Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 489/576/15-ц

провадження № 61-10443св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 червня 2016 року у складі судді Тихонової Н. С. та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року у складі суддів: Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В., Ямкової О. О.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася із позовом до ОСОБА_2 і з врахуванням подальших уточнень просила: встановити факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з січня 1997 року по травень 2014 року; визнати нежитлові приміщення АДРЕСА_2 та автомобіль марки OPEL модель ASTRA 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1, об'єктом права спільної сумісної власності сторін спору; визнати за нею право власності на 1/2 частину нежитлових приміщень АДРЕСА_2; стягнути з відповідача на її користь 98 656 грн компенсації з урахуванням індексу інфляції 1/2 частки вартості проданого автомобіля марки OPEL модель ASTRA 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Зазначала, що з січня 1997 року по травень 2014 року проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем та вела спільне господарство. 16 жовтня 2003 року після продажу двокімнатної квартири АДРЕСА_1, що належала їй на праві власності, та однокімнатної квартири, яка належала на праві власності відповідачу, вони придбали житловий будинок по АДРЕСА_5, в якому і проживали разом. Також за час спільного проживання вони придбали у липні 2003 року трикімнатну квартиру АДРЕСА_2, а у 2007 році - автомобіль марки OPEL модель ASTRA 1.4, 2004 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, оформивши право власності на вказане майно на ім'я відповідача.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 14 червня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що спірне майно, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю з відповідачем, придбано ОСОБА_2 в період дії Сімейного кодексу України, а не КпШС України, тому встановлення факту проживання сторін однією сім'єю з січня 1997 року до 01 січня 2004 року не має юридичного значення, а тому вимоги в цій частині не підлягають задоволенню. Щодо періоду із 01 січня 2004 року по травень 2014 року, ОСОБА_1 наполягає на тому, що на час придбання спірного майна та до травня 2014 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з відповідачем. При цьому на підтвердження вказаної обставини посилається на покази свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яких було опитано у судовому засіданні, та фотографії, на яких вона зображена разом із відповідачем. Однак суд не може прийняти вказані пояснення до уваги та розцінювати їх як належні, достовірні та допустимі докази заявлених вимог, оскільки ці особи є зацікавленими у вирішенні спору на користь позивача, оскільки вказані свідки є донькою та близькою подругою позивача. Фотографії за своїм характером лише засвідчують перебування осіб поряд у певний час та місці, проте не є доказом сімейних відносин, спільного ведення господарства, бюджету та побуту. Також позивач в якості доказу проживання з відповідача однією сім'єю посилається на те, що вони у 2003 році спільно придбали житловий будинок АДРЕСА_5. Однак суд не може прийняти вказану обставину як достовірний та достатній доказ того, що сторони проживали однією сім'єю, оскільки сам факт спільного придбання фізичними особами нерухомості та навіть проживання за однією адресою не свідчить про ведення ними спільного господарства, підтримання подружніх відносин тощо. Крім того, самою позивачкою у судовому засіданні неодноразово зазначалось, що спірний автомобіль у 2007 році було придбано та оформлено у кредит відповідачем, з урахуванням його особистих коштів, які було ним отримані від продажу попереднього транспортного засобу, який належав ОСОБА_2 на праві власності. Кредит сплачено ОСОБА_2 Також позивач наголошувала у судовому засіданні на тому, що ОСОБА_2 придбав за власні кошти квартиру АДРЕСА_2 , які отримав від продажу належної йому квартири АДРЕСА_4, для розташування у ній магазину та подальшого заробітку. Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу із відповідачем у період з 01 січня 2004 року по травень 2014 року, відповідно вимоги в цієї частині також не підлягають задоволенню. Оскільки заявлені позивачем вимоги в частині визнання спільною сумісною власністю сторін нежитлових приміщень АДРЕСА_2 та автомобіля OPEL ASTRA, а також визнання права власності та стягнення компенсації є похідними від встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у задоволенні вказаних вимог також необхідно відмовити.

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано, позов задоволено частково. Встановлено факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_2 однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по травень 2014 року. У задоволенні вимог про визнання майна спільною сумісною власністю та про його поділ відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що факт спільного проживання сторін без реєстрації шлюбу на час придбання спірного майна підтверджується: договорами купівлі-продажу від 16 жовтня 2003 року у спільну часткову власність житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_5, будинковою книгою про їх реєстрацію 09 грудня 2003 року у цьому будинку, поясненнями свідків ОСОБА_4, ОСОБА_3 та фотографіями сторін за обставин, характерних для сімейних відносин. Таким чином, вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року, тобто з часу набрання чинності СК України, по травень 2014 року підлягають задоволенню на підставі статей 3, 74 СК України. Що ж стосується періоду, який передував цьому, то на правовідносини, врегульовані КпШС, положення статті 74 СК не поширюються. Разом з тим, придбання квартири АДРЕСА_2, проведення її реконструкції в нежитлові приміщення АДРЕСА_2 та придбання автомобіля марки OPEL модель ASTRA 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1, за спільні кошти і спільною працею сторін не знайшли свого підтвердження. Згідно пояснень сторін кошти, виручені від продажу належних їм особисто квартир, були витрачені на придбання житлового будинку і земельної ділянки по АДРЕСА_5. Доказів того, що ОСОБА_1 внесла майновий або трудовий вклад у придбання, а згодом і в реконструкцію спірного нерухомого майна, або хоча б даних про фінансову спроможність такої участі не надано. Придбання ОСОБА_2 автомобіля марки OPEL модель ASTRA 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1, за його особисті кошти підтверджується даними про реєстрацію транспортного засобу лише на відповідача, кредитним договором від 26 вересня 2007 року з АКІБ «УкрСиббанк», а також наданими відповідачем платіжними документами про погашення ним кредиту.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що спірний автомобіль та квартиру АДРЕСА_2 придбано під час спільного проживання сторін як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу; квартиру переобладнано ними під магазин спільно, а тому вказані об'єкти права власності підлягають поділу між ними. Погашення кредиту, за рахунок якого придбано автомобіль, відбулося за рахунок спільних коштів, автомобіль придбавався і інтересах сім'ї, а тому необґрунтованими є висновки судів про належність автомобіля відповідачу.

28 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

В силу статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до вимог частини другої статті 74 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу «Право спільної сумісної власності подружжя».

Суди установили, що ОСОБА_1 з 04 травня 1993 року по 31 жовтня 2003 року була зареєстрована і проживала в належній їй квартирі АДРЕСА_1. Дану квартиру продано у жовтні 2003 року.

ОСОБА_2 з 05 жовтня 1999 року по 11 вересня 2003 року був зареєстрований в належній йому квартирі АДРЕСА_4, яку ним відчужено 08 вересня 2003 року за 27 855 грн.

18 липня 2003 року ОСОБА_2 за 10 548 грн придбав квартиру АДРЕСА_2.

16 жовтня 2003 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 придбали у спільну часткову власність відповідно 2/3 і 1/3 частини житлового будинку по АДРЕСА_5 та земельної ділянки за цією ж адресою площею 580 кв. м, сплативши 62 401 грн за житловий будинок і 10 265 грн за земельну ділянку.

Із 09 грудня 2003 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 зареєстровані у вказаному житловому будинку.

Рішенням виконкому Миколаївської міської ради від 24 жовтня 2003 року надано дозвіл приватному підприємцю ОСОБА_2 на переведення квартири АДРЕСА_2 в нежитлові приміщення з наданням дозволу на виконання проектних і ремонтно-будівельних робіт щодо їх реконструкції.

01 липня 2005 року виконкомом Миколаївської міської ради на ім'я ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення АДРЕСА_2.

Враховуючи те, що квартиру АДРЕСА_2 придбано ОСОБА_2 18 липня 2003 року, тобто до набрання чинності СК України, колегія суддів погоджується із висновками судів про те, що у цій частині до спірних правовідносин мають застосовуватися норми матеріального права про поділ майна між чоловіком та жінкою, що діяли на момент набуття квартири у власність.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на момент придбання квартири, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Частиною другою статті 112 ЦК УРСР визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

За змістом пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункту 1 статті 17, статті 18, пункту 2 статті 17 Закону України «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Спільність грошових затрат та/або праці в набутті квартири АДРЕСА_2 18 липня 2003 року ОСОБА_1 доказами не підтверджувала, посилаючись при цьому на те, що квартиру переобладнано нею з відповідачем під магазин під час спільного проживання та оформлено право власності на реконструйований в нежитлове приміщення об'єкт нерухомості за дії СК України (01 липня 2005 року), тому вказана квартира підлягає поділу між сторонами на підставі статті 74 СК України.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 57 СК України (у редакції, чинній станом на 01 липня 2005 року) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до положень статті 62 СК України (у редакції, чинній станом на 01 липня 2005 року) якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Збільшення вартості квартири АДРЕСА_2 після її переведення в нежитлове приміщення за рахунок спільних трудових чи грошових затрат ОСОБА_1 із посиланням на відповідні докази не доводила.

Крім того, дозвіл на переведення квартири АДРЕСА_2 в нежитлові приміщення надано ОСОБА_2 як приватному підприємцю.

За змістом рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року у справі № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України майно приватного підприємства є об'єктом спільної сумісної власності за умови, що його сформовано за рахунок спільної сумісної власності подружжя.

Тобто, належність нежитлових приміщень АДРЕСА_2 до об'єктів спільної сумісної власності має підтверджуватися доказами спільної участі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 коштами та/або працею в реконструкції квартири за вказаною адресою в нежитлові приміщення.

Сам по собі факт переведення квартири АДРЕСА_2 в нежитлові приміщення в період проживання сторін однією сім'єю без шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не надала доказів внесення нею майнового або трудового вкладу у придбання, а згодом і в реконструкцію спірного нерухомого майна, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відмови у позові про поділ нежитлових приміщень АДРЕСА_2 між сторонами.

Щодо визнання автомобіля марки OPEL модель ASTRA 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1, об'єктом права спільної сумісної власності сторін та стягнення компенсації 1/2 частки вартості проданого автомобіля, необхідно зазначити таке.

Суди установили, що 25 вересня 2007 року за ОСОБА_2 зареєстровано автомобіль марки OPEL модель ASTRA 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1.

26 вересня 2007 року ОСОБА_2 отримав за кредитним договором з АКІБ «УкрСиббанк» 40 905 грн на придбання автомобіля OPEL ASTRA.

10 серпня 2009 року ОСОБА_2 повернув кредит АКІБ «УкрСиббанк».

26 грудня 2014 року ОСОБА_2 продав спірний автомобіль ОСОБА_5 за 100 тис. грн.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України (у редакції, чинній станом на 25 вересня 2007 року) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Згідно із частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина 4 статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Разом з тим, доказів погашення кредиту, за рахунок якого придбано автомобіль марки OPEL модель ASTRA 1.4, за спільні кошти ОСОБА_1 та ОСОБА_2, позивач не надала, а тому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що кредитний договір укладено не в інтересах сім'ї, отже, автомобіль належить особисто ОСОБА_2

Нова оцінка доказів у справі виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, визначених статтею 400 ЦПК України, а тому доводи касаційної скарги щодо незгоди із висновками судів про оцінку доказів у справі не становлять підставу скасування оскаржуваних судових рішень.

Відповідно до статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик