Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 505/898/16-ц

провадження № 61-32560 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Дочірнє підприємство «Торговий дім «Одесагаз»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Одеської області від

20 липня 2017 року у складі колегії суддів: Ващенко Л. Г. Колеснікова Г. Я., Плавич Н. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Торговий дім «Одесагаз» (далі - ДП «Торговий дім «Одесагаз») про захист прав споживача та зобов'язання виконати умови договору.

На обгрунтування позовних вимог зазначила, що 12 серпня 2008 року між нею та Товариством з обмеженою відповідальністю «Підприємство по закупівлі та реалізації газу «Одесагаз» (далі - ТОВ «Підприємство «Одесагаз»), яке є учасником ДП «Торговий дім «Одесагаз», було укладено договір доручення

№ 2-572, за умовами якого відповідач зобов'язався здійснити від імені та за рахунок абонента всі дії щодо підключення приміщення абонента до газорозподільчих мереж, а саме: організувати технічну можливість та надати право приєднання (підключення) системи газопостачання абонента до газорозподільчого газопроводу у точці підключення; організувати проектні та монтажні роботи системи газопостачання абонента, порядок, вартість та терміни виконання яких сторони домовились визначити у додатковій угоді, що є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до пункту 2.7 зазначеного договору зобов'язання

ТОВ «Підприємство «Одесагаз» перед абонентом, згідно пункту 1.1.2 цього договору є виконаними з дати підписання відповідними організаціями акту введення до експлуатації системи газопостачання абонента, що оформлений з додержанням положень пункту 1.1.2 цього договору у порядку, встановленому чинним законодавством України.

На виконання умов договору, позивач 12 серпня 2008 року подала на ім'я директора ДП «Торговий Дім «Одесагаз» заяву про газифікацію, 20 листопада 2008 року - заяву про проектування системи газопостачання абонента та заяву про отримання технічних умов та узгодження робочого проекту.

Усього з метою забезпечення виконання відповідачем умов договору, позивач перерахувала на рахунок відповідача 8 621,10 грн, що свідчить про виконання нею зобов'язань за договором, натомість відповідач не створив технічної можливості підключення позивача до газорозподільчої мережі та не організував проведення проектних і монтажних робіт системи газопостачання абонента.

Посилаючись на наведене, позивач, з урахування уточнених позовних вимог, просила зобов'язати ДП «Торговий дім «Одесагаз» виконати у повному обсязі умови договору доручення № 2-572 від 12 серпня 2008 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Підприємство «Одесагаз», яке є учасником ДП «Торговий дім «Одесагаз», а саме: організувати проектні та монтажні роботи системи газопостачання, від точки приєднання до газорозподільчого газопроводу, який знаходиться у селищі Борщі Котовського району Одеської області по вулиці Польовій, до газоспоживних приладів, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_1, включаючи підписання відповідними організаціями акту введення в експлуатацію даної системи газопостачання.

Рішенням Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2017 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Зобов'язано ДП «Торговий дім «Одесагаз» виконати у повному обсязі умови договору доручення № 2-572 від 12 серпня 2008 року, укладеного між

ОСОБА_1 та ТОВ «Підприємство «Одесагаз», а саме: організувати проектні та монтажні роботи системи газопостачання, від точки приєднання до газорозподільчого газопроводу, який знаходиться у селищі Борщі Котовського району Одеської області по вулиці Польовій, до газоспоживних приладів, які знаходяться у квартирі АДРЕСА_2, включаючи підписання відповідними організаціями акту введення в експлуатацію даної системи газопостачання.

Стягнуто з ДП «Торговий дім «Одесагаз» на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позовні вимоги ОСОБА_1 є законними та обгрунтованими, оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання за договором доручення № 2-572 від 12 серпня 2008 року не виконав, що є підставою для задоволення позову.

Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ДП «Торговий дім «Одесагаз» задоволено, рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ДП «Торговий дім «Одесагаз» судовий збір за розгляд справи у апеляційному суді у розмірі 606,32 грн.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що на дату розгляду справи відповідач виконав умови підпункту 1.1.1. пункту 1.1 договору доручення, а саме організував технічну можливість та надав право приєднання (підключення) системи газопостачання позивача до газорозподільчого газопроводу у точці підключення. Обов'язок з виконання підпункту 1.1.2. пункту 1.1. договору доручення у відповідача не виник, оскільки сторони не уклали додаткову угоду до договору про організацію проектних та монтажних робіт системи газопостачання позивача, у якій мали бути обумовлені порядок, вартість та терміни виконання зазначених робіт. Зазначену додаткову угоду №1 до договору доручення від 10 липня 2015 року, направлену 27 серпня

2015 року ДП «Торговий дім «Одесагаз» позивачу у двох екземплярах,

ОСОБА_1 не підписала, а тому висновки суду першої інстанції про обгрунтованість позовних вимог не відповідають обставинам справи.

У серпні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просила скасувати рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року та залишити в силі рішення Котовського міськрайонного суду Одеської області від 03 лютого 2017 року.

Касаційна скарга обгрунтована посиланням на помилковість висновку апеляційного суду щодо належного виконання відповідачем зобов'язань за договором доручення, оскільки ДП «Торговий дім «Одесагаз» не створило технічної можливості підключення позивача до газорозподільчої мережі, не організувало проведення проектних та монтажних робіт системи газопостачання абонента, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для зобов'язання відповідача до виконання умов договору доручення. Пропозиція відповідача щодо укладення додаткової угоди № 1 до договору доручення, у разі укладення якої позивачу пропонувалося доплатити ще 31 072,95 грн за послуги, що вже були оплачені нею у 2008 році, свідчить про нечесне здійснення ним підприємницької практики. При цьому ОСОБА_1 згодна укласти додаткову угоду № 1 до договору доручення лише після організації відповідачем проектних та монтажних робіт її газорозподільчої системи з повідомленням про вартість та терміни проведення таких. Зважаючи, що споживачі звільнені від сплати судового збору на всіх стадіях цивільного процесу, зазначила, що суд апеляційної інстанції безпідставно стягнув з неї понесені відповідачем судові витрати, які належало компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

31 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 12 серпня 2008 року між

ОСОБА_1 та ТОВ «Підприємство «Одесагаз», яке є учасником ДП «Торговий дім «Одесагаз», укладено договір доручення № 2-572, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався здійснити від імені позивача та за її рахунок всі дії щодо підключення приміщення позивача до газорозподільчих мереж, а саме: організувати технічну можливість та надати право приєднання (підключення) системи газопостачання позивача до газорозподільного газопроводу у точці підключення (підпункт 1.1.1 пункту 1.1 договору доручення); організувати проектні та монтажні роботи системи газопостачання позивача, порядок, вартість та терміни виконання яких сторони визначать у додатковій угоді, що є невід'ємною частиною цього договору (підпункт 1.1.2 пункту 1.1 договору доручення).

За змістом статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Зміст договору доручення становлять чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними (стаття 1003 ЦК України).

Судами установлено, що за договором доручення від № 2-572 від

12 серпня 2008 року відповідач зобов'язався від імені та за рахунок позивача вчинити дві юридичні дії:

- організувати технічну можливість та надати право приєднання (підключення) системи газопостачання абонента до газорозподільчого газопроводу у точці підключення (підпункт 1.1.1 пункту 1.1. договору);

- організувати проектні та монтажні роботи системи газопостачання абонента, порядок, вартість та терміни виконання яких сторони визначатимуть у додатковій угоді, що є невід'ємною частиною цього договору (підпункт 1.1.2 пункту 1.1. договору).

За змістом зазначеного договору, розмір плати повіреного за виконання дій передбачених підпунктом 1.1.1. становить 8 150 грн та включає відшкодування витрачених коштів і винагороду відповідачу, яка складає 10 грн (з ПДВ) у разі здійснення платежів позивачем до 20 серпня 2008 року, які 13 серпня 2008 року та 17 грудня 2008 року ОСОБА_1 перерахувала на рахунок ДП «Торговий дім «Одесагаз», а саме: згідно заяви на газифікацію - 8 150 грн, згідно заяви на отримання технічних умов та узгодження робочого проекту системи газопостачання абонента - 94,1 грн, згідно заяви на проектування системи газопостачання абонента - 380 грн.

Щодо розміру плати за виконання робіт, передбачених підпунктом 1.1.2. пункту 1.1. договору, сторони дійшли згоди, що вартість таких робіт буде визначено у додатковій угоді, що є невід'ємною частиною договору.

27 серпня 2015 року відповідач надіслав позивачу лист, з доданою до нього у двох екземплярах додатковою угодою №1 до договору доручення від

10 липня 2015 року, з проханням підписати додаткову угоду, яка є невід'ємною частиною договору доручення.

Оскільки позивач не погодилася на укладення додаткової угоди до договору про організацію проектних та монтажних робіт системи газопостачання позивача, у якій мали бути обумовлені порядок, вартість та терміни виконання робіт, передбачених підпунктом 1.1.2. пункту 1.1. договору доручення, у відповідача не виник обов'язок їх виконання.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про безпідставності доводів ОСОБА_2 про наявність підстав для зобов'язання відповідача до виконання ним в повному обсязі умов договору доручення № 2-572 від 12 серпня 2008 року, укладеного між

ОСОБА_1 та ТОВ «Підприємство «Одесагаз».

Разом з тим, з тим обгрунтованими є доводи касаційної скарги щодо неправильного розподілу апеляційної судом судових витрат.

У Законі України «Про захист прав споживачів» не визначено вичерпного переліку правових відносин, на які поширюється його дія, втім з урахуванням характеру правовідносин, які ним регулюються, та виходячи з демократичних принципів цивільного судочинства і наявності в цивільних правовідносинах такої слабкої сторони, як фізична особа - споживач, можна зробити висновок, що цим Законом регулюються відносини, які виникають з договорів купівлі-продажу, майнового найму (оренди), надання комунальних послуг, прокату, перевезення, зберігання, доручення, комісії, фінансово-кредитних послуг тощо.

Ураховуючи, що Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються відносини між споживачами товарів і послуг та продавцями товарів і послуг, а також визначається механізм захисту прав споживачів товарів і послуг, положення Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають застосуванню до спірних правовідносин нарівні з іншими актами цивільного законодавства України.

Частиною третьою статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено перелік пільг щодо сплати судового збору, проте системний і комплексний аналіз зазначеного Закону і статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дає правові підстави зробити висновок, що відсутність такої категорії у переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, встановленому статтею 5 Закону України «Про судовий збір», не може безумовно означати, що споживачі такої пільги не мають, оскільки така пільга встановлена спеціальним законом, який гарантує реалізацію та захист їхніх прав.

Наведена норма права не містить вичерпного переліку осіб, яким надано пільги щодо сплати судового збору, як і не містить позиції про те, що пільги надаються лише за пред'явлення позову. Спеціальний закон, звільнивши споживачів від сплати судового збору за подання позову зазначив, що вони звільняються від сплати з метою захисту своїх порушених прав (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов'язаними з порушенням їх прав.

Отже, при прийнятті Закону України «Про судовий збір» законодавець передбачив можливість застосування Закону України «Про захист прав споживачів» при визначенні пільг певних категорій осіб щодо сплати судового збору.

Порушені права підлягають захисту як у суді першої інстанції (при пред'явленні позову), так і на наступних стадіях цивільного процесу (при поданні апеляційної та касаційної скарг). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завданням якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів», стаття 1 ЦПК України 2004 року, стаття 2 ЦПК України).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-57цс18.

Відповідно до частини другої статті 88 ЦПК України 2004 року, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Зазначені норми кореспондуються з положеннями частини шостої статті 141 ЦПК України.

Апеляційний суд наведеного не врахував та безпідставно поклав на ОСОБА_2, яка звернулася до суду за захистом прав споживача, обов'язок з відшкодування ДП «Торговий дім «Одесагаз»судових витрат понесених ним за перегляд справи апеляційним судом.

Ураховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм процесуального права, рішення суду апеляційної інстанцій у частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про компенсування ДП «Торговий дім «Одесагаз» судових витрат за розгляд справи судом апеляційної інстанції за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для касування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 липня 2017 року у частині розподілу судових витрат за розгляд справи у суді апеляційної інстанції скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення про компенсацію Дочірньому підприємству «Торговий дім «Одесагаз» судових витрат за подання апеляційної скарги у розмірі 606,32 грн за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У іншій частині рішення Апеляційного суду Одеської області від 20 липня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик