Справа № 502/922/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого судді Масленикова О.А.

за участю секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження

за наявними у справі матеріалами

цивільну справу за позовом

ОСОБА_1

до

ОСОБА_2

про

визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому зазначила що вона, є власником будинку № 49, який розташований в с. Шевченкове Кілійського району Одеської області по вул. Миру. За вказаною адресою з 10.09.2009 року зареєстровано сина позивача ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та невістку, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 Шлюб між сином та невісткою розірвано. Фактично відповідач в зазначеному будинку не проживає з 2013 р. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за неї, тому позивач просить суд визнати ОСОБА_2, 25.05.1986 р.н, такою, що втратила право на користування житловим будинком № 49 розташованого по вулиці Миру в с. Шевченкове Кілійського району Одеської області.

Відповідач надала відзив на позов, в якому вказала, що воната її неповнолітній син, як особи які мають право користування житловим приміщенням, мають право вимагати усунення перешкод в користуванні житлом шляхом вселення та зобовязання відповідача ОСОБА_1 не чинити перешкод в користуванні житлом. Маючи на меті позбавити її та її неповнолітнього сина права користування житловим приміщенням, позивач не надає суду обєктивної причини нашого не проживання у житловому приміщенні. У березні 2013 р. після чергової сварки з колишнім чоловіком, ОСОБА_3 вигнав її з дитиною з дому. Оскільки вона на той час ніде не працювала, в селі роботи не було, батько дитини добровільно матеріально не допомагав та відсутність коштів на утримання сімї, змусили її виїхати до м. Одеса на заробітки. У серпні 2013 р. вона повернулась додому, однак ні її, ні сина відповідач та ОСОБА_3 до вищевказаного будинку не впустили. Крім того, замки на вхідних дверях до житлового приміщення були замінені та доступу до житлового будинку не було. Відповідач неодноразово зверталась до відповідача та ОСОБА_3 надати їй ключа від вхідної двері та не перешкоджати жити ним у житловому приміщенні, так як ні вона, ні син не мають іншого місця проживання. Відповідач категорично відмовилась передати їй ключа від вхідної двері в присутності свідків. Крім того, як вказано в позовній заяві, що за адресою: с. Шевченкове, вул. Миру (колишня Леніна), №49, Кілійського району Одеської області зареєстрована вона та її колишній чоловік ОСОБА_2О, однак за вказаною адресою зареєстрований й її неповнолітній син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (онук позивача), разом з тим, позивач порушує не тільки її права, але й права неповнолітнього на місце проживання за місцем реєстрації. На момент подання позовної заяви ключа від спірного житлового приміщення ні відповідач, ні її син не мають. Позивач у позовній заяві вказує, що вона фактично не проживає з 2013 р., однак, не вказано з якого часу вона не проживає та в якому населеному пункту. Крім того, в позовній заяві вказано: «Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але нараховуються за неї, чим обєктивно порушуються мої права, тому я змушена звернутися за захистом до суду». Однак, позивач жодного доказу, що підтверджують вказані обставини суду не надав. Відповідач вважає, що причина їхнього не проживання є поважною, поведінка позивача є неправомірною, оскільки вона робить неможливим проживання її та неповнолітнього сина у житловому приміщенні, їхні житлові права є порушеними, оскільки іншого житла у них не має, користуватися спірним житловим приміщенням вони не мають можливості, оскільки відповідач чинить перешкоди в користуванні житловим приміщенням. В звязку з зазначеним, позивач просила суд відмовити у задоволенні позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з розглядом справ в порядку спрощеного провадження за відсутністю всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши позовну заяву та надані докази по справі, в процесі встановлення обставин справи та перевірки їх доказами, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

Згідно рішення Кілійського районного суду Одеської області № 2-456/08 від 16.07.2008 р., за ОСОБА_1 визнано право власності на житловий будинок в с. Шевченкове, Кілійського району, вул. Леніна, 49.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області № 502/3131/13-ц від 17.12.2013 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано.

