Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 337/758/16-ц

провадження № 61-19009св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - відповідач - ОСОБА_4,

відповідач - позивач - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу ВовкІрина Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І., про встановлення факту проживання однією сім'єю, розподіл майна, визнання недійсними договорів купівлі-продажу та іпотеки.

Позовна заява мотивована тим, що він познайомився з ОСОБА_5 в 2002 році, а з березня 2003 року вони почали проживати спільно як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_2, яка належала його сестрі ОСОБА_9 У 2007 році ОСОБА_5 завагітніла, в зв'язку з чим вони прийняли рішення про придбання більшої квартири для сім'ї. 25 березня 2008 року ними була придбана квартира АДРЕСА_3 за спільні кошти в сумі 78 317,00 дол США, право власності на зазначену квартиру було зареєстровано на ОСОБА_5 Частина грошових коштів, які вони заплатили за квартиру в сумі 20 000,00 дол США, були спільними накопиченнями, а іншу частину грошових коштів на придбання квартири у сумі 55 582,80 дол США взяли в кредит. ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_10 06 червня 2008 року вони зареєстрували шлюб. Станом на березень 2014 року залишок боргу за кредитом склав біля 30 000,00 дол США, тому його сестра ОСОБА_9 дозволила йому продати належну їй квартиру АДРЕСА_2, що він і зробив навесні 2014 року та отримав за квартиру гроші в сумі 28 000,00 дол США, які віддав ОСОБА_5 для погашення кредиту.

З червня 2014 року у них погіршились відносини і ОСОБА_5 відмовилась далі проживати спільно як подружжя.

Крім того, у 2011 році ОСОБА_5 придбала автомобіль Fiat Qubo, реєстраційний номер НОМЕР_1, який 20 жовтня 2015 року переоформила на свого батька ОСОБА_11 з метою уникнення його поділу.

19 листопада 2015 року ОСОБА_12 за довіреністю, виданою ОСОБА_5, продала ОСОБА_6 квартиру АДРЕСА_3. Дана угода була укладена без його згоди як співвласника квартири.

25 листопада 2015 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_7 договір іпотеки, за яким передала ОСОБА_7 вказану квартиру в іпотеку на забезпечення виконання договору позики.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просив суд встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу його та ОСОБА_5 з 2003 року; поділити спільно нажите за час фактичних шлюбних відносин майно - квартиру АДРЕСА_3, визнавши за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири; визнати недійсними договір купівлі-продажу зазначеної квартири, укладений 19 листопада 2015 року між представником ОСОБА_5 та ОСОБА_6, та договір іпотеки зазначеної квартири, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_7; поділити майно подружжя - автомобіль Fiat Qubo, реєстраційний номер НОМЕР_1, шляхом стягнення з ОСОБА_5 на його користь половини його вартості у сумі 55 000,00 грн.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 подала до суду зустрічний позов до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І., про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що 06 червня 2008 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. За час спільного проживання без реєстрації шлюбу, а саме ІНФОРМАЦІЯ_3 у них народився син ОСОБА_10 З моменту народження дитина проживає разом з нею, відповідач ніколи з ними не проживав. Спілкування між ними припинено з початку 2014 року. З червня 2014 року вона з сином постійно проживає в АР Крим.

Крім того, 20 грудня 2012 року відповідачем було придбано автомобіль Nissan X Trail, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартість якого складає 284 223,05 грн.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_5 просила суд розірвати шлюб, укладений 06 червня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5; стягнути з відповідача на її користь 142 111,53 грн в якості компенсації вартості автомобіля Nissan X Trail, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 половину вартості відчуженого автомобіля Fiat Qubo, реєстраційний номер НОМЕР_1, в сумі 47 500,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задоволено частково.

Розірвано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, зареєстрований 06 червня 2008 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №122.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 половину вартості автомобіля Nissan X Trail, реєстраційний номер НОМЕР_2 в сумі 85 729,00 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира не є спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки придбана особисто ОСОБА_5 до укладення шлюбу з ОСОБА_4 Факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2004 року до 06 червня 2008 року не доведений. Тому підстав для визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладеного представником ОСОБА_5 із ОСОБА_6 19 листопада 2015 року, та договору іпотеки вказаної квартири, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 25 листопада 2015 року.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2017 року рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2016 року в частині відмови у позові ОСОБА_4 скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено юридичний факт, що ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, проживали однією сім'єю, але не перебували у шлюбі між собою з березня 2003 року до 06 червня 2008 року.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_5 і ОСОБА_6, посвідчений 19 листопада 2015 року приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Вовк І. І., зареєстрований в реєстрі за № 12133.

Визнано недійсним договір іпотеки квартири АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, посвідчений 25 листопада 2015 року приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Вовк І. І., зареєстрований в реєстрі за № 12256.

Поділено майно, набуте ОСОБА_4 та ОСОБА_5, у спільну сумісну власність під час проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3.

Стягнуто з ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 7 623,00 грн з кожного по 2 541,00 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що факт проживання сторонами однією сім'єю, зі спільним побутом, та взаємними правами та обов'язками з березня 2003 року до укладення шлюбу в червні 2008 року підтверджується показами свідків, файлами відеозаписів, фототаблицями, а тому спірна квартира відповідно до статей 60, 70 СК України є спільним сумісним майном. Факт недобросовісності ОСОБА_5 та ОСОБА_6 при укладенні спірного договору купівлі-продажу квартири є доведеним, тому така угода є недійсною. З огляду на ту обставину, що договір, за яким ОСОБА_6 набула спірну квартиру є недійсним, укладений нею договір розпорядження цим майном у вигляді передачі в іпотеку є також недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом узято до уваги покази свідків, які різняться, та не вказують на факт спільного проживання сторін однією сім'єю. Як до народження сина, так і після, вона проживала з своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1. Спірна квартира є її особистим майном та придбана за її власні кошти, на підтвердження чого вона надала довідку ДПІ про її доходи та копію кредитного договору про отримання кредиту на суму 55 582, 80 дол США. Основну частину боргу у розмірі 30 368,19 дол США вона погасила сама у 2015 році. Доводи ОСОБА_4, що він умовив свою сестру ОСОБА_9 продати її двокімнатну квартиру для погашення боргу за кредитом, є недостовірними та не підтверджені належними доказами.

Висновки апеляційного суду про недобросовісність ОСОБА_6 не відповідають дійсності, оскільки довіреність, якою вона уповноважила останню, продати квартиру, видана у січні 2015 року, а ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом у вересні 2015 року, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені з червня 2014 року. Крім того, якби вона знала, що відповідач подасть позов про поділ спірної квартири, то вона б 29 січня 2015 року не погашала б кредит у сумі 30 000,00 дол США. Тому, вирішивши продати квартиру, вона діяла добросовісно, а не всупереч інтересам ОСОБА_4, і виходила з того, що квартира є її особистою власністю. Визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири та договору іпотеки не відповідають обставинам справи та закону.

Також судом не надано оцінки тій обставині, що вона більше двох років перебуває на окупованій території Автономної Республіки Крим, тому не може знятись з реєстрації у спірній квартирі, про що суду було надано нотаріально посвідчену заяву.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що вона була знайома з ОСОБА_5 задовго до укладення шлюбу сторонами, вони разом працювали. У судовому засіданні вона зазначала, що сторони з 2006 року підтримували інтимні стосунки, але проживали окремо. ОСОБА_5 мала свій бізнес та придбала спірну квартиру за особисті кошти. У січні 2015 року кошти у сумі 30 368,19 дол США за погашення кредиту вона вносила особисто за дорученням ОСОБА_5, що підтверджується касовим прибутковим ордером. Відразу після погашення кредиту, ОСОБА_5 видала на її ім'я довіреність на продаж спірної квартири, оскільки сама виїхала проживати до АРК. Вона довгий час не могла продати зазначену квартиру, а в листопаді 2015 року вирішила за домовленістю із ОСОБА_5 у зв'язку з обвалом цін на квартири придбати на взаємовигідним умовах зазначену квартиру.

Висновок апеляційного суду про недобросовісність її дій не ґрунтується на матеріалах справи, рішення в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу квартири та іпотеки є незаконними.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом взагалі не було надано оцінки його діям під час укладання договору іпотеки між ним та ОСОБА_6 Правових підстав, визначених статтею 215 ЦК України, для визнання недійсним договору іпотеки судом не встановлено.

У запереченнях на касаційні скарги ОСОБА_4 зазначав, що суд апеляційної інстанції, дослідивши всі докази в сукупності, дійшов обґрунтованого висновку, що дії відповідачів є недобросовісними та направленими на позбавлення його права на компенсацію вартості 1/2 спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню.

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 народила сина ОСОБА_10, батьком якого у свідоцтві про народження НОМЕР_4 вказано ОСОБА_4 (т. 1 а. с.10).

25 березня 2008 року ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_13, придбала квартиру АДРЕСА_3 за 395 504,00 грн, що еквівалентно 78 317,62 дол США. Державна реєстрація права власності здійснена 26 червня 2008 року (т.1 а. с.12-14).

25 березня 2008 року ОСОБА_5 також уклала з ПАТ КБ «Надра» кредитний договір № 14/2008/0601 Фжр, за умовами якого отримала кредит у сумі 55 582,80 дол США для проведення розрахунків за договором купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3. Тоді ж був укладений договір іпотеки вказаної квартири з ПАТ КБ «Надра» у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 25 березня 2008 року (т. 1 а. с.222-223, т. 2 а. с.175-189).

06 червня 2008 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб НОМЕР_5 (т. 1 а. с.11).

11 серпня 2011 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу № 046-11F, укладеного з ТОВ «Меркурій Моторс», придбала автомобіль Fiat Qubo, реєстраційний номер НОМЕР_1 за 132 840,00 грн (т. 2 а. с. 97-102).

20 жовтня 2015 року вказаний автомобіль було зареєстровано за ОСОБА_14 - батьком ОСОБА_5 Згідно з довідкою рахунком ААЕ № 569831 від 20 жовтня 2015 року вартість цього автомобіля склала 95 000,00 грн (т. 2 а. с.102).

20 грудня 2011 року ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу № , укладеного з ТОВ «Елефант», придбав автомобіль Nissan X Trail, реєстраційний номер НОМЕР_2 за 281 085,00 грн ( т. 2 а. с. 232-241).

Згідно зі звітом ТОВ «Альянс-ДА» від 29 червня 2016 року № 01/06 про оцінку транспортного засобу, на даний час ринкова вартість автомобіль Nissan X Trail, реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 171 457,65 грн.

29 січня 2015 року ОСОБА_5 видала ОСОБА_6 довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального кругу Вовк І. І., якою доручила ОСОБА_6 продати або подарувати належну їй квартиру АДРЕСА_3 (т. 1 а. с.197).

17 листопада 2015 року ОСОБА_5 довіреністю, посвідченою в цей день нотаріусом Краснодарського нотаріального округу м. Краснодар ЖарковоюР. І. за № 6-5320, уповноважила ОСОБА_16 продати належну їй квартиру АДРЕСА_3 (т. 2 а .с .95).

19 листопада 2015 року ОСОБА_16 як представник ОСОБА_5 на підставі довіреності від 19 листопада 2015 року, уклав з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу, згідно якого продав їй квартиру АДРЕСА_3 за 150 000,00 грн. Договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І. за реєстраційним номером 12133 ( т.1 а. с. 218-219).

25 листопада 2015 року ОСОБА_6 уклала з ОСОБА_7 іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Вовк І. І., на підставі якого у забезпечення зобов'язання, яке виникло у ОСОБА_6 перед ОСОБА_7 на підставі договору позики від 25 листопада 2015 року на суму 598 750,00 грн (еквівалент 25 000,00 дол США), вона передала йому в іпотеку придбану нею квартиру АДРЕСА_3 (т. 1 а. с. 222-223).

Відповідно до статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Статтею 74 СК України визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Правила статті 74 СК України на спірні правовідносини, що виникли і тривали до 01 січня 2004 року, не поширюються, а нормами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім'ю України визнання майна спільною сумісною власністю жінки та чоловіка, що проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, не передбачено.

Проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків.

Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Апеляційний суд, посилаючись на покази свідків, тофокартки, файли відеозаписів, дійшов висновку, що сторони в період з березня 2003 року до 06 червня 2008 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Проте, наведені вище норми матеріального права не врахував, не звернув уваги, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів, що у період з 01 січня 2004 року до 06 червня 2008 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 постійно проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, взаємні права та обов'язки, притаманні подружжю, та встановив факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу з березня 2003 року, а не з часу набрання законної сили СК України - 01 січня 2004 року,

У статті 57 ЦПК України 2004 року визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (частина третя статті 212 ЦПК України 2004 року).

