Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 344/11164/16-ц

провадження № 61-28602св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

представники ОСОБА_5: ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Польської М. В. від 12 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Ясеновенко Л. В., Бойчука І. В., Горейко М. Д. від 19 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини за заповітом.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його баба ОСОБА_10, яка згідно нотаріально посвідченого заповіту від 02 березня 2010 року заповіла все належне їй майно йому.

29 жовтня 2013 року він подав до нотаріальної контори заяву № 810 про відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_10

Посилаючись на те, що він тривалий час перебував під впливом моральних обставин, оскільки дочки спадкодавця - ОСОБА_5 та ОСОБА_11 тиснули на нього, щоб він відмовився від прийняття спадщини, оскільки йому необхідно буде сплатити податок з успадкованого майна; запевняли, що будуть спільно користуватись батьківським будинком, а син спадкодавця ОСОБА_6 стверджував, що не буде приймати спадщину у разі його (позивача) відмови від прийняття спадщини. Також усвідомлюючи, що відповідна заява в будь-якому випадку є для нього вкрай невигідною, та переслідуючи мету запобігти подальшому ускладненню взаємин у родині та свого матеріального стану, позивач просив визнати відмову від прийняття спадщини за заповітом недійсною, як вчиненою під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 12 червня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів факт написання ним заяви від 29 жовтня 2013 року про відмову від прийняття спадщини за заповітом під впливом тяжкої для нього обставини і на вкрай невигідних умовах, що може бути підставою для визнання такої відмови недійсною за статтею 233, частиною п'ятою статті 1274 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог, оскільки позивач не довів, що заяву про відмову від прийняття спадщини він подав під впливом тяжкої для нього обставин і на вкрай невигідних умовах.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів попередніх інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не з'ясували всіх фактичних обставин справи; належної оцінки доводам позивача щодо написання ним заяви про відмову від прийняття спадщини за заповітом під впливом тяжких обставин і на вкрай не вигідних умовах не надали; не звернули уваги на те, що недійсність написання такої заяви є очевидною, оскільки мова йде про безоплатну відмову позивача від спадкового майна, яке не мало будь-яких боргових зобов'язань та могло перейти до позивача на законних підставах. Крім того, суди не врахували, що нотаріус, приймаючи таку заяву від позивача, не переконався у відсутності чи наявності обставин, за яких виключається правомірність написання такої заяви, правових наслідків її подання позивачу не роз'яснив, не перевірив чи було волевиявлення позивача на написання такої заяви вільним та чи відповідало його внутрішній волі.

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення ОСОБА_5 на касаційну скаргу, у яких відповідач вважає доводи касаційної скарги безпідставними, а судові рішення судів попередніх інстанцій законними та обґрунтованими, ухваленими відповідно до норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

22 травня 2018 року вказана справа надійшла до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що 02 березня 2010 року ОСОБА_10 склала заповіт на ім'я свого внука ОСОБА_4, згідно якого все належне їй майно заповіла останньому.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_10 померла.

ОСОБА_5 та ОСОБА_7 (мати позивача) є дочками померлої ОСОБА_10, а ОСОБА_6 - її сином та відповідно до статті 1261 ЦК України є спадкоємцями за законом першої черги.

29 жовтня 2013 року ОСОБА_4 подав до Галицької державної нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_10 У заяві зазначено, що дана відмова здійснена ним не в результаті помилки, обману чи зловмисної домовленості з іншими особами. Зміст статей 1261, 1241 ЦК України йому роз'яснено.

Відповідно до частин першої, п'ятої-шостої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття.

Частиною п'ятою статті 1274 ЦК України передбачено, що відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених статтями 225, 229-231 і 233 цього Кодексу.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що вимоги про визнання недійсною відмови від прийняття спадщини ОСОБА_4 мотивував тим, що така відмова була написана ним під впливом тяжкої для нього обставини - розлад стосунків у родині у разі прийняття ним спадщини, та на вкрай невигідних умовах - оскільки, маючи право на спадкування всього майна, він відмовився від нього та втратив право на спадкування 1/2 частини майна, на яке він мав би право після смерті його матері ОСОБА_7

Відповідно до статті 233 ЦК України, з підстав якої заявлено позов, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, відмовляючи у задоволенні позову, обґрунтовано виходив із недоведеності факту наявності тяжкої обставини у позивача, що примусило його відмовитися від прийняття спадщини, а також вкрай невигідність їх умов, за наявності яких вказана відмова підлягає визнанню недійсною на підставі статті 233 ЦК України.

Висновок судів попередніх інстанцій про відсутність правових підстав для визнання відмови від прийняття спадщини недійсною з наведених у позові підстав ґрунтується на законі та узгоджується з матеріалами справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальних частинах судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновком судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило