2/465/1101/18
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

18.06.2018 року Франківський районний суд м. Львова у складі:

головуючої - судді Мартьяновій С.М.

при секретарі Цунівській А.І.

з участю представник позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» до ОСОБА_2, треті особи: приватне підприємство «Санні», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, вселення та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Франківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» до ОСОБА_2, треті особи: приватне підприємство «Санні», ОСОБА_3, ОСОБА_4 про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності, вселення та відшкодування моральної шкоди.

Згідно уточнених позовних вимог від 22.07.2016р. з урахуванням заяви про часткове залишення позову без розгляду, поданої до суду 30.05.2013р. позивач просить визнати за ОСОБА_5 «Ресторан Беркут» право власності на нерухоме майно, що знаходиться по вул. В.Великого, 59 «Б», а саме зал ресторану, площею 858,9 кв.м., приміщення їдальні площею 230,1 кв.м., складські приміщення, площею 1734 кв.м.,витребувати в ОСОБА_2 та третіх осіб на користь ОСОБА_5 «Ресторан Беркут» нерухоме майно, а саме зал ресторану, площею 858,9 кв.м., приміщення їдальні площею 230,1 кв.м., складські приміщення площею 1734 кв.м., що знаходяться по вул. В.Великого, 59 «Б» у м.Львові шляхом звільнення його з незаконного володіння і користування ОСОБА_2 та третіми особами, в тому числі звільнити дах їдальні кафе котрий використовується як торгівельний павільйон, звільнити дах складських приміщень який використовується як автостоянка та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 «Ресторан Беркут» моральну шкоду в розмірі 3000 000 грн.

Позовні вимоги позивач обґрунтовує, тим, що 11.12.2001р. між ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» та регіональним відділенням ФДМУ по Львівській області було укладено договір купівлі-продажу №104/01, відповідно до умов якого позивач набув права власності на нежитлові приміщення площею 2823 кв.м. та площадки (споруди) площею 1379,3 кв.м. за адресою м.Львів, вул. Кн. Ольги, 106. Даний договір посвідчено 11.12.2001р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстровано в реєстрі за №5593. Того ж дня вказаний договір було зареєстровано Департаментом економічної політики та ресурсів Львівської міської ради за реєстраційним номером 1783-Л. Відповідно до п.1.2 даного договору право власності на вказані у ньому нежитлові приміщення та площадку переходить до покупця (позивача) з моменту нотаріального посвідчення договору, тобто з 11.12.2001р. Розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №364 від 27.03.2002р. вказаним нежитловим приміщенням по вул. Кн.Ольги, 106 у м.Львові було присвоєно інший номерний знак - №59 Б по вул. В.Великого у м.Львові. В свою чергу, розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради №421 від 08.04.2002р. позивачу було видано свідоцтво про право власності на вищевказані нежитлові приміщення. Факт набуття позивачем права власності на обєкти нерухомого майна за договором купівлі-продажу №104/01 від 11.12.2001р. встановлено, поряд з іншим, рішенням Господарського суду Львівської області від 06.08.2004р. у справі №1/305-28/130, яке набрало законної сили. 10.06.2003р. між позивачем та ПП «Санні» було укладено договір №88/08 купівлі-продажу нерухомого майна у м.Львові на вул. В.Великого, 59Б: зал ресторану площею 858,9 кв.м., їдальня (кафе) площею 230,1 кв.м., складських приміщень площею 1 734 кв.м., площадки споруди площею 1 379,3 кв.м, згідно з якими покупець зобовязався заплатити продавцю за придбане майно повну ціну договору до листопада 2008 року. 20.11.2003р. між позивачем та ПП «Санні» підписано акт прийому-передачі нежитлових приміщень, площадки-споруди та торгового павільйону згідно договору купівлі-продажу №88/08 від 10.06.2003р.

Відтак, оскільки договір №88/08 купівлі-продажу нерухомого майна від 10.06.2003р. не виконувався жодною із його сторін, а саме позивач фактично не передав ПП «Санні» нерухоме майно, а ПП «Санні» не здійснило за нього оплату, 15.08.2008р. сторони в добровільному порядку розірвали вказаний договір, що підтверджується додатковою угодою про розірвання договору від 15.08.2008р. Факт розірвання між позивачем та ПП «Санні» договору №88/08 купівлі-продажу нерухомого майна від 10.06.2003р. доводиться також ухвалою Господарського суду Черкаської області від 12.12.2009р. у справі №16/2701. Факт того, що позивач фактично не передава ПП «Санні» нерухоме майно доводиться рішенням господарського суду Тернопільської області від 24.01.2008р. №1/86-4904, яке набрало законної сили.

Крім того, позивач зазначає, що факт належності позивачу права власності на обєкти нерухомого майна, придбаного на підставі договору купівлі-продажу № 104/01 від 11.12.2001р. доводиться також витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №8148006 від 25.08.2005р. та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №20152245 від 08.09.2008р. Однак, не зважаючи на той факт, що договір купівлі-продажу між позивачем та ПП «Санні» було розірвано 15.08.2008р. і позивач являється власником нерухомого майна, 01.09.2008р. між ПП «Санні», від імені якого діяв ОСОБА_7 на підставі довіреності та ОСОБА_3 було укладено в письмовій формі договір купівлі-продажу нерухомого майна, який нотаріально посвідчено не було. Згідно цього договору ОСОБА_3 придбала у ПП «Санні» нерухоме майно, а саме: зал ресторан загальною площею 858,9 кв.м., їдальню (кафе) загальною площею 230,1 кв.м. та склади загальною площею1731,7 кв.м., яке знаходиться по вул. В.Великого, 59 «Б» в м.Львові.

30.10.2008 р. рішенням Франківського районного суду м.Львова укладений договір між ПП «Санні» та ОСОБА_3 визнано дійсним та визнано за ОСОБА_3 право власності на вищевказане майно. 31.01.2011р. рішення Франківського районного суду м.Льтвова від 30.10.2008р. було скасоване рішенням апеляційного суду Львівської області та прийнято нове рішення, яким було відмовлено ОСОБА_3 в визнанні договору укладеним та визнанні права власності на вказані нежитлові приміщення. На підставі договору купівлі-продажу від 01.09.2008р. та рішення Франківського районного суду м.Львова за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.11.2008р. №20891441.

22.11.2008р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено Договір купівлі-продажу приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_8, згідно якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбав зал ресторану загальною площею 858,9 кв.м., їдальню (кафе) загальною площею 230,1 кв.м. та склади загальною площею 1731.7 кв.м., яке знаходиться по вул. В Великого, 59 «Б» в м.Львові. На підставі цього договору ОСОБА_4 зареєстрував право власності на вказане майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 24.11.2008р. № 21017643.

Позивач вважає, що з його власності всупереч його волі, шляхом рейдерських дій вибуло нерухоме майно і незаконно знаходиться у відповідача і відповідачем чиняться всі дії щодо невизнання за позивачем вказаного права власності. Зазначене, позивач аргументує тим, що ПП «Санні» станом на 01.09.2008р. момент укладення договору купівлі-продажу із ОСОБА_3 не являлось власником нерухомого майна, а саме: залу ресторану загальною площею 858,9 кв.м., їдальню (кафе) загальною площею 2301 кв.м. та склади загальною площею 1731,7 кв.м., яке знаходиться по вул. В.Великого, 59 «Б». Вказане доводиться також і витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №20152245 від 08.09.2008р., з котрого вбачається, що станом на 08.09.2008р. власником цього майна являється позивач. Відтак, позивач зазначає, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 01.09.2008р. укладений між ПП «Санні» та ОСОБА_3 є нікчемним в силу ст.228 ЦК України, як такий, що порушує публічний порядок, оскільки спрямований на незаконне заволодіння майна юридичної особи. Враховуючи наведене, ОСОБА_3 набула права власності на нерухоме майно за нікчемним правочином та рішенням суду, яке в подальшому було скасоване, і згодом продала це майно ОСОБА_4 Таким чином, ОСОБА_3 та ПП «Санні» шляхом укладення нікчемного договору купівлі-продажу в простій письмовій формі, та Франківським районним судом м.Львова, шляхом узаконення цього договору та вилучення з власності позивача нерухомого майна, позивачу було завдано шкоди, котру позивач оцінює в 3 000 000,00 грн. Шкода позивача полягає в тому, що діями відповідачів з власності позивача вибули основні фонди, і у звязку з тим, позивач фактично позбувся своєї правосубєктності. Оскільки ОСОБА_3 станом на момент укладення з ОСОБА_4 договору купівлі-продажу, а саме станом на 22.11.2008р. не являлась власником нерухомого майна, відтак вказаний договір є нікчемним в силу ст. 228 ЦК України, як такий, що порушує публічний порядок, тому що спрямований на незаконне заволодіння майна юридичної особи. Просить уточнені позовні вимоги задовольнити.

Представником третьої особи ПП «Санні» - ОСОБА_9 подано на адресу суду заперечення проти позову, в яких просить відмовити в позові повністю посилаючись на те, що згідно приписів ЦК України 1963 року, чинного на час укладення договору, відповідно до умов договору купівлі-продажу нерухомого майна №88/08 від 10.06.2003р., право власності у ПП «Санні» на обєкт купівлі-продажу виникло з моменту прийому нежитлових приміщень, площадки-споруди та торгового павільйону типу ринку згідно договору купівлі-продажу №88/08 від 10.06.2003р. оформленого актом прийому-передачі від 20.11.2003р. У відповідності з актом №1 від 20.11.2003р. прийому-передачі нежитлових приміщень, площадки споруди та торгового павільйону типу ринку згідно договору купівлі-продажу №88/08 від 10.06.2003р., ОСОБА_5 «Ресторан Беркут» передано нерухоме майно, що знаходиться за адресою: 79053, Україна, м.Львівв, вул. В.Великого, 59 «Б», загальною площею 5 407,9 кв.м., в тому числі: зал ресторану загальною площею 858,9 кв.м., їдальня (кафе) загальною площею 230,1 кв.м., склади загальною площею 1731,7 кв.м., площадка споруда загальною площею 1379,3 кв.м., павільйон міні-ринок загальною площею 1207,9 кв.м. Згідно п.2 акту №1 від 20.11.2003р. прийому-передачі нежитлових приміщень, площадки споруди та торгового павільйону типу ринку згідно договору купівлі-продажу №88/08 від 10.06.2003р., сторони засвідчують, що продавець повністю виконав умову щодо передачі обєкту купівлі-продажу. Представник ПП «Санні» зазначає, що як стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 16.04.2007р. №14246955 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 15.01.2008р. №17368469 ще до 12.11.2008р., коли ОСОБА_3 на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 30.10.2008р. зареєструвала в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» право власності на спірні приміщення, - такі майнові права на обєкти нерухомого майна були зареєстровані за ПП «Санні» на підставах котрі виникли з укладеного договору купівлі-продажу нерухомого майна №88/08 від 10.06.2003р. згідно якого в контексті приписів ч.1 ст. 128 ЦК України 1963 року (чинного на час укладення договору), право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникло з моменту передачі-отримання в оперативне управління речі, що стверджується актом №1 прийому-передачі нежитлових приміщень від 20.11.2003 року.

Представник ПП «Санні» - ОСОБА_9 посилається на ч.1 ст. 770 ЦК України (в редакції від 16.01.2003р.), у разі зміни власника речі, переданої у найм, до нового власника переходять права та обовязки наймодавця. Таким чином, враховуючи істотність встановлених обставин під час розгляду справ судами різних інстанцій, в тому числі встановлених постановою Львівського апеляційного господарського суду від 12.03.2012р. за результатами перегляду рішення господарського суду Львівської області у справі №5015/915/11, щодо виникнення права власності у ПП «Санні» на обєкт купівлі-продажу (в тому числі спірних нежитлових приміщень) з моменту прийому нежитлових приміщень, площадки-споруди та торгового павільйону типу ринку згідно договору купівлі-продажу №88/08 від 10.06.22003р. оформленого актом №1 прийому-передачі від 20.11.2003р., враховуючи нікчемність додаткових угод, а відтак відсутність будь-яких юридичних наслідків для сторін договору №88/08 купівлі-продажу нерухомого майна від 10.06.2003р., факт невиконання сторонами додаткових угод в частині передачі нерухомого майна від ПП «Санні» до ОСОБА_5 «Ресторан Беркут», відсутні будь-які правові підстави у ОСОБА_5 «Ресторан Беркут» для задоволення позовних вимог у тій редакції котрі прийняті судом, оскільки внаслідок виникнення права власності у ПП «Санні» на обєкт купівлі-продажу ( в тому числі спірних нежитлових приміщень) з моменту 20.11.2003р. та відсутності передачі нерухомого майна від ПП «Санні» до ОСОБА_5 « Ресторан Беркут», відбулось правонаступництво прав та обовязків власника на обєкти нерухомого майна переданих згідно договору купівлі-продажу №88/08 від 10.06.2003р. оформленого актом №1 прийому-передачі від 20.11.2003р. Таким чином, поряд з усім іншим підтвердження у судовому порядку факту добровільного відчуження позивачем спірного майна на користь ПП «Санні», унеможливлює задоволення позовних вимог ОСОБА_5 «Ресторан Беркут» в частині витребування у ОСОБА_2 майна та визнання права власності на нього з огляду на те, що відсутні правові підставі для висновку про те, що права та законні інтереси ОСОБА_5 «Ресторан Беркут», як особи, котра добровільно й усвідомлено передала за договором повноваження власника майна третій особі ПП «Санні», якимось чином порушені відповідачем, а відтак єдиним субєктом субєктивні права якого підлягали б захисту чи відновленню шляхом витребування у ОСОБА_2 майна та визнання за ним права власності є ПП «Санні».

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Пояснення надав аналогічні викладеним у позовній заяві. Уточнені позовні вимоги просить задоволити в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечуює.

Враховуючи, що відповідачем ОСОБА_2 22.05.2018 року подано заяву про розяснення ухвали Апеляційного суду Львівської області від 14.02.2018 року, якою відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою третьої особи ОСОБА_3 на ухвалу Сихівського районного суду м.Львова від 13.05.2016 року, що стало підставою для повторного скерування справи до Апеляційного суду Львівської області та відкладення розгляду справи на 18.06.2018 року, суд приходить до висновку про обізнаність відповідача та третіх осіб про дати судових засідань призначених по даній справі Франківським районним судом м.Львова та зловживання ними процесуальними правами.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відтак, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач згідно вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України та листа Державної судової адміністрації України про розміщення оголошень про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України від 24.01.2018 року №10-2141/18 у судове засідання не з'явився, в порушення ч. 3 ст. 131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив. У зв'язку з чим суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи згідно з вимогами ст.ст. 280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

Представник третьої особи ПП «Санні» та треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином повідомлялись про час та місце судового розгляду шляхом скерування судових повісток рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та розміщення оголошень про їх виклик в судове засідання на офіційному веб-порталі судової влади України. Крім того, судом враховано, думку щодо вирішення спору викладену представником третьої особи ПП «Санні» у письмових запереченнях.

Заслухавши осіб, що приймали участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтованим та таким, що підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Як вбачається із дослідженої в судовому засіданні матеріалів цивільної справи та оглянутої судом оригіналу Інвентаризаційної справи на будівлі № 59-Б по вул. В.Великого у м. Львові, 11 грудня 2001 року по договору купівлі-продажу № 104/01 регіональне відділення ФДМ України у Львівській області як продавець продало і передало у власність, а Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» як покупець купило і прийняло у власність нежитлові приміщення загальною площею 2823 кв.м., в тому числі: зал ресторану, площею 858,9 кв.м.; приміщення їдальні, площею 230,1 кв.м., складські приміщення, площею 1734 кв.м. та площадки (споруди) загальною площею 1379,3 кв.м., що знаходяться за адресою: м. Львів, вул. Кн. Ольги, 106. Договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 11.12.2001р., зареєстровано в реєстрі за № 5593. Відтак, реєстраційне посвідчення на право колективної власності ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» видано 25.12.2001р.

Відтак, розпорядженням Франківської районної адміністрації Львівської міської ради від 27 березня 2002 року № 364 нежитлові приміщення загальною площею 2823 кв.м. та площадка (споруда) загальною площею 1379,3 кв.м., що складають комплекс ресторану «Беркут», належать на праві власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» якому присвоєно поштовий номерний знак 59-Б на вул. В.Великого у м. Львові (а.с.6 т.1).

Крім того, 08 квітня 2002 року Франківською районною адміністрацією Львівської міської ради на підставі розпорядження № 421 від 08 квітня 2002 року Товариству з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення, розташовані у м. Львові на вул. В.Великого, № 59-Б. Право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» на зазначені нежитлові приміщення зареєстровано Львівським обласним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки 11 травня 2002 року, про що зроблено запис у реєстровій книзі за № 1930 (а.с.12 т 1).

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» в особі генерального директора ОСОБА_10 продало і передало у власність, а Приватне підприємство «Санні» в особі директора ОСОБА_11 купило і прийняло у власність нежитлові приміщення загальною площею 5407,9 кв.м., розташовані за адресою: м.Львів, вул. В.Великого, 59-Б, що стверджується договором купівлі-продажу нерухомого майна № 88/08 від 10.06.2003р. та актом № 1 прийому-передачі від 20.11.2003р. (а.с.7-8 т.1).

Вказаний договір купівлі-продажу та акт передачі майна не був виконаний в добровільному порядку Товариством з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут», про що свідчать наявні в матеріалах справи копії численних судових рішень, якими підтверджується факт багаторічного спору між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» та Приватним підприємством «Санні» щодо фактичного невиконання сторонами договору купівлі-продажу майна № 88/08 від 10.06.2003р. та акту про передачу цього майна від 20.11.2003р., укладення додаткових угод про розірвання цього договору, розірвання вказаного договору купівлі-продажу, визнання його недійсним, а також витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно № 8148006 від 25.08.2005р. відповідно до якого на вказану дату за ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» на праві власності було зареєстровано вказане майно (а.с. 9-13 т.1).

Відтак, рішенням Господарського суду Черкаської області від 05 грудня 2006 року у справі № 11/5598 ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» було відмовлено у задоволенні позову до ПП «Санні» про розірвання договору купівлі-продажу № 88/08 від 10.06.2003р. та задоволено зустрічний позов ПП «Санні» і визнано за ним право власності на нерухоме майно, придбане за договором купівлі-продажу від 10.06.2003р., проте після неодноразового перегляду вказаної справи ухвалою Господарського суду Черкаської області від 30 листопада 2009 року провадження у справі було припинено у звязку з прийняттям відмови від первісного та зустрічного позовів (а.с.150-151 т.1).

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 грудня 2006 року у справі № 2-4284/06 було задоволено зустрічний позов ПП «Санні» до директора ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» та визнано за ПП «Санні» право власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 10.03.2003р. На підставі саме цього рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси за приватним підприємством «Санні» 16 квітня 2007 року було зареєстровано право власності на спірні обєкти, що підтверджується витягом з реєстру прав власності № 14246955 (а.с. 152-154 т.1).

Однак, ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 27 липня 2007 року вказане судове рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 грудня 2006 року скасовано, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, який ухвалою від 16 серпня 2007 року повернув позовну заяву у звязку з непідсудністю справи Придніпровському районному суду м. Черкаси.

Таким чином правові підстави для реєстрації за ПП «Санні» права власності на спірне майно на підставі судового рішення, відсутні.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 24 січня 2008 року у справі № 1/86-4904 за позовом ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» до ПП «Санні» про розірвання договору купівлі-продажу від 10.06.2003р. та за зустрічним позовом ПП «Санні» до ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» про зобовязання належним чином виконати умови укладеного договору від 10.06.2003р. купівлі-продажу нежитлових приміщень по вул. В.Великого № 59-Б та передати такі ПП «Санні» було відмовлено у задоволенні первісного позову та задоволено зустрічний позов, яким зобовязано ОСОБА_5 «Ресторан Беркут» виконати належним чином умови укладеного між ОСОБА_5 «Ресторан Беркут» та ПП «Санні» договору від 10.06.2003р. купівлі-продажу нежитлових приміщень, які знаходяться за адресою м.Львів, вул. В.Великого, 59 «Б».

Вказане рішення Господарського суду виконано не було і продавець ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» фактично не передав покупцю ПП «Санні» майно, вказане в договорі купівлі-продажу від 10.06.2003р.

Наведене окрім доводів позивача підтверджується укладеною між ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» та ПП «Санні» 15 серпня 2008 року додатковою угодою по розірвання договору №88/08 купівлі-продажу нерухомого майна від 10.06.2006р. та ухвалою Господарського суду Черкаської області від 21 грудня 2009 року у справі № 16/2701, у якій було констатовано, що сторони вказану додаткову угоду не оспорюють, майно знаходиться у ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут», що майно продовжує бути зареєстрованим за ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут», договір від 10.03.2003р. розірваний за згодою сторін, що в справі на стор. 21, 28 містяться звернення ПП «Санні» до Львівського БТІ про скасування реєстрації на майно за ПП «Санні» та повідомлення нотаріуса про розірвання спірного договору від імені колишнього директора ПП «Санні», є акт прийому-передачі спірного майна від ПП «Санні» до ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут».

Вказана ухвала Господарського суду Черкаської області від 21 грудня 2009 року є чинною згідно ухвали Господарського суду Черкаської області від 10 травня 2012 року у справі № 09/16/2701.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002 у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 у справі "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Як встановлено в судовому засіданні, додаткова угода від 15 серпня 2008 року була чинною на час укладення між ПП «Санні», від імені якого діяв ОСОБА_7, та ОСОБА_3 у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01 вересня 2008 року, за яким ОСОБА_12 придбала у ПП «Санні» нерухоме майно, а саме: зал ресторану загальною площею 858,9 кв.м., їдальню (кафе) загальною площею 230,1 кв.м. та склади загальною площею 1731,7 кв.м. по вул. В.Великого, 59-Б у м. Львові.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2008 року укладений договір купівлі-продажу між ПП «Санні» та ОСОБА_3 визнано дійсним, визнано за ОСОБА_3 право власності на вищевказане нерухоме майно, яке було за нею зареєстроване на праві власності, що підтверджується витягом про право власності на нерухоме майно від 12.11.2008р. № 20891441 (а.с.14-16 т.1).

Враховуючи, що рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси, на підставі якого ПП «Санні» набуло право власності на спірне майно, було скасовано, договір купівлі-продажу розірвано в добровільному порядку, ПП «Санні» не мало правових підставі для відчуження вказаного майна ОСОБА_3 без згоди власника ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут».

Однак, 22.11.2008 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, укладено договір купівлі-продажу приміщень, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_13, згідно якого ОСОБА_3 продала, а ОСОБА_4 придбав зал ресторану загальною площею 859,9 кв.м., їдальню (кафе) загальною площею 230,1 кв.м. та склади загальною площею 1731,7 кв.м., які знаходяться по вул. В.Великого, 59-Б у м. Львові, на підставі якого ОСОБА_4 зареєстрував право власності на вказане майно, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності від 24.11.2008р. № 21017643 (а.с. 17-19 т.1).

На підставі договору дарування нежитлових приміщень від 24 травня 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_14, ОСОБА_4 подарував набуті ним за договором купівлі-продажу від 22.11.2008р. нежитлові приміщення ОСОБА_2, який зареєстрував свої право власності на вказане майно 31 травня 2012 року, що стверджується витягом з реєстру №34344304.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 31 серпня 2011 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» та скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 жовтня 2008 року та у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПП «Санні» про визнання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень по вул. В.Великого, 59-Б у м. Львові відмовлено (а.с.17-21 т.2).

Таким чином з врахуванням вищенаведеного, суд приходить до переконання ПП «Санні» не мало правових підстав відчужувати спірне майно ОСОБА_3, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу від 01.09.2009р. не було власником спірного майна, рішення суду на підставі якого ОСОБА_3 набула право власності на спірне майно, скасоване, спірні нежитлові приміщення вибули з володіння власника ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» поза його волею.

Окрім того, рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14 червня 2012 року переглянуто за нововиявленими обставинами рішення Господарського суду Тернопільської області від 24 січня 2008 року, яким було зобовязано ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» передати ПП «Спанні» майно згідно договору купівлі-продажу від 10.06.2003р., вказане рішення було скасовано, у задоволенні позову ПП «Санні» про передачу йому майна відмовлено (а.с. 188-190 т.2).

Вказаним рішенням Господарського суду від 14 червня 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна № 88/08 від 10 червня 2009 року є недійсним (нікчемним) через недотримання вимог закону про його нотаріальне посвідчення; що на момент укладення договору предмет угоди перебував в іпотеці з 2002 року у ВАТ «Кредобанк» і була заборона на його відчуження, яка зареєстрована нотаріусом в Єдиному реєстрі заборон відчуження обєктів нерухомого майна і обтяження було знято лише 03.01.2008р.; висновком судово-технічної експертизи по кримінальній справі № від 30.10.2009р. щодо вчинення шахрайських дій посадовими особами ПП «Санні», встановлено, що на договорі купівлі-продажу нерухомого майна № 88/08 від 10.06.2003р. та акті прийому передачі від 20.11.2003р. відтиски печатки продавця нанесені не в той час, яким вони датовані, а пізніше у період 2005-2007 років (а.с.29-70 т.2).

Крім того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 ствердив, що з його власності всупереч його волі, шляхом рейдерських дій вибуло нерухоме майно, що знаходиться по вул. В.Великого, 59 «Б», а саме зал ресторану, площею 858,9 кв.м., приміщення їдальні площею 230,1 кв.м., складські приміщення, площею 1734 кв.м., незаконно знаходиться у відповідача, яким чиняться всі дії щодо невизнання за позивачем вказаного права власності.

Згідно змісту ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається яке на підставу своїх вимог або заперечень.

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує.

Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема правочинів.

Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Суд враховує, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК).

Відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Відповідно до правової позиції, викладеної судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у Постанові від 16 вересня 2015 року по справі №6-1203цс15, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, суди повинні встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власників у силу обставин, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України, зокрема, чи з їхньої волі вибуло це майно з їх володіння.

Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння.

Згідно п.26 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень ч.1 ст.388 ЦК України, власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.

Крім того, втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Практика ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня2011 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід пропорційним визначеним цілям.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Таким чином, враховуючи наведене, суд вважає доведеним той факт, що спірне нерухоме майно вибуло з володіння власника без його волі. ОСОБА_5 «Ресторан Беркут» був єдиним власником майна протягом усього часу, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нежитлові приміщення від 08 квітня 2002 року, які розташовані за адресою: м.Львів, вул. В.Великого, 59 «Б» та встановлено рішенням Господарського суду Тернопільської області від 14 червня 2012 року, рішенням Господарського суду Львівської області від 23 січня 2012 року, а також ухвалою Господарського суду Львівської області від 01 жовтня 2012р., що набрали законної сили.

