Ухвала

29 березня 2018 року

м. Київ

справа № 755/12364/16-ц

провадження № 61-14483ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Карпенко С. О., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду

м. Києва від 3 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва

від 22 січня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» про визнання договору частково недійсним та стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

21 лютого 2018 року подана касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 22 січня 2018 року.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу (далі - ЦПК) України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд дійшов наступних висновків.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсними пункти 33.1, 33.3,

33.4 договору страхування від 15 квітня 2015 року, укладеного між Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» та заявником; стягнути на його користь невиплачене страхове відшкодування у розмірі 632 473,35 грн та компенсацію завданої моральної шкоди у розмірі 5 000 грн.

Дніпровський районний суд м. Києва рішенням від 3 жовтня 2017 року позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Апеляційний суд міста Києва постановою від 22 січня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення суду першої

інстанції - без змін.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім

випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим

рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає

касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Згідно з частиною шостою статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста

розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна

позову в яких перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до частини дев'ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього

Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна

заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове

рішення.

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом

на 1 січня 2018 року становить 1 762 гривні.

Предметом позову в даній справі є визнання договору страхування частково недійсним, стягнення невиплаченого страхового відшкодування та компенсації завданої моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині виплати страхового відшкодування та інших виплат, пов'язаних з ним, суди попередніх інстанцій керувалися вимогами статті 16 Закону України «Про страхування» про те, що договір страхування укладається за конкретно визначеними вимогами;

пунктом 1.2 розділу І, пунктом 2.1 розділу ІІ Порядку видачі довідки про дорожньо-транспортну пригоду, якими визначено, що довідка про дорожньо-транспортну пригоду - це документ відповідної затвердженої форми і видається безоплатно страховикам на підставі їх письмового запиту; Інструкцією з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, яка визначає процедуру оформлення поліцейськими патрульної

поліції матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, згідно з пунктом 5 розділу І якої поліцейські складають протоколи про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачені частинами четвертою і сьомою статті 121, частинами третьою і четвертою

статті 122, статтями 1222, 1224, 1225, частинами другою і третьою статті

123, статтею 124, частиною четвертою статті 127, статтями 1271, 130, 139, частиною четвертою статті 140, 18828 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовували свій висновок тим,

що умовами договору страхування на страхувальника було покладено

відповідні обов'язки, виконання яких останнім є необхідним та в разі

настання відповідної події, надасть страховику можливість провести розслідування обставин її настання, а після, -здійснити виплату страхового відшкодування.

Суди, оцінивши подані сторонами докази,встановили, що на підтвердження факту дорожньо-транспортної пригоди було надано лист, який факти та причини дорожньо-транспортної пригоди не містить, в ньому наведено лише інформацію про місце події, наявна вказівка про відмову ОСОБА_1 від оформлення матеріалів, у зв'язку з чим відповідна довідка не надавалась; в даному випадку страхувальником було порушено взяті на себе зобов'язання, оскільки не було вжито заходів щодо оформлення події компетентними органами належним чином;страховиком вчинено дії у відповідності до вимог договору, укладеного сторонами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині визнання недійсними пунктів 33.1, 33.3, 33.4 договору страхування від 15 квітня 2015 року, укладеного

між Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» та ОСОБА_1, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися статтею

215 Цивільного кодексу України, відповідно до якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленічастинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті

203 цього Кодексу; статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якою визначено перелік умов визнання недійснимидоговорів, що обмежують права споживача.

Суди мотивували свої рішення тим, що договір добровільного страхування заявником підписано, що ним не заперечується, він мав можливість визначити зміст, обов'язки, відмовитися від його укладення, або, у випадку підписання - ініціювати внесення змін чи його припинення, жодних зауважень чи застережень щодо його змісту ОСОБА_1 не висловлював, що свідчить про згоду з усіма умовами договору; заявник не навів достатніх обґрунтованих підстав для визнання недійсними пунктів 33.1, 33.3, 33.4 вказаного договору у відповідності до вимог статті 203 Цивільного кодексу України та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, предметом позову в даній справі є вимоги про визнання договору страхування частково недійсним та про відшкодування моральної шкоди, в частині яких справа є незначної складності, а також вимога про стягнення невиплаченого страхового відшкодування, ціна якої не перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; ця справа не належить до виключень із категорії справ, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, і визнана судом апеляційної інстанції малозначною.

Право на касаційне оскарження прийнятих у справі судових рішень ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що дана справа не підпадає під визначення малозначної, оскільки ціна позову становить 637 473,35 грн, в той час як малозначною справою є справа з ціною позову, нижчою ніж 176 200 грн. Заявник

зазначає, що він потерпів від порушення Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» умов страхового договору, втратив значну суму грошей та час для поновлення свого права, чого суд не врахував та

помилково відніс справу до категорії малозначних. ОСОБА_1 посилається

на те, що судами проігноровано приписи листа Верховного Суду України

від 19 липня 2011 року «Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування» та пункт 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

від 1 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»; закон пов'язує обов'язок страховика здійснити відшкодування саме зі страховим випадком, а не із наданням певних доказів страхувальником.

Касаційний суд, перевіривши доводи касаційної скарги, дійшов висновку,

що обґрунтування, які вона містить, не підтверджують наявність випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову,

предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства. Зміст наведених у касаційній скарзі обґрунтувань свідчить про те, що ОСОБА_1 не погоджується з наданою судами попередніх інстанцій оцінкою доказів та заперечує проти обставин, які суд визнав встановленими на підставі поданих сторонами доказів.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Зазначене відповідає і Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 7 лютого 1995 року, згідно з якими державам-членам рекомендовано вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути

більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року.

Оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення, прийняті у малозначній справі, і випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті

389 ЦПК України, ним не доведені, а судом не встановлені, відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі.

Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду

м. Києва від 3 жовтня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва

від 22 січня 2018 року.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя С. О. Карпенко