особи різної статі, старші за 9 років, крім подружжя (в тому числі якщо займане ними жиле приміщення складається більш як з однієї кімнати).

Виходячи зі змісту наведеного, законодавцем врегульовано, що заінтересована особа подає відповідне письмове прохання.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем неодноразово подавалось заяви стосовно укладення договору найму є безпідставними, оскільки відсутні письмові звернення з боку позивача стосовно закріплення за ним як ізольованого, так і неізольованого приміщень, а також відсутні будь-які докази звернень позивача стосовно укладення договорів найму.

Відповідно ч. 2 ст. 61 Житлового кодексу Української РСР, договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер).

Згідно ст. 58 Житлового кодексу Української РСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Радою Міністрів Української РСР.

З наведеного вбачається, що єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення може бути тільки ордер.

Ордер (ордери) на вселення позивача в кімнату АДРЕСА_1 розміром 11 кв.м відсутній.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач здійснює оплату за фактичне користування кімнатами житловою площею 22,1 кв.м. не може бути підставою для зобов'язання відповідача укласти зі ОСОБА_2 договір найму на квартири №91,92 такої площі (22,1 кв.м), оскільки ці квартири (кімнати) є окремими об'єктами договорів житлового найму та зазначені у розпорядженні №41 від 05.02.2009 року під різними номерами, а матеріали інвентаризаційної справи не містять необхідних змін в частині перепланування цих кімнат чи переобладнання.

Разом з тим судом першої інстанції встановлено, що при заселенні у гуртожиток за ним не закріплялась ні конкретна кімната, ні конкретні кімнати, тоді як на час його заселення у гуртожиток йому виділялось ліжко-місце в гуртожитку.

Як вбачається з матеріалів, жодних письмових звернень про прийняття рішення про об'єднання чи для оформлення кімнат №91 і 92 за ОСОБА_2 суду не надано.

Разом з тим рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 23.03.2018 року в задоволенні позову Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_2, треті особи: Львівське комунальне підприємство «Житловик - С», Львівська міська рада про зобов'язання вчинити певні дії відмовлено. Зокрема даним рішенням встановлено, що ОСОБА_2 вважає, що житлові приміщення АДРЕСА_1 є окремими квартирами, а відтак відмовляється укладати з позивачем договору житлового найму на дві квартири. У зв'язку з наведеним, ним було оскаржене вищезазначене розпорядження Сихівської районної адміністрації Львівської міської ради № 41 від 05.02.2009 року «Про присвоєння приміщенням в житловому будинку на АДРЕСА_1 квартирних номерів». Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 08.11.2017 року постанову Сихівського районного суду м. Львова від 04.05.2017 року залишено без змін, в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання охоронюваних законом її прав, свобод чи інтересів. Конституційним Судом України у Рішенні від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 надано тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Приймаючи до уваги вище викладене, колегія суддів приходить переконання про те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення необхідно залишити без змін.

Інші доводи апелянта не спростовують висновків суду, такі не ґрунтуються на законі і спростовуються вищенаведеним.

Суд першої інстанції повно встановивши фактичні обставини справи, дав об'єктивну оцінку зібраним у справі доказам, вірно застосувавши норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, ухвалив рішення, яке відповідає закону.

Отже, висновки суду відповідають обставинам справи, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому підстав для скасування його рішення немає.

Відповідно до ст. 375 ЦКП України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1.ч.1 ст.374, 375, 381 - 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 10 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26.06.2018 року.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра