Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 210/3249/16-ц

провадження № 61-20528св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі Дніпропетровської області,

приватне акціонерне товариство «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у складі судді Літвіненко Н. А., від 19 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області, у складі колегії суддів: Бондар Я. М., Барильської А. П., Митрофанової Л. В.,

від 24 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ІНГЗК»), відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява обґрунтована тим, що, працюючи з 17 березня 1992 року у ПрАТ «ІНГЗК» у шкідливих умовах праці, вона отримала професійне захворювання, у зв'язку із чим висновком медико-соціальної експертної комісії (далі - МСЕК) від 05 серпня 2009 року їй було встановлено

50% втрати професійної працездатності, та встановлено третю групу інвалідності з 27 липня 2009 року.

Посилаючись на те, що у зв'язку з отриманим професійним захворюванням їй завдано моральну шкоду, просила стягнути з ПрАТ «ІНГЗК» на свою користь 275 000 грн на відшкодування моральної шкоди

без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов'язкових платежів.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «ІНГЗК» на користь ОСОБА_2 35 000 грн без утримання податку з доходу фізичних осіб. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням вимог статті 153, частини першої статті 237-1 Кодексу законів про працю України, статті 13 Закону України «Про охорону праці» у відповідача виник обов'язок відшкодувати позивачу моральну шкоду у зв'язку з отриманим нею на виробництві професійним захворюванням.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня

2017 року апеляційну скаргу ПрАТ «ІНГЗК» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції правильно встановлено факт порушення з боку ПрАТ «ІНГЗК» норм трудового законодавства, що призвело до виникнення у позивача професійного захворювання, а тому саме роботодавець зобов'язаний відшкодувати завдану ОСОБА_2 моральну шкоду. Розмір моральної шкоди визнано таким, що відповідає засадам розумності, виваженості і справедливості, з урахуванням, зокрема, значного ступеня втрати працездатності.

Апеляційним судом зазначено про безпідставність посилань відповідача на відсутність обов'язку підприємства відшкодовувати моральну шкоду, завдану позивачу з тих підстав, що останній є суб'єктом страхування від нещасного випадку на виробництві, оскільки Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV у редакції, що діяла на час встановлення позивачу вперше стійкої втрати працездатності, не передбачав відшкодування застрахованим особам і членам їх сімей моральної (немайнової) шкоди, отриманої внаслідок ушкодження здоров'я, Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.

У касаційній скарзі, яка надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 08 лютого 2017 року,

ПрАТ «ІНГЗК»просить скасувати ухвалу апеляційного суду та змінити рішення суду першої інстанції, зменшивши розмір належної до стягнення моральної шкоди, посилаючись на неправильне застосуванням судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує ризик професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. Позивачем не доведено спричинення моральної шкоди та її розмір. Втрата 50 % професійної працездатності не свідчить про втрату здатності вести звичний спосіб життя, не позбавляє можливості реалізовувати свої повсякденні звички і бажання. До того ж позивач є застрахованою особою. Ухвалюючи рішення, суди не обґрунтували розміру моральної шкоди.

Відзиву до касаційної скарги не надходило.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 листопада 2017 року справу за позовом

ОСОБА_2 до ПрАТ «ІНГЗК» про стягнення моральної шкодипризначено до судового розгляду.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів»

(далі - ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

10 травня 2018 року вказану справу передано до Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «ІНГЗК», працюючи з 17 березня 1992 року учнем машиніста конвеєру, фахівцем третього розряду конвеєру, з 25 серпня 2009 року у зв'язку із неможливість працювати у шкідливих умовах була переведена до енергоцеху підсобним робітником дільниці реабілітації інвалідів.

Загальний трудовий стаж ОСОБА_2 становить більше 39 років, з яких понад 17 років вона працювала в умовах впливу шкідливих факторів, за професією машиніста конвеєра на підприємстві ПрАТ «ІНГЗК».

Відповідно до акта розслідування професійного захворювання

від 30 червня 2009 року № 15 причиною професійного захворювання

ОСОБА_2 стало порушення перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу.

Висновком МСЕК від 05 серпня 2009 року позивачу первинно встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково.

Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Статею 173 КЗпП України передбачено, що шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Згідно з частинами першою та третьою статті 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Частиною першою статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав, що призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 13 постанови

від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Встановивши, що хронічні професійні захворювання позивача, які завдають їй фізичного болю та душевних страждань, виникли з вини ПрАТ «ІНГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, врахувавши, що право позивача на відшкодування моральної шкоди виникло 05 серпня 2009 року з дня встановлення висновком МСЕК втрати працездатності, суди попередніх інстанцій правильного застосували до спірних правовідносин положення статті 237-1 КЗпП України та дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відшкодування моральної шкоди, завданої ОСОБА_2 внаслідок професійного захворювання, і стягнення моральної шкоди з роботодавця - ПрАТ «ІнГЗК».

При визначенні розміру моральної шкоди суди врахували обставини, які мають суттєве значення: характер, глибину і обсяг фізичних та душевних страждань, яких ОСОБА_2 постійно зазнає у зв'язку із хронічними професійними хворобами, значний відсоток втрати працездатності, обмеженість (безстроково встановлена інвалідність третьої групи), наявність у зв'язку із хронічними професійними хворобами протипоказань щодо важкої праці, праці у шкідливих умовах, довгої ходи, переохолодження, необхідність у амбулаторному і стаціонарному лікуванні. При визначенні розміру моральної шкоди у сумі 35 000 грн суди дотримались засад розумності і справедливості. Визначаючи розмір моральної (немайнової) шкоди, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, навів в рішенні відповідні мотиви.

Доводи касаційної скарги відповідача про добровільне виконання робіт у шкідливих умовах праці позивачем безпідставні та необґрунтовані, не спростовують наявність у відповідача обов'язку дотримуватись вимог частини другої статті 153 КЗпП України та статті 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання приписів законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці й нести відповідальність у вставленому законом порядку за їх невиконання.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

Ю.В. Черняк