АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/1322/18

Провадження № 22-ц/787/969/2018

Головуючий суддя в суді 1 інстанції: ОСОБА_1

Рішення ухвалене в м. Рівне Рівненської області

Повне рішення складено 23 березня 2018 року

Апеляційний суд Рівненської області в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючий суддя: Боймиструк С.В.

судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В :

В січні 2018 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про скасування наказу "Про звільнення ОСОБА_2І." від 22 грудня 2017 року №326-к, поновлення на роботі на посаді заступника начальника відділу фінансово-економічної діяльності, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 30 грудня 2017 року по день ухвалення рішення суду.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2018 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_2 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Дане рішення вмотивовано тим, що відповідачем при звільненні ОСОБА_2 з роботи на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України в повному обсязі були дотримані вимоги чинного трудового законодавства, а відтак позовні вимоги є безпідставними та недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням фактичних обставин справи, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі пояснює, що після попередження про можливе майбутнє звільнення відповідач до 19 грудня 2017 року жодних дій, повязаних з інформуванням її щодо посад, професій, які скорочуються (виводяться зі штатного розпису), з інформуванням її щодо нового штатного розпису не вчиняв, про майбутнє звільнення у звязку із скороченням її посади або чисельності, а також у звязку з відсутністю у неї переважного права на залишення на роботі, не повідомляв, іншу роботу не пропонував.

Вважає своє звільнення незаконним, оскільки, відповідно до ч.1 ст. 49-2КЗпП України, про наступне вивільнення працівник персонально попереджається не пізніше ніж за два місяці. Вказує, що в даному випадку, 27.10.2017 року відповідач повідомив її не про наступне вивільнення, а про зміни в організації виробництва і праці, про зміни істотних умов праці, про зміну системи оплати праці, розмірів окладу, найменування посад, у звязку з чим припустив можливе звільнення. Зазначає, що повідомлення про припущення щодо можливого звільнення працівника та повідомлення про наступне вивільнення не є тотожними.

Зазначає, про те, що судом першої інстанції не були взяті до уваги її аргументи про переважне право на залишення на роботі.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області, вважає рішення суду першої інстанції обґрунтованим, ухваленим на підставі всебічно з'ясованих обставин справи та просить залишити його без змін.

Згідно з ч.13 ст.7, ч.1ст.274, ч.1 ст. 368, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду у порядку письмового та спрощеного позовного провадження, як справа, що виникає з трудових відносин.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_2 перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Згідно з наказом від 22 грудня 2017 року № 326-к «Про звільнення ОСОБА_2І.» вона була звільнена з посади заступника начальника відділу фінансово-економічної діяльності Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області 29 грудня 2017 року, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України у звязку із скороченням чисельності та штату.

Підставою для видання наказу було попередження про зменшення граничної чисельності працівників, зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та майбутнє звільнення від 26 жовтня 2017 року № 02-01/1038-2 та погодження профкому від 22 грудня 2017 року № 102 (а.с.6).

Згідно пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" від 6 листопада 1992 року № 9 (зі змінами), роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишенні на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював.

Як вбачається з матеріалів справи, Управлінням виконавчої дирекції Фонду у Рівненській області, долучено до матеріалів справи документи, які підтверджують, що дійсно станом на 01.01.2018 року в установі відбулися зміни в організації виробництва і праці у вигляді скорочення чисельності та штату, а посада, яку обіймала позивач в новому штатному розписі відсутня (а.с.19-27).

Також матеріали справи містять письмові докази про те, що на виконання вимог ст. 43 КЗпП України, роботодавець звертався до профспілкового органу та отримав згоду на звільнення ОСОБА_2 за п. 1 ст. 40 КЗпП України у звязку із скорочення чисельності та штату, що підтверджується поданням адміністрації первинної профспілкової організації про надання згоди на звільнення від 19.12.2017 року № 02-01/1591 та витягу з погодження профкому від 22.12.2017 року № 102 (а.с.28-30).

Доводи апеляційної скарги про те, що жодних дій, повязаних з інформуванням щодо посад, професій, які скорочуються (виводяться зі штатного розпису), з інформуванням щодо нового штатного розпису відповідач не вчиняв, про майбутнє звільнення у звязку із скороченням її посади або чисельності, а також у звязку з відсутністю переважного права на залишення на роботі, не повідомляв, іншу роботу не пропонував, не знайшли свого підтвердження та спростовуються наступним.

Роботодавець вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Із досліджених матеріалів справи вбачається, що про відсутність вакантних посад, які б відповідали вищезазначеним вимогам, роботодавець не пропонував посади у звязку з їх відсутністю, про що свідчить довідка про відсутність вакантних посад в управлінні та його відділення та лист виконавчій дирекції Фонду від № 04-23-526 (а.с.60,61).

Згідно з ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Мінсоцполітики України неодноразово надавало розяснення з даного питання, зокрема і листом № 5327/0/14-16/06 від 11.04.2016 року, в якому зазначило, що законодавством не передбачені форма та спосіб повідомлення працівника про наступне вивільнення у звязку із скороченням штату.

ОСОБА_2 попереджена персонально, під розпис, про можливе звільнення, про що свідчить лист від 26.10.2017 року № 02-01/1038-2 про можливу зміну істотних умов праці, зокрема, про зміну системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, зміну найменування посади відповідно до ст. 32 КЗпП України, керуючись постановами правління Фонду № 47 від 12.09.2017, №№ 50, 51, 52 від 10.10.2017 року та про зміни в організації виробництва і праці, відповідно до наказу виконавчої дирекції Фонду від № 571 та можливе звільнення (а.с.8). Крім того, листом від 19.12.2017 року №02-01/1603-1 уточнено дату звільнення та неможливість працевлаштування у звязку з відсутністю вакантних посад (а.с.10).

Також, не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи доводи ОСОБА_2 про те, що вона має переважне право на залишенні на роботі, оскільки переважне право залишення працівника на роботі враховується лише у разі скорочення однорідних професій та посад, у даному випадку, мало місце скорочення посади заступника начальника відділу, яка була єдиною у відділі фінансово-економічної діяльності.

З дотримання вимог ст. 47 КЗпП України ОСОБА_2 своєчасно проведено виплату всіх належних їй сум при звільненні та видано трудову книжку, що нею не заперечувалося.

У зв'язку з вищевикладеним апеляційний суд приходить до переконання про те, що Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Рівненській області при розірванні трудового договору з ОСОБА_2 було дотримано вимог трудового законодавства, що підтверджено належними та достовірними доказами.

Будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в звязку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 15 березня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 червня 2018 року.

Головуючий: С.В. Боймиструк

Судді: С.О. Гордійчук

ОСОБА_3