Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 682/3880/13-ц

провадження № 61-6004св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2015 року у складі судді Мацюка Ю. І. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 28 квітня 2016 року у складі суддів: Костенка А. М., Гринчука Р. С., Баса О. Г.,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2013 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк, банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 13 грудня 2007 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого остання отримала кредит у розмірі 250 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 26 січня 2008 року банк збільшив кредитний ліміт до 500 грн, 20 березня 2008 року до 3 300 грн, 10 вересня 2008 року до 4 800 грн, а з 23 грудня 2008 року банк зменшив цей ліміт до 4 700 грн. Відповідач свої зобов'язання за вказаним договором не виконує належним чином, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 13 405 грн 69 коп.

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ КБ «Приватбанк» просило стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 405 грн 69 коп.

У січні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому зазначала, що мала намір укладати кредитний договір строком до двох років, а тому просила суд розтлумачити спірний договір та визнати датою припинення вказаного договору - 13 грудня 2009 року.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2015 року узадоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено. Розтлумачено зміст кредитного договору від 13 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1, таким чином, що строк дії кредитного договору може бути продовжено (пролонговано) лише один раз на рік до 13 грудня 2009 року та вважати датою припинення дії кредитного договору 13 грудня 2009 року. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_1 здійснила 25 вересня 2009 року, тому початком перебігу строку позовної давності необхідно вважати 26 жовтня 2009 року, тому звернувши до суду із позовом у грудні 2013 року банк пропустив встановлений строк позовної давності.

Задовольняючи позовні вимоги зустрічного позову суд виходив із того, що укладаючи кредитний договір, шляхом підписання, сторони дійшли згоди щодо строку дії договору 12 місяців з моменту підписання, тобто з 13 грудня 2007 року, та обумовили можливість його автоматичного продовження на такий самий строк, тобто ще на 12 місяців, тому датою припинення дії кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» від 13 грудня 2007 року, слід визнати 13 грудня 2009 року.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 13 грудня 2007 року в розмірі 9 960 грн 56 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 лютого 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 08 жовтня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 28 квітня 2016 року рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову банку у зв'язку зі спливом строку позовної давності є обґрунтованим та законним, оскільки ОСОБА_1 здійснила останній платіж за кредитним договором 25 вересня 2009 року, саме з цього часу в у позивача виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору, а з позовом позивач звернувся у грудні 2013 року, тобто з пропуском строком позовної давності.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалу апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судам норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що строк дії договору не є терміном дії зобов'язання, відтак закінчення строку дії договору не є підставою для припинення визначених ним зобов'язань, оскільки згідно статті 599 ЦК України, такою умовою є виконання, проведене належним чином, інші підстави передбачені статтями 601, 604-609 ЦК України та додаткове тлумачення цьому не потребується. Судами не встановлено обставин щодо повернення боржником кредитних коштів та обставин, які б свідчили про припинення зобов'язань між банком та ОСОБА_1 Також суди дійшли помилкового висновку про пропуск банком строку позовної давності, оскільки перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

05 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Суди установили, що 13 грудня 2007 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», укладено кредитний договір про надання кредиту в розмірі 250 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,80 на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а також зі сплатою за користування кредитом 3,0 % на місяць на залишок заборгованості, терміном на 12 місяців.

Сторони встановили наступний порядок погашення кредиту: щомісячними платежами в розмірі 7 % від суми заборгованості, але не менше 50 гривень та не більше залишку заборгованості. Строк внесення щомісячних платежів зазначено - до 25 числа місяця, наступного за звітним, що підтверджується даними довідки про умови кредитування від 13 грудня 2007 року.

Кредитний договір складається з Умов і правил надання банківських послуг та відповідної заяви ОСОБА_1 від 13 грудня 2007 року.

Пунктами 3.2, 3.3 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну карту. Клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється по рішенню банку і клієнт надає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Підписання даного договору є прямою та безумовною згодою держателя відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком.

ПАТ КБ «ПриватБанк» 26 січня 2008 року збільшив кредитний ліміт до 500 грн, 20 березня 2008 року до 3 300 грн, 10 вересня 2008 року до 4 800 грн, а з 23 грудня 2008 року банк зменшив цей ліміт до 4 700 грн.

25 вересня 2009 року ОСОБА_1 внесла на рахунок погашення кредиту 779 грн 80 коп.

Станом на 31 жовтня 2013 року заборгованість ОСОБА_1 за договором карткового рахунку становила 13 405 грн 69 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 4 538 грн 06 коп.; заборгованість по процентам - 4 863 грн 75 коп.; заборгованість по комісії - 3 127 грн 42 коп.; крім цього, банк нарахував штраф у сумі 250 грн (фіксована частина) та 626 грн 46 коп. (процентна складова).

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що останній платіж ОСОБА_1 здійснила 25 грудня 2009 року, тому ПАТ КБ «ПриватБанк», звертаючись до суду з указаним позовом 27 листопада 2013 року, пропустило строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав, що є підставою для відмови в позові.

Колегія суддів погоджується із висновками судів щодо пропуску позивачем строку позовної давності з огляду на таке.

Згідно зі статтею 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Статтею 258 ЦК Українипередбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У заяві на отримання кредиту від 13 грудня 2007 року вказано строк кредитування позичальника, який становить 12 місяців.

Відповідно до пункту 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору, він автоматично продовжується на такий самий строк.

Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, із видачею боржнику грошових коштів і нової платіжної картки.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року.

Разом з тим, після закінчення строку дії договору банк не видавав боржнику грошових коштів і нової платіжної картки, а боржник своїх зобов'язань за договором від 13 грудня 2007 року не виконав.

Таким чином, з 13 грудня 2008 року почався перебіг позовної давності за вимогами банку про стягнення кредитної заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

25 вересня 2009 року ОСОБА_1 здійснила останній платіж на погашення кредиту, у зв'язку з чим перервався та почався заново перебіг позовної давності.

Тобто, 25 вересня 2012 року сплив строк позовної давності за вимогами банку про стягнення кредитної заборгованості із ОСОБА_1, а тому звернення банку до суду у листопаді 2013 року має наслідком відмову у позові на підставі частини четвертої статті 267 ЦК України.

З урахуванням викладеного, позов банку судами вирішено із правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального закону, а тому в цій частині судові рішення залишаються без змін за статтею 410 ЦПК України.

Проте не можна погодитися із вирішенням судами зустрічного позову, у якому ОСОБА_1 просила розтлумачити пункт 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, за яким строк дії договору може бути продовжено (пролонговано) один раз на один рік до 13 грудня 2009 року, та визнати датою припинення кредитного договору - 13 грудня 2009 року.

Згідно із статтею 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів.

Відповідно до пункту 9.12 Умов і правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення договору, він автоматично продовжується на такий самий строк.

Наведений пункт кредитного договору не визначає строк припинення його дії, а передбачає порядок пролонгації договору, тобто порядок продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, із видачею боржнику грошових коштів і нової платіжної картки.

Разом з тим, зустрічний позивач просить витлумачити пункт 9.12 Умов і правил надання банківських послуг в контексті припинення дії кредитного договору, що суперечить змісту наведеного положення, а тому у задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити.

Неправильне застосування судами норм матеріального права при вирішенні зустрічного позову є підставою скасування оскаржуваних судових рішень у цій частині на підставі статті 412 ЦПК України із відмовою у задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про тлумачення кредитного договору та визначення дати припинення дії кредитного договору.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 28 квітня 2016 року скасувати в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про тлумачення кредитного договору та визначення дати припинення дії кредитного договору.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» про тлумачення кредитного договору та визначення дати припинення дії кредитного договору відмовити.

В іншій частині рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 28 липня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

В.М. Сімоненко

С. П. Штелик