Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 766/850/16-ц

провадження № 61-23347св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на заочне рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 червня 2016 року у складі судді Котьо І. В. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Склярської І. В., Вейтас І. В., Цуканової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»

(далі - ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у розмірі 241 320, 78 грн за кредитним договором від 08 вересня 2005 року № Ф050365К.

Вимоги позову обґрунтовувались тим, що 08 вересня 2005 року між сторонами укладено кредитний договір № Ф050365К, відповідно до умов якого кредитор надав кредит у сумі 189 880, 00 грн з кінцевим терміном повернення заборгованості до 07 вересня 2015 року на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язувався прийняти, використати за цільовим призначенням та повернути (погасити) кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом, комісії, неустойки та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені цим договором. У зв'язку з тим, що відповідач не виконав належним чином зобов'язання за договором станом на 30 грудня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 241 320, 78 грн.

Заочним рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 07 червня 2016 року позов задоволено. Судом стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 241 320, 78 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що ОСОБА_3 отримав від банку у кредит грошові кошти в сумі 189 880, 00 грн, проте обов'язок щодо їх повернення всупереч договору не виконує, у зв'язку із чим у нього наявна заборгованість у сумі 241 320, 78 грн, яка підлягає стягненню.

Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду обґрунтовувалась тим, що наявність заборгованості за кредитним договором позивачем доведена та відповідачем не спростована, а доводи апеляційної скарги про застосування позовної давності незалежно від наявності заяви сторони у спорі не заслуговують на увагу, оскільки вони не ґрунтуються на нормах частини четвертої статті 267 ЦК України, відповідно до якої позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому, апеляційний суд встановив, що суд першої інстанції не повідомив відповідно до вимог процесуального закону відповідача про судовий розгляд справи та ухвалив заочне рішення у справі, що свідчить про недотримання порядку заочного розгляду справи. Унаслідок допущених судом першої інстанції порушень відповідача позбавлено можливості реалізувати свої права, передбачені статтями 27, 31 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), зокрема й щодо звернення із заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності. Апеляційний суд зазначив, що відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2307цс16, під час розгляду справи не може застосовувати нові матеріально-правові норми, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

ОСОБА_3 у січні 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначено, що під час апеляційного перегляду в ОСОБА_3 не було можливості повною мірою реалізувати свої права на судовий захист, оскільки зробити заяву про застосування позовної давності законодавством дозволяється виключно до моменту ухвалення рішення у справі. Апеляційним судом не усунуто порушень, допущених судом першої інстанції. Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором здійснено 21 жовтня 2008 року, проте не надали належної оцінки тому, що за змістом пунктів 4.5, 7.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником умов договору щодо оплати кредиту протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, а позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження, ухвалою від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження у травні 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Обставини справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 08 вересня 2005 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ФО50365К, за умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 189 880, 00 грн, зі сплатою 15 процентів річних за перший рік, погашення кредиту здійснюється до 10 числа місяця наступного за місяцем, передбаченим у графіку, та в останній день користування кредитом з кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 07 вересня 2015 року.

Сторони встановили строк дії кредитного договору до 07 вересня 2015 року та строк погашення кредиту - до 10 числа місяця наступного за місяцем, передбаченим у графіку (пункт 1.1.2).

Суди встановили, що останній платіж за кредитним договором позичальником здійснено 21 жовтня 2008 року.

Згідно з наданим банком розрахунком заборгованості станом на 30 грудня 2015 року заборгованість за відсотками складала 109 974, 78 грн, за кредитом - 131 346, 78 грн.

Норми права, що регулюють спірні правовідносини

У статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (частина перша статті 530 ЦК України ).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

За правилом статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Згідно з частиною першою статті 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Враховуючи те, що позичальник умови кредитного договору щодо повернення кредиту не виконував, правомірною є вимога кредитора про стягнення заборгованості за кредитом, що виникла внаслідок порушення грошового зобов'язання.

Щодо застосування позовної давності

Під час апеляційного розгляду справи ОСОБА_3 зазначав, що у своїй заяві про перегляд заочного рішення просив суд застосувати до спірних правовідносин позовну давність. Заявник також заявив в апеляційному суді про застосування позовної давності, на обґрунтування чого зазначив, що суд першої інстанції не повідомляв його про розгляд справи, що позбавило його можливості заявити про застосування позовної давності до ухвалення у справі заочного рішення.

Апеляційний суд під час перегляду справи застосував правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2307цс16, та зазначив, що той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом, може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності.

Верховний Суд не погоджується із зазначеним висновком апеляційного суду з огляду на таке.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 14-59цс18 Велика Палата Верховного Суду з метою ефективного гарантування права на справедливий суд відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постановах від 30 вересня 2015 року у справі № 6-780цс15 та від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17, зазначивши, що той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Одночасно у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей для подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

У статті 224 ЦПК України 2004 року передбачено, що у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 6 ЦПК України 2004 року ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про час і місце розгляду своєї справи.

Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями (частини перша та друга статті 74 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції належним доказом вручення судової повістки, відправленої поштою, було визнано, зокрема повідомлення про вручення рекомендованого листа.

Відповідно до абзацу 5 частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року лише у разі відсутності відповідача за зареєстрованою адресою проживання (перебування), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручені належним чином.

Перевіряючи дотримання судом першої інстанції норм процесуального права, Верховний Суд звертає увагу на те, що у матеріалах справи є поштовий конверт, адресований судом відповідачу, разом із бланком повідомлення про вручення поштового відправлення, що повернутий відділенням поштового зв'язку за закінченням строку зберігання, а не через відсутність відповідача за місцем проживання. У зазначеному поштовому відправленні суд повідомляв відповідача про відкриття провадження у справі та про призначення судового засідання на 07 червня 2016 року.

На переконання Верховного Суду, суд першої інстанції, не взявши до уваги вимоги частини п'ятої статті 74 ЦПК України 2004 року, порушив право відповідача бути поінформованим про дату, час та місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до частини першої статті 232 ЦПК України 2004 року заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

У заяві про перегляд заочного рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 07 червня 2016 року відповідач зазначив, що позовну заяву подано з пропуском позовної давності, а також, що він не був належно повідомлений про час і місце судового розгляду, внаслідок чого не зміг реалізувати право та подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення.

В ухвалі суду першої інстанції від 04 серпня 2016 року про відмову у перегляді заочного рішення викладено висновок, що у заяві про перегляд заочного рішення не наведено обставини, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, з урахуванням чого суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення поданої заяви.

В апеляційній скарзі відповідач повторно навів доводи про те, що не був належно повідомлений про дату, час і місце судового розгляду справи, тому не мав можливості реалізувати право подати заяву про застосування позовної давності до ухвалення судом першої інстанції рішення по суті вимог.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (частина перша статті 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права (частина перша статті 6 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07 липня 2010 року № 2453-VI; стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII).

Одним із елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема, права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція,

25-26 березня 2011 року).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов'язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.

Згідно зі статтею 10 ЦПК України 2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони й інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На переконання Верховного Суду, рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у справі порушені принципи рівності учасників цивільного процесу та змагальності сторін, які є складовими права на справедливий суд як частини верховенства права.

Рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Dombo Beheer B. V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 року, заява № 14448/88, § 33).

Суд першої інстанції, не повідомивши відповідача належним чином про час і місце розгляду справи, фактично позбавив його права на подання заяви про застосування позовної давності до ухвалення судом рішення по суті спору. Внаслідок цього суд порушив принципи змагальності та рівності сторін, які є елементами права на справедливий судовий розгляд.

Апеляційний суд встановив, що, ухвалюючи у справі заочне рішення, суд першої інстанції не дотримався порядку заочного розгляду справи, внаслідок чого відповідач був позбавлений можливості реалізувати свої повноваження, передбачені статями 27, 31 ЦПК України 2004 року, зокрема й щодо звернення із заявою про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Зазначені порушення зобов'язаний був виправити як апеляційний суд, так і суд першої інстанції, задовольнивши заяву відповідача про перегляд заочного рішення. Проте в ухвалі від 04 серпня 2016 року суд не встановив причини неявки відповідача в судові засідання. Дослідження обставин, на які посилався відповідач у заяві про перегляд заочного рішення, мало істотне значення для вирішення спору, оскільки у разі їх підтвердження у задоволенні позову може бути відмовлено.

Щодо зміни строку виконання основного зобов'язання

У частині другій статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 зазначає, що останній платіж за кредитним договором він здійснив 21 жовтня 2008 року, що також встановлено апеляційним судом, а за змістом пунктів 4.5, 7.4 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником умов договору щодо оплати кредиту протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, а позичальник зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, тобто змінюється строк виконання основного зобов'язання відповідно до норми частини другої статті 1050 ЦК України і з цього моменту починає перебіг позовна давність. До суду банк звернувся 10 квітня 2016 року, а тому суди зобов'язані встановити, чи не відбулося це з із пропуском позовної давності, що може бути самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Наведені обставини підлягають встановленню, з'ясуванню та дослідженню під час нового розгляду справи судом.

За правилами статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Згідно з частинами четвертою та п'ятою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Оскільки апеляційний суд, встановивши порушення, допущені судом першої інстанції, їх не усунув, не дослідив зібрані у справі докази та не застосував норму матеріального права, що підлягала застосуванню, а при вирішенні вимоги про стягнення кредитної заборгованості, зокрема, підлягає перевірці здійснений позивачем розрахунок пред'явленої заборгованості, дотримання меж позовної давності, що потребує додаткового дослідження матеріалів справи, встановлення обставин та оцінки доказів, то рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із направленням справи на новий розгляд до цього суду.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 05 грудня 2016 року скасувати.

Справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик