Справа № 310/1235/18
РІШЕННЯ

Іменем України

30 листопада 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Вірченко О.М.,

при секретарі Мельніченко А.Д.,

за участю позивачки ОСОБА_1, представника позивачки ОСОБА_2, представника відповідачки ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, який до початку розгляду справи уточнила, до ФОП ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивачка з 01 червня 2002 року на підставі укладеного трудового договору працювала у ФОП ОСОБА_4 продавцем в торгівельному кіоску на території торгівельних рядів «Март» по вул. Морозова в м. Бердянську. 01 квітня 2017 року позивачці було усно повідомлено про її звільнення в звязку із скороченням штату працівників, іншого місця роботи ОСОБА_1 запропоновано не було. Сторони домовились про строк припинення трудового договору, а саме 02 квітня 2017 року, однак, до 08 квітня 2017 року товар, переданий позивачкою за результатами інвентаризації ОСОБА_5, реалізовувався, був вивезений з кіоску лише 10 квітня 2017 року, що свідчило про ліквідацію робочого місця та скорочення робочого місця позивачки. 10 квітня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до бухгалтера, що здійснює супровід підприємницької діяльності відповідачки, з вимогою здійснити з нею повний розрахунок та видати трудову книжку, чого зроблено не було. Згодом позивачка дізналась, що її було звільнено 21 квітня 2017 року за прогул в порядку п. 4 ст. 40 КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину особу з інвалідністю дитинства підгрупи А 1 групи. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Станом на момент подачі позову ОСОБА_1 не отримала грошові кошти, належні їй в якості компенсації за невикористану відпустку та несвоєчасну її виплату з 2002 року по 2017 рік в розмірі 60 450,24 грн., що є грубим порушенням її прав і законних інтересів. В подальшому їй було виплачено 4 200 грн.. тому остаточною сумою заборгованості є 56 250,24 грн. Просила стягнути з відповідачки вказану суму.

Представником відповідачки до суду було надано відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник зазначила, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до рішення Бердянського міськрайонного суду від 01 лютого 2018 року, яке набрало чинності 27 березня 2018 року, в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 про зміну формулювання причин звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги було відмовлено в повному обсязі. Вказаним рішенням було встановлено законність звільнення позивачки за прогул без поважних причин (п. 4 ст. 40 КЗпП України). Під час розгляду вказаної справи представником відповідача було надано доказ про виплати суми компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4 200,88 грн. В день звільнення позивачки їй були виплачені всі належні до виплати суми. Просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Позивачка та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, викладених в позові, просили позов задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не зявилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи.

Представник відповідачки позовні вимоги не визнала, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, просила відмовити в задоволенні позову.

Судом в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів встановлено наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

У відповідності з ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним трудовим договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 83 КЗпП України та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину інваліда з дитинства підгрупи А I групи.

Положеннями ст.ст. 4, 6 Закону України «Про відпустки» встановлено, що щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством.

Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки»).

Відповідно до розяснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст. 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Як вбачається з матеріалів справи, 01 липня 2002 року між ФОП ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено трудовий договір, відповідно до якого останню було прийнято на роботу продавця із розміром заробітної плати не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати.

21 квітня 2017 року позивачку було звільнено за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду від 01 лютого 2018 року, яке набрало чинності 27 березня 2018 року, в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_4 про зміну формулювання причин звільнення, стягнення компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги було відмовлено в повному обсязі. Вказаним рішенням, в тому числі було встановлено, що компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 4 200,88 грн. за період з січня 2014 по квітень 2017 року ОСОБА_1Д, було виплачено.

Згідно із листами Бердянського обєднаного УПФУ в Запорізькій області від 06 серпня 2018 року № 10849/06 та від 22 серпня 2018 року № 11389/06 компенсація за невикористану відпустку в звітності до Пенсійного фонду окремо не зазначалась, а обраховувалась як сума заробітної плати. Суми нарахованих відпускних можна відстежити в звітності, починаючи з січня 2010 року. Звітність, подана ФОП ОСОБА_4 за період з січня 2010 року по квітень 2017 року, не містить нарахувань за дні відпустки ОСОБА_1, а містить лише суми нарахувань основної заробітної плати. За період з 2002 року по 2009 рік включно така інформація окремо в звіті не відображалась. Звіт за квітень 2013 року вищезазначеним ФОП взагалі не подано.

Допитана в якості спеціаліста начальник відділу адміністрування, супроводження інформаційних систем, електронних реєстрів та захисту інформації Бердянського обєднаного УПФУ в Запорізькій області ОСОБА_6 пояснила суду, що інформації щодо компенсації за невикористану відпустку індивідуальні відомості про застраховану особу форми ОК-5 не містить. Ця компенсація відображається у відомостях як основна заробітна плата за той місяць, в якому ця компенсація сплачувалась. Зясувати, чи надавались працівнику відпустки, можливо лише при проведенні відповідних перевірок.

Завідуючий сектору обслуговування платників Бердянської ОДПІ ОСОБА_7 пояснила, що звіти, які надавались ФОП ОСОБА_4, містять лише відомості про заробітну плату. Факт втрати бухгалтерських документів ФОП ОСОБА_4 в податковій інспекції не зафіксовано.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При зясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обовязки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.

На підставі ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи.

У відповідності із ст.ст. 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Позивачкою же, якою заявлений позов про стягнення компенсації за невикористані відпустки, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, а саме невикористання нею щорічних відпусток та факту несплати грошової компенсації за невикористані відпустки, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212-215 ЦПК України, суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення не виплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду через Бердянський міськрайонний суд Запорізької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05 грудня 2018 року.

Суддя Бердянського

міськрайонного суду

Запорізької області ОСОБА_8