Одночасно у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна з чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV (1952-15 ) "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").

З урахуванням вищевстановлених обставин, суд дійшов висновку, що власником спірного нерухомого майна є ОСОБА_5 «Ресторан Беркут» вибуло з його володіння без його волі, станом на день укладення договору купівлі-продажу ПП «Санні» не був належним власником спірного нерухомого майна і не мав права його відчужувати. За таких обставин, нежитлове приміщення, які розташовані за адресою: м.Львів, вул. В.Великого, 59 «Б» має бути витребувано з володіння відповідача, а тому заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване в нього.

Згідно з положеннями ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року визначається, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 квітня 2014 року про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2013 року по справі про витребування майна з чужого незаконного володіння, за змістом ч.1 ст.388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею.

Відтак, враховуючи те, що спірне майно вибуло з володіння позивача саме на підставі рішення Франківського районного суду м.Львова від 30 жовтня 2008 року, яке скасоване рішенням апеляційного суду Львівської області від 31 січня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 березня 2011 року, оскільки позивач не мав наміру його відчужувати, його слід вважати таким, що вибуло з володіння власника ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут» поза його волею.

З наведеного вище вбачається, що ОСОБА_5 «Ресторан «Беркут», як власник спірного майна, за вимогами ст. 388 ЦК України, безумовно має право на витребування спірних нежитлових приміщень від ОСОБА_2

У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Крім цього, позивач ОСОБА_5 «Реторан Беркут» просить стягнути з відповідача у свою користь 3000 000 грн. моральної шкоди.

У відповідності до ст.1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другої цієї статті. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і противоправною поведінкою заподіювача та вина.

Відтак, позивачем не представлено доказів заподіяння моральної шкоди та не обґрунтовано в чому саме вона полягає, відсутній обґрунтований розрахунок розміру відшкодування моральної шкоди та не вказані підстави визначення розміру.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не представлено, а судом не здобуто жодних доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. З врахуванням вищевикладеного позовні вимоги в частині витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності на нього є підставними та підлягають до задоволення.

У відповідності до ст.141 ЦПК України на користь позивача підлягають стягненню з відповідача судові витрати, понесені на сплату судового збору в розмірі 1828, 50 грн.

Керуючись ст.ст. 2, 12, 13, 76, 81, 82, 89, 264, 265, 268, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 4, 319, 328, 330, 387, 388, 392 ЦК України суд, -

ВИРІШИВ:

позов задовольнити частково.

Визнати за Товариством з обмеженою відповідальністю Ресторан Беркут (79053, м. Львів, вул. В. Великого, 59б, ) право власності на нерухоме майно, що знаходиться у м. Львові по вулиці В. Великого, будинок №59б, а саме зал ресторану, площею 858,9 кв. м., приміщення їдальні, площею 230,1 кв. м., складські приміщення, площею 1734 кв. м.

Витребувати в ОСОБА_2 та третіх осіб на користь Товариством з обмеженою відповідальністю Ресторан Беркут (79053, м. Львів, вул. В. Великого, 59б, ) нерухоме майно, а саме зал ресторану, площею 858,9 кв. м., приміщення їдальні, площею 230,1 кв. м., складські приміщення, площею 1734 кв. м., що знаходиться у м. Львові по вул. В. Великого, будинок №59б, шляхом звільнення його з незаконного володіння та користування ОСОБА_2 та третіми особами, в тому числі звільнити дах їдальні кафе котрий використовується як торгівельний павільйон, звільнити дах складських приміщень, який використовується як автостоянка.

Стягнути з ОСОБА_2, проживаючого за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» (79053, м. Львів, вул. В. Великого, 59б, ) 1 828 (тисячу вісімсот двадцять вісім гривень) грн. 50 коп. судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Львівської області в порядку ст. 355 ЦПК України.

Відповідно до розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті в єдиному примірнику.

Суддя: Мартьянова С.М.