Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 127/15077/14-ц

провадження № 61-17720св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня 2014 року у складі судді Сичук М. М. та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Матківської М. В., Луценка В. В., Медяного В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3 про визнання майна об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і визнання права власності на 1/2 частину цього майна.

Позовна заява мотивована тим, що в період з 2005 року по 05 серпня

2008 року вона з ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. 05 серпня 2008 року шлюб було зареєстровано, а рішенням Замостянського районною суду м. Вінниці від 04 жовтня 2011 року шлюб між ними розірвано.

У період до 2007 року вони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_3 На початку 2007 року вони вирішили продати цю квартиру та придбали приватний будинок АДРЕСА_2.

30 січня 2007 року за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на зазначений будинок. На момент придбання цей будинок знаходився в непридатному для життя стані та потребував капітального ремонту, який було здійснено спільною працею та за їхні спільні кошти.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати житловий будинок АДРЕСА_2 об'єктом права спільної сумісної власності та визнати за нею право власності на 1/2 частину цього будинку.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня

2014 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_2, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину будинку № 5 з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_2.

Рішення районного суду мотивовано тим, що на відновлення спірного будинку та його покращення сторони витрачали спільні кошти, у зв'язку з чим об'єкт нерухомості значно зріс у вартості. У зв'язку з чим цей будинок може бути визнано об'єктом спільного права власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3, тому що вони проживали у фактичних шлюбних відносинах, не перебували у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися установлені відносини, що притаманні подружжю. Визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси сторін.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення районного суду залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_3, подана представником - ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заяву про визнання позову ОСОБА_3 Д написав внаслідок протиправного тиску з боку ОСОБА_1 та погрозою його кримінального переслідування. Визнання позову суперечило вимогам закону та порушувало права третіх осіб.

У лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_1, подане представником - ОСОБА_2, на касаційну скаргу ОСОБА_3 у якому вона просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а у судові рішення без змін.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

08 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що в період з 2005 року до 5 серпня 2008 року

ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

5 серпня 2008 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 1629.

Рішенням Замостянського районного суду Вінницької області від 4 жовтня 2011 року шлюб між ОСОБА_3 і ОСОБА_1, зареєстрований 5 серпня 2008 року, актовий запис № 1629 розірвано (а.с. 4).

На підставі рішення постійно діючого Вінницького Третейського суду при «ТБ Всеукраїнська» від 15 грудня 2006 року (справа № 0091/06)

ОСОБА_3 набув право приватної власності на цілий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами АДРЕСА_2, що зареєстровано в реєстрову книгу за № 7991 книга № 168.

Реєстраційне посвідчення ОСОБА_3 видане Вінницьким обласним об'єднаним бюро технічної інвентаризації 30 січня 2007 року (а.с. 5).

До придбання цього будинку ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали без реєстрації шлюбу однією сім'єю у квартирі АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_3

На момент придбання будинок знаходився в непридатному для проживання стані й потребував капітального ремонту.

Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із роз'ясненнями, викладеними у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту.

Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року № 6-286цс15 висловив правову позицію відповідно до якої не підлягають поділу (виділу) об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти нерухомого майна, оскільки вони не є об'єктами права власності (положення статей 364, 367, 376 ЦК України, пункт 2.3 глави 2 Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об'єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55).

Статтею 174 ЦПК України 2004 року передбачено право відповідача на визнання позову і порядок його прийняття судом. Відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо визнання позову відповідачем викладено в адресованій суду письмовій заяві, ця заява приєднуються до справи.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12 вересня 2009 року роз'яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи.

У порушення статей 212-214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) суд першої інстанції не перевірив доводів сторін про те, чи є визнання відповідачем позову безумовним та чи відповідає вимогам закону, чи правильними є висновки суду першої інстанції про визнання права власності на частки з посиланням на положення статей 69, 70 СК України 2004 року, які передбачають право подружжя на поділ майна й способи та порядок його поділу, тобто можливість визнання права на частки спірного майна при його поділі за відсутності таких вимог у цій справі.

Разом з тим, вирішуючи спір щодо майна, право власності на яке набуте за рішенням третейського суду, не дав оцінку цим обставинам та не зробив висновку чи є це майно таким, що набуте у спосіб, передбаченим законом, чи можна його визнавати майном набутим на законних підставах й вирішувати спір щодо нього, як такого, яке істотно збільшилось у своїй вартості та за рахунок самочинного будівництва.

Отже, суди не визначились з характером спірних правовідносин, предметом спору та правовими нормами, які підлягають застосуванню до цих правовідносин і дійшли передчасного висновку про обґрунтованість заявлених вимог.

Усунути ці недоліки розгляду справи на стадії касаційного перегляду з урахуванням повноважень суду касаційної інстанції неможливо, оскільки в силу наведених положень статті 400 ЦПК України Верховний Суд позбавлений процесуальних можливостей з'ясовувати дійсні обставини справи та оцінювати докази, які не були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій.

Ураховуючи викладене, ухвалюючи судові рішення, суди неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права, тому рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушеннями норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником - ОСОБА_4, задовольнити.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 серпня

2014 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 29 грудня

2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта