Постанова

Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 683/30/17

провадження № 61-29786св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В.С. (суддя-доповідач), Пророка В. В.

Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

третя особа - виконавчий комітет Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області як орган опіки та піклування,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Дунаєвського районного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року, у складі судді Артемчук В. М., та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року у складі колегії суддів:

Пєнти І. В., Корніюк А. П., Талалай О. І.,

ВСТАНОВИВ :

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Дунаєвського районного суду Хмельницької області від 06 лютого 2017 року відкрито провадження у справі за даним позовом та залучено до участі у справі у якості третьої особи орган опіки та піклування - Старокостянтинівську міську раду Хмельницької області.

Позовна заява мотивована тим, що з 20 липня 2008 року по 29 грудня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, який після розірвання шлюбу проживає разом із матір`ю та зареєстрований у АДРЕСА_1.

ОСОБА_4 вказувала на існування між нею та відповідачем спору про місце проживання дитини, оскільки у серпні 2016 року ОСОБА_5 без її відома забрав дитину до себе та не повертав його. Позивач забрала дитину 08 вересня 2016 року.

Позивач просила визначити місце проживання сина з нею. Зазначала, що має час приділяти дитині достатньо уваги та в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку їх сина. Вказувала, що вона разом з сином проживають у двокімнатній квартирі, частка якої належить їй на праві власності. Квартира з сучасним ремонтом, у якій створено всі умови для проживання, виховання та утримання дитини, та обладнана окрема кімната для нього, щоб він міг мати здоровий сон, навчатися, гратися.

У відповідача відсутні постійне місце проживання, постійний дохід для матеріального забезпечення умов проживання дитини, а тому він не може забезпечити дитину в повному обсязі всім необхідним для його розвитку та навчання.

Рішенням Дунаєвського районного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року, позов задоволено. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1 з матір'ю, ОСОБА_4. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що під час судового розгляду справи не встановлено обставин, що вказують на ухилення позивачем від виконання материнських обов'язків, або унеможливлюють проживання ОСОБА_11 разом із матір'ю. Відповідач у поданій до суду заяві підтвердив свою згоду на проживання дитини з позивачем, що свідчить про визнання ним позову. Встановлені судом обставини свідчать про здатність позивача забезпечити гармонійний розвиток дитини, що відповідатиме її інтересам.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року, ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до безпідставності звернення ОСОБА_4 до суду з позовом у зв'язку із відсутністю спору.

Позивач не скористалась своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направила.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

23 травня 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

За приписами частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених фактичних обставин справи і вимог цивільного процесуального законодавства, обґрунтовано виходив з того, що позивач, яка є працездатною, матеріально забезпечена, її житлово-побутові умови відповідають нормам санітарії та сприяють нормальному розвитку дитини, має необхідні якості вихователя, а також реальну можливість займатися сином, створити необхідні умови для повного і гармонійного розвитку його особистості.

Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 16 березня 2017 року, згідно з яким обставин, які унеможливлюють проживання дитини спільно з матір'ю не виявлено, суд дійшов вірного висновку про визначення місця проживання дитини з матір'ю.

Доводи касаційної скарги щодо відсутності спору між сторонами, аналогічні з доводами, викладеними в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Дунаєвського районного суду Хмельницької області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 10 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В.В. Пророк

І.М. Фаловська