Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 221/5102/16-ц

провадження № 61-27747св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

представник позивача - Малервейн Марина Семенівна,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2017 року у складі суддів: Кочегарової Л. М.,

Попової С. А., Ткаченко Т. Б.,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2016 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 44 476,10 грн, яка складається з: 7 959,95 грн - заборгованість за кредитом; 32 372,05 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1 550 грн - заборгованість по пені та комісії; 500 грн - штраф (фіксована частина);

2 094,10 грн - штраф (процентна складова).

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного між сторонами договору від 19 липня 2011 року відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач не надав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, а також іншими витратами, що відображено у розрахунку заборгованості за договором, тобто взяті на себе зобов'язання не виконав, що є підставою для стягнення заборгованості в судовому порядку.

Рішенням Волноваського районного суду Донецької області від 20 лютого 2017 року у складі судді Мохова Є. І. позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитом у розмірі 7 959,95 грн, судовий збір 246,62 грн, всього 8 206,57 грн.

У задоволенні іншої частини вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, у зв'язку із чим підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 7 959,95 грн.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з ОСОБА_2 процентів за користування кредитом у сумі 32 372,05 грн, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не був обізнаний з Умовами і Правилами надання банківських послуг, наданими банком суду. Позивач безпідставно в односторонньому порядку підвищував процентну ставку за кредитом. Крім того, не надав доказів того, що відповідач був повідомлений про зміну процентної ставки в бік збільшення у передбаченому Умовами та Правилами надання банківських послуг порядку. Не доведено, що Умови та Правила є частиною укладеного договору між сторонами.

З вересня 2014 року банк кілька разів збільшував відсоткову ставку в односторонньому порядку і не надав доказів того, що про це збільшення було повідомлено відповідача.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 процентів скасовано з ухваленням у цій частині нового рішення про задоволення цих вимог.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2011 року проценти у розмірі 32 372,05 грн.

Рішення в частині відмови у стягненні з ОСОБА_2 пені та комісії, штрафу (фіксована частина та процентна складова) залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач підписав заяву, чим надав згоду на зміну умов договору і зміна процентної ставки відбулася на підставі рішень ПАТ КБ «ПриватБанк», які не скасовані. В даному випадку мала місце двостороння угода між учасниками кредитного договору щодо конкретних умов по оплаті процентів.

Таким чином, у позивача були законні підстави для нарахування процентів за користування кредитом, у зв'язку із чим, суд першої інстанції необґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позову у частині стягнення процентів за користування кредитом у розмірі 32 372,05 грн, оскільки такі виплати передбачені умовами договору.

Банк вважав своє право порушенням з 10 лютого 2014 року і це підтверджується відповідним розрахунком заборгованості, який свідчить про те, що саме з цієї дати відповідач почав порушувати умови договору та проводити оплату не регулярно. Згідно розрахунку заборгованості за договором від 19 липня 2011 року, в рахунок погашення кредиту, останній платіж було здійснено 18 жовтня 2014 року в сумі 100 грн, а з позовними вимогами банк звернувся до суду 29 вересня 2016 року, тобто строк для пред'явлення зазначеного позову не сплив.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права в частині задоволення позову банку про стягнення з нього процентів за користування кредитом, просить скасувати ухвалене апеляційним судом рішення у цій частині із залишенням в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права. Не застосовані до спірних правовідносин норми, які підлягали застосуванню, а саме частини перша та друга статті 207, статті 208, 1055 ЦК України, частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Порушені вимоги процесуального права, що призвело до невідповідності висновків суду апеляційної інстанції обставинам справи та є підставою для його скасування в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості по процентам у розмірі 32 372,05 грн та судового збору у розмірі 1303,60 грн.

Посилання суду апеляційної інстанції на те, що відповідач був ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на офіційному сайті Банку, не узгоджується із змістом наявної у справі ксерокопії заяви позичальника, відповідно до якої позичальник був ознайомлений із зазначеними документами, наданими йому у письмовому вигляді.

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що ухвалення судом рішення на основі аналізу письмових доказів, які не є оригіналами, не відповідає вимогам процесуального закону.

Суд апеляційної інстанції безпідставно прийняв, як доказ ознайомлення відповідача та узгодження з ним Умов і правил кредитування та повернення кредиту, наявні у справі ксерокопії заяви позичальника, Умов і правил надання банківських послуг, Тарифи банку, оскільки у них відсутні будь-які відомості, що ОСОБА_2 ознайомлений саме з ними. Висновок суду апеляційної інстанції, що наявні у справі ксерокопії Умов і правил надання банківських послуг, Тарифи банку є належними та допустимими доказами, не відповідає вимогам процесуального закону.

Визнаючи узгодження умов договору щодо базової відсоткової ставки, при наявності спору, апеляційний суд взяв до уваги ксерокопію Тарифів банку, у яких передбачена відсоткова ставка у розмірі 27,60 % на рік, та ухвалив рішення на основі аналізу письмового доказу, який не є оригіналом, без витребування та дослідження оригіналів документів, що не відповідає вимогам процесуального закону.

Суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував норми частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, письмових заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Рішення суду апеляційної інстанції оскаржується виключно в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, тому переглядається судом касаційної інстанції лише у цій частині і оцінка судового рішення на предмет законності та обґрунтованості в іншій частині колегією суддів не надається.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 19 липня 2011 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 укладено кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

ОСОБА_2 підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приватбанку, чим погодився з умовами та правилами надання банківських послуг.

Підписавши заяву погодився, що він згоден з тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг.

При укладенні кредитного договору сторони керувались частиною першою статті 634 ЦК України, якою передбачено, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Пунктом 1.1.3.2.3. Умов та правил надання банківських послуг передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших невід'ємних частин Договору.

За змістом вказаного пункту банк має право проводити зміни тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, в тому числі у виписці по картрахунку відповідно до пункту 1.1.3.1.9 цього договору. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови.

Таким чином, розмір відсоткової ставки за кредитом може змінюватись банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених в пункті 1.1.3.1.9 Умов та правил надання банківських послуг.

Відповідно до пунктів 1.1.3.1.9, 2.1.1.3.7 Умов та Правил надання банківських послуг банк зобов'язаний не рідше одного рази на місяць способом вказаним у заяві, надавати позичальнику виписки з картрахунку про стан картрахунків і про проведені за минулий місяць операції по картрахункам. При підключенні клієнта до комплексу Mobile-banking банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень.

Базова ставка, згідно із Тарифами банку на вид картки «Універсальна» станом на момент укладення договору 19 липня 2011 року становила 27,60 % на рік.

В подальшому процентна ставка була змінена.

Так, у зв'язку із зміною ринкової ситуації та в результаті внутрішніх підготовчих процедур в банку було актуалізовано змінені тарифи на зовнішньому сайті, зокрема про:

- зміну базової % ставки на рік з 01 вересня 2014 року по карті «Універсальна» в ПАТ КБ «ПриватБанк» - було 27,60%, стало 32,40% (на підставі наказу від 18 серпня 2014 року);

- зміну базової % ставки на рік з 01 квітня 2015 року по карті «Універсальна» в ПАТ КБ «ПриватБанк» - було 32,40 %, стало 42,00 % (на підставі наказу від 18 лютого 2015 року).

Згідно наданого банком розрахунку, ОСОБА_2, користуючись кредитними коштами по картці, періодично сплачував заборгованість за наданим кредитом з урахуванням процентів за користування ним. Разом з тим, взяті на себе зобов'язання належним чином не виконував, своєчасно платежі в рахунок погашення кредиту та процентів не вносив, у зв'язку з чим, станом на 10 серпня 2016 року, заборгованість за кредитним договором склала 44 476,10 грн, з яких: сума заборгованості за кредитом - 7 959,05 грн, загальний залишок заборгованості за відсотками - 32 372,05 грн, заборгованість за пенею та комісією - 1 550 грн, фіксована частина штрафу - 500 грн, процентна складова штрафу - 2 094,10 грн.

Загальна сума залишку заборгованості за відсотками розрахована за підвищеними в процентними ставками.

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що заборгованість по процентам виникла у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору, розрахована за підвищеними відсотковими ставками та дійшов висновку про наявність правових підстав для її стягнення з ОСОБА_2

Разом із тим, апеляційним судом не враховано наступного.

У ході розгляду справи відповідач указував на неправомірність дій позивача щодо підвищення ним в односторонньому порядку процентної ставки на суму простроченої заборгованості.

Згідно частини першої статті 651 ЦК Українизміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною.

Частиною четвертою статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу), за винятком випадків, встановлених законом.

Так, відповідно до частини першої статті 1056-1 ЦК України(в редакції, чинній на час підписання анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно із частиною третьою цієї статті фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

У частині четвертій указаної статті передбачено, що в разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов'язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов'язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов'язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника.

У разі підвищення банком процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо.

З огляду на вищенаведене боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року у справі № 6-57цс12, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-82цс16, від 14 грудня 2016 року № 6-2315цс16, від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17.

Таким чином, вищезазначені норми визначають правові наслідки неповідомлення або неналежного повідомлення банком позичальника про будь-яку зміну відсоткової ставки за кредитом, яким є недійсність такого правочину.

Матеріали справи, яка є предметом перегляду, доказів належного повідомлення позивача про підвищення відсоткової ставки не містять.

При цьому, апеляційним судом не враховано, що зміна тарифного плану через SMS-повідомлення не може прийматись до уваги, як належне повідомлення споживача про зміну таких послуг, оскільки ці доводи не підтверджені належними та допустимими доказами. Умовами встановлено обов'язок банку, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту) не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема, у виписці по картрахунку згідно договору, а даних щодо такого інформування матеріали справи не містять.

Здійснення платежів за новим тарифним планом також не може свідчити про те, що позичальник був належним чином повідомлений про зміну умов обслуговування рахунку.

Вказаних обставин суд апеляційної інстанції не перевірив і оцінку фактичним обставинам справи та їх юридичну кваліфікацію не здійснив, не з'ясував визначену договором процедуру підвищення процентної ставки (повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора.

З урахуванням наведених норм, не надано належної оцінки умовам укладеного між сторонами кредитного договору, у якому вказано на право позивача в односторонньому порядку змінювати умови договору, зокрема й процентної ставки, та не перевірено чи визначено періодичність зміни процентної ставки, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосування індексу, що має бути також погоджений сторонами і вимоги до якого визначені у частині п'ятій статті 1056-1 ЦК України.

Висновки суду першої інстанції щодо неправомірності підвищення банком процентної ставки та її нарахування у підвищених розмірах, апеляційним судом не спростовано з посиланням на встановлені обставини та умови укладеного між сторонами договору.

Апеляційний суд не встановив і не перевірив обставини, які мають істотне значення для правильності вирішення даної справи, зокрема щодо правомірності стягнення нарахованої заборгованості за підвищеною (подвійною) процентною ставкою, або за процентною ставкою, яка була визначена на час укладення договору і діяла до їх підвищення в односторонньому порядку позивачем.

Апеляційний суд належним чином не дослідив питання дотримання позивачем порядку зміни відсоткової ставки за користування кредитом, з урахуванням чого не перевірив розрахунок заборгованості по нарахованим процентам за кредитним договором, наданий банком.

Не перевірено належним чином доводи відповідача та висновки суду першої інстанції щодо недоведення факту ознайомлення позичальника з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на офіційному сайті банку.

Вищевказані порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості та призвело до передчасних висновків про стягнення кредитної заборгованості.

За відсутності підстав для стягнення нарахованої суми підвищених відсотків з підстав неналежного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки та у зв'язку з цим порушення вимог частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якою передбачено недійсність зміни відсоткової ставки у разі недотримання процедури її зміни, підлягає перевірці наявність правових підстав для стягнення з відповідача відсотків за початковою відсотковою ставкою.

В силу положень статті 400 ЦПК Україникасаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За таких обставин, прийняте апеляційним судом рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, у зв'язку із чим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК Українийого слід скасувати з направленням справи до апеляційного суду на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2017 року скасувати.

Справу направити до суду апеляційної інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В.В. Пророк

В. М. Сімоненко

І.М. Фаловська