Провадження № 22-ц/772/1324/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ан О. В.
Доповідач:Стадник І. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 липня 2018 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Міхасішина І.В., Войтко Ю.Б.,

з участю секретаря судового засідання Безрученко Н.Р.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань №2

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк»

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року, ухвалене під головування судді Ан О.В., повний текст якого складений 13 квітня 2018 року

в справі №127/17804/17

за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» (позивач)

до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 (відповідачі),

за участю Центру адміністративних послуг «Прозорий офіс», служби у справах дітей Вінницької міської ради (треті особи)

про виселення, -

встановив:

В серпні 2017 року ПАТ «Перший український міжнародний банк» звернулося в міський суд з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_6 про виселення, в обґрунтування якого посилалось на те, що між позивачем та ОСОБА_7 29.11.2007 року було укладено кредитний договір №5861116, згідно якого банк надав останньому кредит у сумі 176700,00 доларів США зі сплатою 11,90% річних, строком до 29.11.2022 року. У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором майновий поручитель ОСОБА_3 передала в іпотеку квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 про, що був укладений договір іпотеки №5861289 від 29.11.2007 року.

Відповідно до умов договору іпотеки за рахунок предмету іпотеки банк має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням в повному обсязі. У зв'язку з невиконанням ОСОБА_7 зобов'язань за кредитним договором, ПАТ «ПУМБ» реалізував своє право на звернення стягнення шляхом набуття у свою власність предмету іпотеки, внаслідок чого державним реєстратором Вінницької обласної філії КП «Центр державної реєстрації» зареєстровано право ПАТ «ПУМБ» на предмет іпотеки.

На підставі ЗУ «Про іпотеку» та умовами договору іпотеки позивач повідомив відповідачів про реєстрацію права власності на квартиру, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 за ПАТ «ПУМБ» та про необхідність звільнення даної квартири.

Просив суд виселити ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 з квартири, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення та зобов'язати Центр адміністративних послуг «Прозорий офіс» зняти з місця реєстрації відповідачів, крім того стягнути з них понесені судові витрати.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.10.2017 року позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» до ОСОБА_7 про виселення та зобов'язання Центру адміністративних послуг «Прозорий офіс» зняти з місця реєстрації ОСОБА_7 залишено без розгляду.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18.10.2017 року вирішено виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_6 з квартири, загальною площею 139,5 кв. м., житловою площею 98,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, без надання іншого житлового приміщення. В решті позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.03.2018 року заочне рішення суду від 18.10.2017 року- скасовано, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із судовим рішенням позивач ПАТ «Перший український міжнародний банк» подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись неповне з'ясування судом першої інстанції обставин справи, невідповідність його висновків дійсним обставинам справи, а також порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвали нове про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що висновок суду першої інстанції про порушення банком вимог ч. 3 ст. 109 ЖК України та умов договору іпотеки не відповідають дійсним обставинам, що встановлені в адміністративній справі щодо якої вирішено спір постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13.11.2017 року.

Крім того, на думку апелянта судом першої інстанції не вірно застосовано норму матеріального права - ч. 2 ст. 109 ЖК України, а натомість при вирішенні даного спору мала б бути застосована ст. 391 ЦК України.

В судовому засіданні представник ПАТ «Перший український міжнародний банк» - адвокат Васильчиков І.В. вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах, викладених у ній, і просив задовольнити.

Представник відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_9 проти вимог апеляційної скарги заперечувала, просить залишити в силі рішення суду першої інстанції як законне і обґрунтоване.

Від відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_6, а також третьої особи - Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради надійшли відзиви на апеляційну скаргу. При розгляді справи по суті Департамент адміністративних послуг Вінницької міської ради покладається на розсуд суду, а відповідачі просять залишити рішення суду першої інстанції без змін. Від служби в справах дітей Вінницької міської ради суду надійшла заява про розгляд справи в їх відсутність.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_6, повідомлені в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з'явились, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін з таких підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися за засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 29.11.2007 року між ЗАТ Перший Український Міжнародний банк, правонаступником якого є ПАТ "ПУМБ" та ОСОБА_7, було укладено кредитний договір № 5861116 за яким банк надав ОСОБА_7 кредит у розмірі 176700,00 дол. США (а.с. 22-31 т.1).

Згідно з умовами кредитного договору позивач належним чином виконав свої зобов'язання за кредитним договором та надав ОСОБА_7 кредит для використання відповідно до цілей, що зазначені у п. 1.2. кредитного договору. У свою чергу ОСОБА_7 зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням, сплатити проценти за користування кредитом та повернути банку кредит частинами в розмірах, в порядку та в строки, визначені кредитним договором, що передбачено пунктами 1.3, 1.4, 3.1, 3.2 кредитного договору.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором майновим поручителем ОСОБА_3 було передано в іпотеку позивачу квартиру, загальною площею: 139,5 кв. м., житловою площею: 98,7 кв. м., що знаходиться за адресою АДРЕСА_1, про що був укладений договір іпотеки №5861289 від 29.11.2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудик Л.В. та зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №3828 (а.с. 8-13, т. 1).

Згідно свідоцтва на права власності на квартиру в багатоквартирному будинку № 328 від 08.10.2004 року та п. 1.2.2 договору іпотеки №5861289 від 29.11.2007 року, ОСОБА_3 належить на праві власності квартира АДРЕСА_1. Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Вінницької міської ради від 13.07.2004 року № 1305.

Крім того, судом встановлено, що 10.08.2017 року позивач в позасудовому порядку звертався до ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_6 з листами, які були направлені рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення з вимогою про звільнення предмету іпотеки, в тому числі від особистих речей, протягом 14 календарних днів з дня отримання даного листа (а.с. 48-59 т.1).

Докази про те, що вище вказані претензії були отримані відповідачами в матеріалах справи відсутні. В той же час з позовна заява ПАТ «ПУМБ» про звернення до суду з виселенням відповідачів із спірної квартири датована 11.08.2017 року, тобто до закінчення встановленого банком строку для звільнення предмету іпотеки.

Частиною 1 статті 553 ЦК України визначено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Положеннями частин 1 і 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених ст. 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка регулює та встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР

Відповідно до частини 2 статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Отже, за змістом вказаних норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15.

Матеріалами справи встановлено, що квартира, яка є предметом іпотеки була придбана не за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором від 29 листопада 2007 року, оскільки право власності на неї набуто ОСОБА_3 у 2004 році, що підтверджено копією свідоцтва про право власності від 08.11.2004 року НОМЕР_1, яка міститься в матеріалах справи (а.с.233 т.1).

Із викладеного слідує, що позов банку або іншої кредитної установи про виселення підлягає відхиленню за умови, що нерухоме майно, яке є предметом договору іпотеки і на яке було звернуто стягнення за рішенням суду, придбане не за рахунок забезпечуваного іпотекою кредиту, а отже у суду відсутні правові підстави для виселення боржників, які у ньому зареєстровані і проживають, без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення.

За таких обставин ОСОБА_3 і члени її сім'ї не можуть бути виселені з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого постійного житла.

Крім того, оскільки у неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 немає іншого місця проживання, судом першої інстанції вірно визначено, що це унеможливлює його виселення, без отримання дозволу від органів опіки та піклування, які зобов'язані захищати інтереси неповнолітніх за їх житловими правами і контролювати, щоб за жодних обставин умови їх проживання не погіршились.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не застосовано норму матеріального права яка підлягала застосуванню - ст. 391 ЦК України є безпідставними з огляду на таке.

Як встановлено судом, спірні правовідносини врегульовані статтею 109 ЖК УРСР і статтею 40 Закону України «Про іпотеку».

Позовна заява мотивована набуттям банком права власності на квартиру в результаті звернення стягнення на предмет іпотеки і саме на ці обставини і вищевказані норми матеріального права як на підставу виселення відповідачів посилався позивач.

Згідно з статтею 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Натомість в апеляційній скарзі банк посилається на статтю 391 ЦК України, яка передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, і яка не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Відтак помилковими є посилання апелянта на правову позицію, висловлену Верховним Судом України в постанові від 05 листопада 2014 року під час розгляду справи №6-154цс14, оскільки в ній йдеться про застосування статей 383, 391, 405 ЦК України і статті 156 ЖК УРСР, а не статі 109 ЖК УРСР, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин в даній справі.

Так само суд апеляційної інстанції не приймає до уваги твердження апелянта про те, що певні обставини, які мають значення для правильного вирішення даної справи, були нібито встановленні рішеннями адміністративних судів в іншій справі.

Згідно з частиною 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали до нього.

Постанова Вінницького окружного адміністративного суду від 13.11.2017 року в справі за позовом ОСОБА_3 до державного реєстратора Вінницької обласної філії комунального підприємства «Центр державної реєстрації» Мазур Ю.С., третя особа - Перший Український міжнародний банк» про визнання дій неправомірними та скасування рішення, яка залишена без змін постановою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 16.01.2018 року, не була подана суду першої інстанції без поважних причин такого неподання, а відтак не може бути прийнята апеляційним судом.

Отже колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об'єктивно дослідивши обставини справи, надавши належну оцінку наявним у справі доказам, ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційних скарг без задоволення, а судового рішення - без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст. 367, 368, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 12 квітня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий: /підпис/ Стадник І.М.
Судді: /підпис/ Міхасішин І.В. /підпис/ Войтко Ю.Б.

Повний текст постанови складено 03.07.2018 року

Згідно з оригіналом:

Суддя апеляційного суду Стадник І.М.