Справа №613/553/18 Провадження № 2/613/323/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Богодухів

Богодухівський районний суд Харківської області у складі головуючого судді Харченка С.М., за участю секретаря Мізяк М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Богодухові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Вінницько-Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,ОСОБА_18,ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою в порядку спадкування за законом,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся звернувся до суду з позовною заявою про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою в порядку спадкування за законом, мотивуючи тим, що 25 липня 1992 року рішенням Богодухівської районної ради народних депутатів XI сесії XXI скликання «Про надання земельної ділянки для створення селянського/фермерського/ господарства гр.ОСОБА_27Л.», на основі ст.51, 52 Земельного Кодексу України та на основі Закону «Про селянське/фермерське/господарство» вирішено надати ОСОБА_27 земельну ділянку сільськогосподарських угідь 50 га із земель запасу. Відповідно до договору № 198 від 01.09.1992 між ХОО Українського фонду підтримки фермерських господарств та Харківською філією інституту землеустрою Української академії аграрних наук, останнім було розроблено Технічний звіт по встановленню меж, підготовки до видачі державного акту та проведення горизонтальної зйомки ділянки, виділеної гр.ОСОБА_27 в довічне успадковувань користування землею для ведення селянського господарства. Відповідно до зазначених рішення та Технічного звіту ОСОБА_27 було видано Державний акт серії Б № 046234, відповідно до якого посвідчене безстрокове і безоплатне землекористування. Цільове призначення довічне успадковувань володіння для ведення селянського господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 53. Розпорядженням Богодухівської районної ради народних депутатів Харківської області від 3 листопада 1992 року №33 «Про державну реєстрацію селянського (фермерського) господарства «Олександра» було зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Олександра» засновником якого став ОСОБА_28, члени господарства: ОСОБА_29, ОСОБА_1, ОСОБА_30. Спірна земельна ділянка площею 50,3 га розташовані за межами населених пунктів на території Вінницько-Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, при цьому, будь-яких договорів про право користування цією земельною ділянкою або оренди із власником землі за час життя ОСОБА_31 не укладалося. 2 січня 2016 року помер батько позивача ОСОБА_27, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 525646 виданим 5 січня 2016 року. Спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_27 є його син ОСОБА_1, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії ЯЄ №952887, виданим 25 січня 1957 року. Позивач прийняв спадщину після смерті ОСОБА_27, відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, так як на момент смерті батька проживав разом з ним за адресою: 62100 Харківська область м.Богодухів пров.Шпильки, буд.15, що підтверджується довідкою від 28.03.2018 року. Коли позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, постановою нотаріуса від 20.04.2018 позивачеві було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв»язку з відсутністю документів на право власності на земельну ділянку. Як зазначає позивач, у відповідності з вимогами ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилося внаслідок його смерті. Статтею 1219 ЦК України визначено, що не входять до складу спадщини права та обов»язки, що нерозривно пов»язані з собою. Право користування земельною ділянкою на підставі державного акту на право постійного користування землею не є особистим немайновим правом, та внаслідок смерті ОСОБА_27, право постійного користування земельною ділянкою не припинилося, адже це не передбачено жодним нормативним актом. Також позивач зазначає, що на момент отримання в 1992 році Державного акту серії Б № 046234 на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою спадкодавець ОСОБА_27 мав законне сподівання, що його діти зможуть успадкувати право володіння отриманою ним земельною ділянкою. Згідно змісту позову, позивач зазначає що він є єдиним членом С(Ф) Г «Олександра», який залишився у складі С(Ф)Г після смерті ОСОБА_27, він же є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_27, він же є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_27, отже враховуючи положення ст.1218 ЦК України, та ст.17 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» (в ред. Чинній на момент винесення рішення про надання земельної ділянки спадкодавцеві та видачі Державного акта ОСОБА_27Л.), позивач має право на визнання за ним права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою в порядку спадкування за законом. При цому позивач посилається на ст.6, ст.1 протоколу №1 ст.14 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, практики Європейського суду висловленої у справах «Рисовський проти України», «Кривенький проти України», з яких робить висновок, що право постійного користування землею є власністю особи. Зазначає, що держава (державні органи) не вправі «свавільно», всупереч вимог закону, позбавляти особу права власності (чи права користування), також те, що примусове припинення права землекористування у відповідності з вимогами ЗК України можливе лише в судовому порядку закріплений в Постанові ВСУ №6-1275цс15. Жодним рішенням суду право довічного успадковуваного володіння землею ОСОБА_27 не припинено, окрім того, ні ст.ст.27,114 ЗК України редакції 1990 року, ні ст.141 ЗК України редакції 2001 року не передбачено, що право постійного користування земельною ділянкою припиняється в зв»язку зі смертю особи. Тобто, за відсутністю прямої норми, яка б вказувала, що право постійного користування (довічного володіння) припиняється у зв»язку зі смертю особи, відсутністю прямої заборони на спадкування земельної ділянки наданої спадкодавцеві у постійне користування (довічне володіння) із аналізу вимог ст.6, ст.1 протоколу №1 ст.14 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод та ст.1225 ЦК України, позивач вважає, що він має право визнання за ним в порядку спадкування за законом права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою. Також, посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини та основоположних свобод від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», позивач зазначає, що вирішення колізій завжди тлумачиться на користь особи. В зв»язку з чим вважає, що право постійного користування земельною ділянкою, яке особи набули до набрання чинності ЗК України редакції 2001 року, в разі смерті особи підлягає успадкуванню.

Враховуючи вищевикладене позивач просить: визнати за ОСОБА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_27, померлого 2 січня 2016 року, право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства площею 50,3 гектара землі в межах згідно з планом землекористування, яка розташована за межами населених пунктів на території Вінницько-Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, право володіння якою належало ОСОБА_27 на підставі Державного акту серії Б №046234.

Позивач та його представник в судове засідання з»явилися, представник позивача позовні вимоги підтримала, просила задовольнити повному обсязі, з обставин, зазначених у позовній заяві та відповіді на відзив. Позивач повністю підтримав думку свого представника.

Відповідач представник Вінницько-Іванівської сільської ради в судове засідання не з»явився, надав заяву, відповідно до змісту якої просив справу слухати без участі представника сільської ради.

Відповідач - представник Головного управління Держгеокадастру у Харківській області в судове засідання не з»явився, надав клопотання, відповідно до змісту якого просив судове засідання 22.11.2018 року провести без представника Головного управління, з урахуванням раніше наданого відзиву від 17.07.2018 року за №1160; відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі.

Відповідно до відзиву Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, представник управління просить у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі, мотивуючи тим, що у відповідності до практики Верховного суду право постійного користування земельною ділянкою припиняється автоматично, у зв»язку зі смертю громадянина і не може входити до складу спадщини. Враховуючи наведені, з 02.01.2016 року спірна земельна ділянка не перебуває у користуванні ОСОБА_27 у зв»язку із його смертю. Згідно з вимогами ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Ст.1225 ЦК, яка називається «Спадкування права на земельну ділянку», встановлює: право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Означена норма не передбачає перехід права користування земельною ділянкою у спадок, а тому позивач безпідставно вважає, що право постійного користування земельною ділянкою входить до складу спадщини. З посиланням на ст.407, 1225 ЦК України, 1021 ЗК України, представник управління зазначає, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини. Дані правові позиці висловлені ВСУ у справі №6-2329цс16 та у постанові ВСУ від 23.11.2016 року у справі №6-3113цс15. Як зазначає представник управління, з моменту смерті ОСОБА_27 право розпоряджатися спірною земельною ділянкою належить державі, яка в особі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області відповідно до ст.84,122 ЗК України, п.3 положення про Головне управління Держгеокадастру у Харківській області є розпорядником спільної земельної ділянки. Також, управління звертає увагу на те, що відповідно до інформації наданої Відділом у Богодухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Харківській області листом від 16.07.2018 №729/404-18 згідно Наказу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області №1013-СГ від 28.02.2018 року право постійного користування землею, на підставі Державного акту серія Б №046234 від 19992 року, припинено у зв'язку із смертю користувача земельної ділянки гр.ОСОБА_28, земельна ділянка віднесена до земель запасу. Крім того, зазначає, що відповідно до відомостей з Державного земельного кадастру та наказів Головного управління Держгеокадастру у Харківській області земельні ділянки передані в приватну власність учасникам АТО для ведення особистого селянського господарства. Крім того, представник управління посилається на те, що позивач в прохальній частині позовної заяви просить визнати за ним право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою для ведення селянського (фермерського) господарства, тобто просить суд визнати за ним правовий титул права користування на земельну ділянку не передбачений законодавством. У зв»язку з чим, викладене в позовній заяві формулювання вимог робить неможливим майбутнє виконання судового рішення і є підставою для відмови в задоволенні позову.

Згідно змісту відповіді на відзив, позивач зазначає, що відповідач Головне управління Держгеокадастру у Харківській області у своєму відзиві посилається на положення ст.31 ЗК України в редакції чинній на теперішній час, ігноруючи положення ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство в ред. від 21.05.1993, за нормами якого, чітко йдеться про те, що С(Ф)Г не тільки має право на користування (володіння) земельною ділянкою отриманою на ім»я Голови селянського (фермерського) господарства, що створюється, а й те, що набуття С(Ф)Г статусу юридичної особи, можливе лише після одержання Державного акта на право довічного успадковуваного володіння землею на ім»я голови селянського (фермерського) господарства, що створюється. Також, зазначив, що посилання управління на п.6 Перехідних положень, є такими, що лише частково враховують висновки зроблені 22 вересня 2005 року Конституційним судом України. Аналізуючи їх положення, на думку позивача можна прийти до висновку, що поряд із впровадженням приватної власності на землю громадянам, на їх вибір, забезпечувалася можливість продовжувати користуватися земельними ділянками на праві постійного (безстрокового) користування, оренди, пожиттєвого спадкового володіння або тимчасового користування. При цьому в будь-якому разі виключалась як автоматична зміна титулів права на землю, так і будь-яке обмеження права користування земельною ділянкою у зв'язку з непереоформленням правового титулу». Тобто, виключено можливість автоматичного припинення речових прав, будь яке їх припинення або зміна, можуть відбуватися лише у випадках прямо передбачених Законом. Ні ст.ст.27, 114 Земельного Кодексу України редакції 1990 року, ні ст.141 Земельного кодексу України редакції 2001 року непередбачено, що право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою припиняється в зв'язку з смертю особи. Далі позивач зазначає: доводи управління, про те що «право постійного користування земельною ділянкою припиняється автоматично, у зв'язку зі смертю громадянина і не може входити до складу спадщини», суперечать положенням викладеним в рішенні Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року та статті 17 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» в ред. від 21.05.1993 відповідно до якої закріплено, що у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право на володіння земельною ділянкою передається одному із спадкоємців, дієздатному громадянину України, який досяг 18-річного віку і виявив бажання виробляти і товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. При цьому перевага в успадкуванні права володіння земельною ділянкою надається членові селянського (фермерського) господарства - одному із подружжя, дітей, батьків, родичів, які проживали і вели разом з громадянином, що помер, господарство. І останній абзац вказаної статті закріплює, що лише у разі відмови спадкоємців від дальшого ведення селянського (фермерського) господарства, а також відсутності спадкоємців питання про дальше використання земельної ділянки вирішується районною, міською ОСОБА_26 народних депутатів. Тобто, не може йтися ні про яке автоматичне припинення права довічного успадкованого володіння. Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, на момент отримання в 1992 році Державного акту серії Б №046234 на право довічного успадковуваного володіння земельною спадкодавець ОСОБА_28 мав законне сподівання, що його діти зможуть успадкувати право володіння отриманою ним земельною ділянкою. Позивач є єдиним членом С(Ф)Г «Олександра», який залишився у складі С(Ф)Г після смерті ОСОБА_27, він же є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_27, отже враховуючи положення ст. 1218 ЦК України, та ст.11 ЗУ «Про селянське (фермерське) господарство» (в ред. чинній на момент винесення рішення про надання земельної ділянки спадкодавцеві та видачі Державного акта ОСОБА_28), Позивач має право на визнання за ним права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою в порядку спадкування за законом. Також зазначив, що вирішення колізій у законодавстві завжди тлумачиться на користь особи. Крім того вказав, що у чинному Земельному кодексі України від 25 жовтня 2001 року, який набув чинності з [1 січня 2002 року, право довічного успадковуваного землеволодіння дійсно не передбачено. Тобто, в чинному земельному законодавстві України не передбачено можливості переходу права довічного успадковуваного землеволодіння, посвідченого Державним актом, до спадкоємців у випадку смерті особи, яка набула це право у період дії чинного на той час зпконодавства. Водночас відповідно до п. 8 Постанови Верховної ОСОБА_26 України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13 березня 1992, це не позбавляє спадкоємців можливості звернутися до СУДУ із позовом про визнання за ними права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою, належною спадкодавцю.

Треті особи - ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17,ОСОБА_18,ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 в судове засідання не з»явилися, про день, час та місце судового засідання були повідомлені.

Суд, вислухавши позивача, представника позивача, розглянувши матеріали справи, дав повну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 не підлягає задоволенню з наступних підстав:

Судом встановлено та не оспорюється сторонами по справі, що 2 січня 2016 року помер батько позивача ОСОБА_27, 2 січня 2016 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом серії І-ВЛ №525645, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Богодухівського районного управління юстиції у Харківській області, за актовим записом № 10. (а.с.25)

Відповідно до Свідоцтва про народження серії ЯЄ № 952887, позивач ОСОБА_1 є сином ОСОБА_28. (а.с.26)

ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті ОСОБА_31 на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки він відповідно до змісту копії Довідки виконавчого комітету Богодухівської міської ради Харківської області № 1131 від 28 березня 2018 року, на день смерті ОСОБА_27, який помер 2 січня 2016 року, проживав та був зареєстрований разом з померлим за адресою: м.Богодухів пров.Шпильки,15 (а.с.27)

Відповідно до копії рішення ХІ сесії ХХІ скликання Богодухівської районної ради народних депутатів від 25 липня 1992 року було вирішено: «На основі ст.51,52 Земельного Кодексу України та на основі закону «Про селянське (фермерське) господарство надати гр.ОСОБА_32 земельну ділянку сільськогосподарських угідь 50 га із земель запасу, вилучивши її попередньо з тимчасового користування колгоспу ім.Леніна» (а.с.10)

Відповідно до договору № 198 від 01.09.1992 між ХОО Українського фонду підтримки фермерських господарств та Харківською філією інституту землеустрою Української академії аграрних наук, останнім було розроблено Технічний звіт по встановленню меж, підготовки до видачі державного акту та проведення горизонтальної зйомки ділянки, виділеної гр.ОСОБА_27 в довічне успадковувань користування землею для ведення селянського господарства. (а.с.11-22)

На ім»я ОСОБА_28 у 1992 році було видано Державний акт, який зареєстровано за №53, за змістом якого за ОСОБА_27 закріплено в безстрокове користування 50,3 га землі, яка йому була надана у довічне успадковуване володіння для ведення селянського господарства. (а.с.24)

Розпорядженням Богодухівської районної ради народних депутатів Харківської області від 03 листопада 1992 року №33 «Про державну реєстрацію селянського (фермерського) господарства «Олександра»» було зареєстровано селянське (фермерське) господарство «Олександра»» засновником якого став ОСОБА_28,члени господарства: ОСОБА_29, ОСОБА_1, ОСОБА_33 (а.с.24).

Позивач звернувся до нотаріальної контори з питання видачі свідоцтва про право на спадщину на вказану у позові земельну ділянку, площею площею 50,3 гектара землі в межах згідно з планом землекористування, яка розташована за межами населених пунктів на території Вінницько-Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, право володіння якою належало ОСОБА_27 на підставі Державного акту №53 серії Б №04623, виданого Богодухівською районною радою народних депутатів 1992 року.(а.с.23)

На звернення позивача до нотаріальної контори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, постановою нотаріуса від 20.04.2018 року позивачеві було відмовлено, у зв»язку з відсутністю документів на право власності на земельну ділянку.

Згідно з частиною 1 статті 92 ЗК України (у редакції чинній на час виникнення спірних відносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку.

Частиною 2 вищевказаної статті передбачено, що. права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають:

а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності;

б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації;

в) релігійні організації України, статути (положення) яких зареєстровано у встановленому законом порядку, виключно для будівництва і обслуговування культових та інших будівель, необхідних для забезпечення їх діяльності;

г) публічне акціонерне товариство залізничного транспорту загального користування, утворене відповідно до Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування";

ґ) вищі навчальні заклади незалежно від форми власності;

д) співвласники багатоквартирного будинку для обслуговування такого будинку та забезпечення задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників) та наймачів (орендарів) квартир та нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку.

Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Статтею 141 Земельного кодексу України встановлено підстави припинення права користування земельною ділянкою, а саме: добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених Земельним кодексом України; припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; систематична несплата земельного податку або орендної плати; набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.

Варто зазначити, що Відповідно до ч. 9 ст. 79-1 Земельного кодексу України (далі - Кодекс) земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.

Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Формування земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.

Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі.

Згідно ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Крім того, пунктом 6 Перехідних положень ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Отже, земельні ділянки, надані громадянам або юридичним особам у постійне користування, перебувають у власності держави або у власності територіальної громади до переоформлення у встановленому порядку та отримання у власність чи користування.

Відповідно до статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 125 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно із частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу .

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦК України з урахуванням вимог цього Кодексу .

У відповідності до ст. 1225 Цивільного кодексу України, до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням цільового призначення переходить виключно право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

П. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» встановлено: «відповідно до ст. 1225 Цивільного кодексу України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут)». Тобто право постійного користування землею не може бути успадковане.

Згідно із частиною першою статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до частини другої статті 407 ЦК України (у редакції, що діяла на час відкриття спадщини), та частини другої статті .102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Разом з тим, статтею 23 Закону України «Про фермерське господарство» передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про фермерське господарство» до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу.

Згідно із частиною першою статті 20 зазначеного Закону майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарство має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Вказаної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 05.10.2016 р. у справі 181/698/14-ц та у справі за № 6-2329 цс16.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Крім того, в процесі розгляду справи, судом було встановлено, що земельні ділянки (в межах спірної земельної ділянки) на даний час передані в приватну власність учасникам АТО для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується наявними в матеріалах справи Наказами про затвердження документації із землеустрою та передачу земельних ділянок у власність від 31 травня 2018 року, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26С.(а.с.158-208).

Відповідно до частини 5 статті 116 Земельного кодексу України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Відповідно частини 1 статті 321 Цивільного кодексу, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений «у його здійсненні».

У положеннях ст.2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав,свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя,суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши належність та допустимість доказів, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

У відповідності до вимог п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України у зв"язку з відмовою у позові судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 7, 10, 76, 81,133,136,141, 244-245 , 259, 263 - 265, 268 ЦПК України,суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Вінницько-Іванівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26 про визнання права довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою в порядку спадкування за законом - відмовити у повному обсязі.

Повний текст рішення суду складено 30.11.2018 року.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду через Богодухівський районний суд Харківської області.

Суддя