З акту депутата Шевченківської сільської ради від 06.02.2018 р., вбачається, що за адресою: с. Шевченкове, Кілійського району, вул. Миру, 49 зареєстровані ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, невістка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_5, онука ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 З дружиною ОСОБА_2 знаходяться в розлученні з 2013 р. та за данною адресою вона не проживає.

З довідки Шевченківської сільської ради Кілійського району № 3461 /02.01.23 від 11.10.2017 р. вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована по вул. Миру (колишня Леніна) будинок 49 в с. Шевченкове Кілійського району Одеської області, але по даній адресі не проживає із 2013 р.

Відповідно до свідоцтва про народження серії 1-ЖД № 016392, виданого 05.07.2005 р. Виконкомом Шевченківської сільської ради Кілійського району Одеської області, запис акта про народження № 33 ОСОБА_3 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_7

Згідно довідки Шевченківської сільської ради Кілійського району № 2611 /02.01.23 від 28.08.2018 р. вбачається, що ОСОБА_2 та її неповнолітній син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6, дійсно зареєстровані по вул. Леніна (колишня Миру) будинок 49 в с. Шевченкове Кілійського району Одеської області, з 10 вересня 2009 р.

При ухваленні рішення судом застосовано наступні норми права:

Ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317 ЦК України передбачають здійснення власником права власності за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками, справи не підлягають доказуванню.

Як зазначено в ст. 29 ЦК України - місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:

1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;

2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.

Судом встановлено, що реєстрація права власності позивача на нерухоме майно житловий будинок, в якому зареєстровано місце проживання відповідача, була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення на підставі рішення суду, тому вона є власником відповідного нерухомого майна.

Згідно зі ст.319 ЦК України, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сімї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право.

Разом з тим, ч. 4 ст. 319 ЦК України передбачає, що власність зобов'язує.

Також судом встановлено, що в обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилалась на положення ст. 391 та ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тобто зазначена стаття передбачає можливість звернення власника з негаторним позовом до третіх осіб про усунення перешкод у здійсненні права власності. Метою цього позову є усунення будь-яких перешкод, які чиняться власнику майна, хоча б ці порушення й не повязані з правом володіння майном. Характерною ознакою негаторного позову є протиправне вчинення третьою особою перешкод власникові у реалізації ним повноваження розпорядження та (або) користування належним йому майном. Для задоволення негаторного позову необхідно довести протиправність поведінки осіб, які перешкоджають власникові користуватись власним майном.

Згідно ст. 405 ЦК України - члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Частиною 2 ст. 405 ЦК України, передбачені, спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сімї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні

Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З досліджених доказів встановлено, що відповідач має намір проживати у житлі позивача, в якому зареєстроване її місце проживання та проживання її неповнолітньої дитини, проте через неприязні стосунки та вчинення перешкод не має можливості проживати у ньому в звязку з чим змушена періодично проживати у іншому житлі.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач не проживає в житлі позивача через поважні причини, зокрема перешкоджанням у цьому позивачем, тому відсутні підстави для задоволення позову на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З наведених положень законодавства слідує, що право на судовий захист має особа у разі доведеності факту порушення, невизнання або оспорювання її прав іншими особами відповідачами.

Так само для задоволення позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом на підставі ст. 391 ЦК України, позивач зобовязаний довести порушення його права як власника майна іншою особою, в тому числі особою, яка має право ним користуватись.

Позивачем доказів порушення її прав відповідачем внаслідок наявного у неї права на користування житлом, належним позивачу, суду не надано, в звязку з чим за вказаними підстави позов також задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного суд дійшов висновку про необґрунтованість позову, в звязку з чим відмовляє в його задоволенні.

Керуючись ст.ст.12, 81, 259, 263-265, 279 ЦПК, ст. ст. 316, 317, 391 ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня проголошення рішення.

Суддя Кілійського районного суду ОСОБА_5