У відповідності з наведеними нормами процесуального права, суд першої інстанції правильного врахував, що покази свідків вказують на те, що їм не відомо чи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вели спільне господарство, мали спільний бюджет та взаємні права та обов'язки, притаманні подружжю, та за чиї кошти була придбана чотирикімнатна квартира АДРЕСА_3 та інші речі для сім'ї.

Як встановлено судом першої інстанції, наявні у матеріалах справи фотокартки, файли відеозаписів свідчать про те, що до реєстрації шлюбу у ОСОБА_5 та ОСОБА_4 дійсно були близькі, інтимні стосунки, що вони періодично бували самі та зі своїми друзями у квартирі на пр. Леніна, що належала сестрі позивача, а також що ОСОБА_4 бував у квартирі батьків ОСОБА_5, де проводив час із нею та з їх спільною дитиною, а також що вони разом відпочивали.

Крім того, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги пояснення ОСОБА_4, що саме він дав кошти для погашення кредитної заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором від 25 березня 2008 року № 14/2008/0601 Фжр.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 29 січня 2014 року ОСОБА_4, як представник ОСОБА_9, відчужив квартиру АДРЕСА_2, яка належала на праві власності його сестрі - ОСОБА_9, ОСОБА_6, продаж якої здійснено за 223 769,00 грн (т. 1 а. с. 220-221).

Згідно з курсом долара НБУ станом на 29 січня 2014 року зазначена сума в еквіваленті складала 28 000,00 дол США.

Проте, як убачається з квитанції від 29 січня 2015 року № 181087987 та заяви про купівлю іноземної валюти № 1, поповнення поточного рахунку за кредитним договором ОСОБА_5 зробила у гривнях в сумі 334 050,09 грн для подальшої конвертації та погашення кредиту (т. 2 а. с.181-183).

Відповідно до довідки ПАТ КБ «Надра» від 09 лютого 2015 року, ОСОБА_5 02 лютого 2015 року повністю погасила кредит, отриманий за кредитним договором від 25 березня 2008 року № 14/2008/0601 Фжр, в сумі 30 368,19 дол США, та банк претензій до неї немає.

Апеляційний суд на зазначені обставини уваги не звернув, не врахував, що спільні подружні відносин сторін фактично припинилися з червня 2014 року, ОСОБА_4 відчужив квартиру в січні 2014 року за 223 769,00 грн, а кредитна заборгованість була погашена ОСОБА_5 лише через рік у сумі 334 050,09 грн, що на 100 000,00 перевищує суму від продажу квартири ОСОБА_9

Суд першої інстанції відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року надав оцінку наведеним обставинам, та правильно виходив із того, що суду не надано доказів того, що ОСОБА_4 надавав свої власні кошти на придбання спірної квартири в 2008 році, так і на погашення кредиту за цю квартиру, а також, що квартира придбана за спільні кошти сторін, як передбачає стаття 74 СК України, і тому вона не є об'єктом спільної сумісної власності.

Таким чином правильним є і висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсними договору купівлі-продажу квартири та договору іпотеки, оскільки ці вимоги є взаємопов'язаними із позовними вимогами про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, у задоволенні яких відмовлено через їх недоведеність.

Суд апеляційної інстанції наведених обставин не врахував та помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції.

Також грунтуються на законі висновки суду першої інстанції, що відповідно до статті 60 СК України автомобілі Fiat Qubo, реєстраційний номер НОМЕР_1, та Nissan X Trail, реєстраційний номер НОМЕР_2, є майном, набутим подружжям під час шлюбу, яке належить чоловіку та дружині на праві спільної сумісної власності, тому підлягає стягненню на користь кожного з них половина вартості зазначених автомобілів.

Оскільки сторони з 2014 року проживають окремо, ОСОБА_5 разом з сином ОСОБА_10 проживають в Автономній Республіці Крим, що не оспорюється ОСОБА_4, спільне господарство не ведуть, суд дійшов обґрунтованого висновку про розірвання шлюбу.

Таким чином суд першої інстанції встановив всі обставини справи, надав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне, обґрунтоване і справедливе рішення.

Встановлені судом першої інстанції обставини підтверджуються матеріалами справи та не спростовані сторонами під час апеляційного розгляду.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

За таких обставин рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню, а рішення суду першої інстанції залишенню в силі.

Керуючись статтями 400, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 26 січня 2017 скасувати, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 12 липня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик