Провадження №2/523/1109/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2018 р. Суворовський районний суд міста Одеси в складі

головуючого судді - Сувертак І.В.

при секретарі - Лінник І.А.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в місті Одесі,

справу за позовом

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1, до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3, зареєстрована в АДРЕСА_1, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОМНО Сакал І.М., про визнання договору дарування нерухомого майна недійсним, скасування державної реєстрації на квартиру ,

Установив

Позивач звернувся із вказаним позовом до суду, згодом уточнив свої вимоги та просить визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений 29.04.2014 року між дарувальником, ОСОБА_1 та обдаровано., ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1; Скасувати державну реєстрацію на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 та здійснити державну реєстрацію за ОСОБА_1.

Свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що згідно договору дарування від 29 квітня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., зареєстрованого в реєстрі за №527, ОСОБА_1 (позивач) подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що в силу помилки, замість укладення договору довічного утримання, уклала договір дарування квартири. Оспорюваний договір не відповідав її внутрішній волі. Позивач посилається на те, що вона не розуміла, який договір укладала і вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки відповідач ОСОБА_2 обіцяла доглядати позивача, надавати допомогу з харчуванням, утриманням квартири. Після укладення договору відповідач ОСОБА_2 надавала допомогу позивачу, проте з 06 червня 2014 року жодних стосунків з позивачем не підтримує, оскільки переїхала жити закордон.

Як зазначила ОСОБА_1, у неї із відповідачем ОСОБА_2 була попередня домовленість про те, що вона буде її доглядати та відповідач запевнила, що між договором дарування та договором довічного утримання немає різниці, а тому вона, бажаючи укласти з відповідачем ОСОБА_2 договір довічного утримання, помилково уклала договір дарування квартири. Після укладення договору дарування відповідач ОСОБА_2 змінила своє ставлення до позивача, припинила її навідувати, забезпечувати продуктами, ігнорувала домовленості щодо утримання та догляду та переїхала в іншу країну. Позивач продовжує сплачувати комунальні послуги за житло та продовжує в ньому проживати, спірне житло є його єдиним житлом, а фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому не відбулося.

Позивач є людиною похилого віку, 86 років, інвалід II групи, перенесла інсульт і потребує сторонної допомоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на зазначене в позовній заяві, в силу ст. ст. 203, 215, 229 ЦК України, оспорюваний договір дарування квартири є недійсним, оскільки він укладений під впливом помилки.

Однак, після того як позивач звернулась з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, остання 14 липня 2017 року передарувала спірну квартиру своїй сестрі - ОСОБА_3.

Враховуючи зазначене, позивач просив її позовну заяву задовольнити в повному обсязі з мотивів, що викладені в позові.

Ухвалою суду від 30 серпня 2017 року відкрито провадження по зазначеній справі.

Ухвалою суду від 07 червня 2018 року підготовче засідання закрито та призначено судовий розгляд по суті зазначеного позову.

Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на його задоволенні.

ОСОБА_6, представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі, виходячи з наданих заперечень та відгуку на позов.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні також просила відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в повному обсязі.

Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ОМНО Сакал І.М. надала на адресу суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. (а.с. 55).

З'ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, вислухавши сторони та їх представників, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Судом встановлено, згідно договору дарування від 29 квітня 2014 року посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сакал І.М., зареєстрованого в реєстрі за №527, ОСОБА_1 (позивач) подарувала ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. (а.с. 5).

Після укладення договору дарування від 29.04.2014 р., ОСОБА_2 зареєструвала на своє ім'я усі необхідні правовстановлюючі та технічні документи, а з часом почала проживати в квартирі та нести усі фінансові витрати по утриманню житла. (а.с. 6,7).

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦКУ право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи із змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, коли сторони мають повну уяву не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою для визнання недійсності договору (правочину) є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені законодавством. Ст. 203 ЦК України встановлені наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину:

-зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

-особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

-волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

-правочин має здійснюватися у формі, встановленій законом;

-правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

-правочин, що здійснюється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також договір може бути визнаний судом недійсним у випадку укладення договору під впливом помилки, обману, тяжкої обставини, якщо договір було укладено недієздатною особою або з метою приховати інший правочин тощо.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна в власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Статтею 182 ЦК України передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості, що й було зроблено нотаріусом.

Умови щодо встановлення обов'язку обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-які дії майнового чи немайнового характеру, спірний договір не містить.

Як зазанчила ОСОБА_1, вона помилково укладала договір дарування, а саме помилка полягала у тому, що фактично укладаючи договір дарування, вона вважала, що уклала з відповідачем договір довічного утримання.

Правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, встановлені ст. 229 ЦК України, ч.1 якої передбачає визнання судом правочину недійсним, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до п.19 Постанови Пленуму ВСУ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Наполягаючи, що помилялась щодо укладеного договору, позивачка не зазначила жодних доказів на підтвердження цього. Згідно ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Отже, укладення удаваного правочину само по собі не спричиняє недійсності правочину, оскільки згідно з ч. 2 ст. 235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. А тому такий правочин може бути визнаний судом недійсним лише у тому разі, коли буде встановлено, що правочин, який сторони насправді вчинили, не відповідає загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Якщо договір був укладений у письмовій формі, нотаріально посвідчений, зареєстрований у встановленому порядку, і обдаровуваний прийняв дарунок (за договором дарування право власності на об'єкт дарування від дарувальника переходить до обдаровуваного з моменту прийняття його обдаровуваним), останній стає повноправним власником цього майна.

Як вбачається з вищевикладеного, при укладенні договору дарування від 29.04.2017 р., сторонами були витримані всі вимоги діючого законодавства, у зв'язку з чим вищезазначений договір не може бути визнаний недійсним.

Враховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги ОСОБА_1 недоведеними та такими, що не підлягають до задоволення в впоєному обсязі.

Керуючись ст.ст. 4-7,10, 11-13,17-18,109,131,137,141,211,223,259, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 12-16 ЦК України, суд, -

Вирішив:

Позов ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована в АДРЕСА_1, до ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, зареєстрована в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_2, зареєстрована в АДРЕСА_1, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Сакал Інна Миколаївна , про визнання договору дарування від 29 квітня 2014 року квартири АДРЕСА_1, загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м., укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (ОСОБА_2), посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Сакал І.М. - недійсним, витребування квартири АДРЕСА_1 з незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , скасування державної реєстрації на квартиру та здійснення державної реєстрації на квартиру за ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складно повне рішення.

Складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів (ч.6ст259 ЦПК України).

Суддя: