ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 вересня 2018 року

м. Київ

справа №450/420/15-ц

провадження № 61-3873св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, Сокільницька сільська ради Пустомитівського району Львівської області,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 серпня 2015 року, ухвалене у складі судді Мусієвського В. Є., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року, постановлену у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Тропак О. В., Федоришина А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом, в якому просила визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю, скасувати право власності, що виникло в порядку спадкування цієї земельної ділянки у ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 по 1/3 частці цієї земельної ділянки за кожним.

У обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що спірна земельна ділянка належить їй, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 на підставі рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 вересня 2008 року, яким визнано за кожним із них по 1/3 її частці в порядку спадкування після ОСОБА_7

Однак виділити кожному у користування частину земельної ділянки, яка б відповідала його частці, та виконати рішення про реальний її розподіл неможливо, оскільки з'ясувалося, що площа земельної ділянки в натурі є меншою, ніж та, що вказана у державному акті спадкодавця.

У зв'язку із наявними розбіжностями, а також відсутністю у державному акті реквізитів рішення сільської ради про передачу земельної ділянки, позивач звернулась до Сокільницької сільської ради та дізналась про те, що питання про передачу цієї земельної ділянки ОСОБА_7 у визначеному законом порядку сільська рада не розглядала та відповідного рішення не приймала. Тому просила визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю площею 0,3436 га для ведення особистого селянського господарства від 5 березня 1996 року, реєстраційний номер 162, виданий ОСОБА_7, скасувати право власності, що виникло в порядку спадкування цієї земельної ділянки, у ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в частині по 1/3 частці цієї земельної ділянки за кожним.

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 серпня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що рішенням суду визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності по 1/3 частці земельної ділянки в порядку спадкування після ОСОБА_7 і ці обставини не потребують доказування. Права позивача оспорюваним державним актом, виданим спадкодавцю ОСОБА_7, не порушені і позбавлення права власності на земельну ділянку у зв'язку із відсутністю в архівах сільської ради рішення про її передачу ОСОБА_7 є неприпустимим.

В апеляційному порядку справа переглядалась неодноразово.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 серпня 2015 року залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд зазначив, що оспорюваний позивачем державний акт від 5 березня 1996 року виданий ОСОБА_7 на спірну земельну ділянку в порядку приватизації. Позивач не була учасником відносин з приватизації зазначеної земельної ділянки. Відтак, її права у зв'язку з приватизацією земельної ділянки та видачею оспорюваного держаного акта на право власності на землю не порушені; належних та допустимих доказів на підтвердження протилежного позивач не надала.

У липні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 зазначає, що суд, ухвалюючи рішення про відмову у позові, не врахував, що право власності ОСОБА_7 на земельну ділянку у 1996 році виникло неправомірно, оскільки Сокільницька сільська рада вийшла за межі своїх повноважень та видала ОСОБА_7 державний акт на право власності на землю без належних на це підстав; отже, наявність такого державного акта порушує її права на земельну ділянку.

Від відповідача ОСОБА_5 надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначає, що права ОСОБА_4 оскаржуваним державним актом на право власності на землю, виданим ОСОБА_5, не порушені; її позовні вимоги є безпідставними, оскільки саме на підставі оспорюваного державного акта ОСОБА_4 вже набула право власності на частку земельної ділянки в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5 на підставі судового рішення, яке є похідним правовстановлюючим документом на спірну земельну ділянку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 липня 2016 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою і ухвалою цього суду від 23 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до ст. 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд .

У січні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає відхиленню.

Так, у статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, у тому числі визнання права; відновлення становища, яке існувало до порушення; тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Аналогічні способи захисту прав на земельну ділянку встановлені у частині третій статті 152 Земельного кодексу України, за якою захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших передбачених законом способів.

Але у будь-якому разі способи судового захисту застосовуються лише у разі порушення цивільних прав та інтересів.

У справах, в яких оспорюється право власності або правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, і при цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судами встановлено, що, звертаючись до суду з позовом, позивач вказувала, що після смерті у 2002 році її батька ОСОБА_7, вона у 2004 році оформила свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 вересня 2004 року на земельну ділянку, яка належала спадкодавцю на підставі оспорюваного нею державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1 від 5 березня 1996 року, та отримала державний акт про право приватної власності на землю серії НОМЕР_2 від 25 грудня 2006 року.

У подальшому рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 вересня 2008 року визнано недійсним видане ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину за законом від 30 вересня 2004 року на спадкове майно, що складається із земельної ділянки площею 0,3436 га, та визнано недійсним державний акт на право приватної власності на землю 0,3436 га, виданий ОСОБА_4 Визнано за ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 право власності по 1/3 ідеальній частці за кожним на вказану земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, яка належала ОСОБА_7 на підставі оспорюваного у даному провадженні державного акта про право приватної власності на землю.

Переглядом даної справи встановлено, що спірна земельна ділянки площею 0,3436 га, розташована на території Сокільницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області і призначена для ведення особистого селянського господарства, належала ОСОБА_7 на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 5 березня 1996 року на підставі рішення Сокільницької сільської ради народних депутатів від 28 вересня 1994 року, зареєстрованого за № 162.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер і після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, зокрема, на спірну земельну ділянку, спадкоємцями якого є ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 29 вересня 2008 року, яке набрало законної сили 10 жовтня 2008 року, за ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у порядку спадкування після ОСОБА_5 визнано право власності по 1/3 ідеальної частки на цю земельну ділянку за кожним.

З огляду на наведені положення матеріального права, які визначають способи захисту прав особи на земельну ділянку, та з урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд першої інстанції, вирішуючи позов, дійшов висновку, що оскільки державний акт на спірну земельну ділянку був виданий спадкодавцю ОСОБА_7 5 березня 1996 року, то видачею такого державного акта порушень прав позивача, які підлягають захисту, не відбулось, оскільки вона не була учасником відносин з приватизації цієї земельної ділянки ОСОБА_7; отже підстави для захисту прав ОСОБА_4 відсутні.

Саме таких висновків дійшов Вищий спеціалізованого суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 24 лютого 2016 року, скасовуючи рішення апеляційного суду Львівської області від 10 листопада 2015 року, яким позовні вимоги ОСОБА_4 були задоволені, та передаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Суд касаційної інстанції зазначив, що, переглядаючи в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, апеляційний суд правильно встановив, що право власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_4 і ОСОБА_6 отримали на підставі рішення суду від 29 вересня 2008 року про визнання за ними права власності в порядку спадкування після ОСОБА_7, проте апеляційний суд не врахував, що державний акт на спірну земельну ділянку був виданий спадкодавцю 5 березня 1996 року. Отже суд повинен був перевірити, чи були при цьому порушені права позивача, які підлягають захисту, чи була вона учасником відносин з приватизації цієї земельної ділянки ОСОБА_7, з'ясувати, на захист якого її права спрямовані такі її вимоги, навівши відповідні мотиви.

Доводи, викладені в касаційній скарзі, про те, що судами не взято до уваги докази неправомірності набуття ОСОБА_7 права власності на земельну ділянку, що перешкоджає їй, позивачеві, реалізувати своє право на виділення земельної ділянки, належної їй в порядку спадкування після ОСОБА_7, помилкові з наступних підстав.

Право ОСОБА_4 на спадкування частки земельної ділянки після ОСОБА_7 та реалізацію цього права шляхом виділення частки земельної ділянки в натурі є похідним від права первинного власника на земельну ділянку. Таке ж саме право мають і інші спадкоємці, у яких правомірно виникло право власності на земельну ділянку після смерті ОСОБА_7 на підставі судового рішення про визнання права власності.

Отже, у разі встановлення, що ОСОБА_7 неправомірно набуто право власності на земельну ділянку, як у позивача, так і у інших спадкоємців не виникає права на спадкування, що призведе до примусового позбавлення права власності, набутого правомірно, оскільки неправомірність цього набуття не встановлена.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», § 58, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини у справі та надавати оцінку доказам у справі.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, касаційний суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень - без змін.

Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 7 серпня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак

Г. І. Усик