Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 265/6842/15-ц

провадження № 61-13914св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 листопада 2015 року у складі судді Козлова Д. О. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 лютого 2016 року у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Ігнатоля Т. Г., Пономарьової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк

«ПРАВЕКС-БАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що між банком та ОСОБА_3 14 травня 2008 року укладено кредитний договір

№ 2249-014/08Р, за умовами якого позивач надав позичальнику кредит у розмірі 74 100, 00 грн для придбання автомобіля з кінцевим строком повернення кредиту до 14 травня 2015 року зі сплатою 16, 49 % річних шляхом погашення боргу рівними частинами у сумі 883, 00 грн на місяць. Відповідач належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором щодо сплати щомісячних внесків за користування кредитом, внаслідок чого станом на 20 червня 2015 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 283 335, 11 грн. На забезпечення належного виконання зобов'язання та захисту майнових інтересів позивача 14 травня 2008 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки № 2249-014/08Р, за яким поручитель зобов'язується нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання в повному обсязі зобов'язань позичальником за цим кредитним договором. На підставі зазначеного ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» просило стягнути солідарно з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором від 14 травня 2008 року № 2249-014/08Р у розмірі 283 335, 11 грн, а також судові витрати.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 листопада 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» заборгованість за кредитним договором від 14 травня 2008 року

№ 2249-014/08Р у розмірі 112 274, 26 грн; у задоволенні інших позовних вимог відмовлено, вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що право на звернення до суду до відповідачів у банка виникло з моменту ненадходження чергового щомісячного платежу від позичальника, внаслідок чого з відповідної дати необхідно обраховувати початок перебігу позовної давності за заявленими позовними вимогами, що стосується окремо кожної суми платежу. Позичальник останній платіж на виконання умов кредитного договору від 14 травня 2008 року здійснив 23 серпня 2012 року, а з позовом до суду банк звернувся 09 жовтня 2015 року, тобто понад трирічний строк. Оскільки позивач звернувся до суду із позовом до відповідача у жовтні 2015 року, заявлені банком вимоги підлягають задоволенню в межах позовної давності, що стосується вимог зі стягнення боргу з неповернутого кредиту та несплачених відсотків, та яка дорівнює трирічному періоду, що обраховується з жовтня 2012 року до жовтня 2015 року. Заявлені вимоги банку підлягають задоволенню в межах позовної давності, що стосується вимог зі стягнення боргу з нарахованої пені, яка дорівнює річному строку, що обраховується з жовтня 2014 року до жовтня 2015 року. За висновком суду першої інстанції вимоги банку підлягають частковому задоволенню, в межах визначеної судом позовної давності, окремо щодо кожного чергового платежу, який повинен був внести позичальник за кредитним договором від 14 травня 2008 року з погашення кредиту, відсотків та пені.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 лютого 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» відхилено. Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 листопада 2015 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції, зазначивши, що з урахуванням кінцевого строку повернення кредиту, строків виконання зобов'язань із щомісячним погашенням платежів, дати останнього внесення відповідачем грошових коштів на погашення кредиту, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позовних вимог у межах визначеної позовної давності окремо щодо кожного чергового платежу, який повинен був внести позичальник за кредитним договором від 14 травня 2008 року з погашення кредиту, відсотків та пені. Доводи апеляційної скарги про те, що позовна давність можливо переривалася, оскільки банк не виключає, з урахуванням ситуації, що склалася в останні роки в Україні, високу ймовірність перебування відповідача протягом певного періоду у складі Збройних Сил України, є припущеннями та висновків суду не спростовують.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» просило скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов банку задовольнити повністю.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Доводами касаційної скарги є те, що, оскільки кредит надавався позичальнику зі строком користування до 14 травня 2015 року, то звернення до суду із цим позовом відбулося у межах позовної давності.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 травня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано із Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області матеріали справи.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у березні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 18 жовтня 2018 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що згідно з кредитним договором від 14 травня 2008 року № 2249-014/08Р ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» надало ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 74 100, 00 грн на придбання автомобіля зі сплатою відсотків за їх використання у розмірі 16, 49 % на рік із поверненням наданого кредиту у строк до 14 травня 2015 року та зі сплатою щомісяця заборгованості за кредитом та відсотками рівними частинами у сумі 883, 00 грн.

У разі порушення термінів погашення заборгованості за кредитним договором позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної відсоткової ставки, тобто 32, 98 % від заборгованості за весь час прострочення.

На забезпечення виконання умов кредитного договору від 14 травня 2008 року № 2249-014/08Р між Акціонерним комерційним банком «ПРАВЕКС-БНАК», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК», та ОСОБА_4 укладений договір поруки, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався солідарно нести майнову відповідальність перед банком за виконання зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним договором від 14 травня 2008 року щодо повернення суми кредиту у розмірі 74 100, 00 грн до 14 травня 2015 року, сплати відсотків за користування кредитом та сплати неустойки.

Згідно з розрахунком заборгованості станом на 20 червня 2015 року за кредитним договором від 14 травня 2008 року борг ОСОБА_3 перед ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК» складає загалом 283 335, 11 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 61 738, 00 грн, заборгованість за відсотками - 59 847, 42 грн, заборгованість за пенею за несвоєчасне повернення кредиту - 91 494, 32 грн, борг за пенею за несвоєчасне погашення відсотків - 70 255, 37 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Щодо позовної давності

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 під час розгляду справи судом першої інстанції подали заяви про застосування позовної давності.

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Отже, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесеннячергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13, від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі

№ 6-167цс14, від 03 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16,

від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) длязабезпечення прогнозованості правозастосовної практики не встановила підстав для відступлення від наведених висновків, а тому вони підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

У справі, що переглядається, суди встановили, що за договором кредиту строк виконання основного зобов'язання сторони визначили до 14 травня 2015 року.

Судом першої інстанції встановлено та це не спростовано під час апеляційного розгляду, що останній платіж за кредитним договором позичальником вчинено 23 серпня 2012 року, тобто право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем строку внесення чергового щомісячного платежу, а з урахуванням графіка сплати кредиту - з наступного дня після 10 жовтня 2012 року почався перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення такого щомісячного платежу.

Разом з тим цей строк обраховується та спливає стосовно кожного щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу, а не стосовно заборгованості за кредитом в цілому. З огляду на зазначене доводи касаційної скарги щодо того, що позовна давність не пропущена, оскільки договором встановлено строк повернення кредиту до 14 травня 2015 року Верховний Суд визнає необґрунтованими.

Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 лютого 2016 року необхідно залишити без змін.

Верховним Судом враховано, що відповідачі не оскаржили ухвалені у справі судові рішення, фактично погодившись з їх змістом та тими висновками, які вони зробили, тому рішення судів за межами доводів касаційної скарги не переглядалося.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 11 лютого 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик