30.11.2018 ЄУН 337/435/18
Провадження 2/337/662/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 листопада 2018 року Хортицкий районний суд м. Запоріжжя

в складі: головуючого судді Салтан Л.Г.

за участю секретаря Гальцевій К.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовною заявою ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, що мешкає: АДРЕСА_1) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_5, (9.03.1996 р.н зареєстрована: ІНФОРМАЦІЯ_3 ), ОСОБА_6, яка представляє інтереси малолітньої ОСОБА_7, що зареєстровані: ІНФОРМАЦІЯ_3, фактично мешкають: АДРЕСА_2, треті особи: відділ у Хортицькому районі служби (Управління) у справах дітей Запорізької міської ради ( м. Запоріжжя, вул. Задніпровська, 48а), Відділ реєстрації фізичних осіб Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (м. Запоріжжя, вул. Латинська, 10), про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

13.02.2018 року позивач ОСОБА_4 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, в якому просить визнати ОСОБА_2, ОСОБА_5, малолітню ОСОБА_8 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі за адресою: АДРЕСА_1, з тих підстав, що понад рік вони не мешкають в спірній квартирі без поважних причин.

Ухвалою судді від 13.03.2018 року справа прийнята до свого провадження та призначено підготовче судове засідання, витребувано у Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради (69035, м. Запоріжжя, вул. Маяковського, 20) відомості щодо реєстрації осіб за адресою: АДРЕСА_1. .

До судового розгляду спір між сторонами не врегульовано.

11.06.2018 року відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 надали відзив на позов, в якому виклали свої заперечення проти заявлених позовних вимог.

25.06.2018 року позивач надав відповідь на відзив.

Ухвалою суду від 06.09.2018 року справа призначена до розгляду у судовому засіданні.

У судове засідання 30.09.2018 року позивач ОСОБА_4, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та представники третіх осіб не зявились, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили, з заявами про відкладення розгляду справи не звертались.

Відповідачка ОСОБА_6 надала заяву щодо розгляду справи у її відсутність, в якій зазначила, що заперечень проти позову не має, заявлені до неї позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить справу розглянути у її відсутність.

Представники третіх осіб також звернулися з заявами щодо справу у їх відсутність .

На підставі вимог ч.3 ст.223 ЦПК України судом розглянуто справу у відсутність осіб, які не зявилися до судового засідання .

У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, вважає їх законними та обґрунтованими, належними доказами з боку відповідачів не спростованими, а тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Позивач ОСОБА_5 у судовому засіданні 23.10.2018 року, будучи допитаним за правилами допиту свідка у відповідності до вимог ст.92 ЦПК України, суду пояснив, що з відповідачкою ОСОБА_2 він перебував у шлюбі з 1994 року по 2000 рік, від шлюбу мають доньку ОСОБА_5 В 1999 році ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом про розлучення, їхній шлюб розпався. В 2004 році його матір продала свою квартиру та придбала на його імя спірну однокімнатну квартиру. Наприкінці 2004 року вони з ОСОБА_2 помирилися та знову почали проживати однією родиною, тому у спірній квартиру він зареєстрував їх з донькою. У шлюбних відносинах вони перебували до 2010 року, після чого ОСОБА_2 повідомила, що бажає утворити нову родину. Вони у добровільному порядку поділили спільно набуте майно, йому залишили пральну машинку та диван. У той час, коли ОСОБА_2 вивозила речі, його дома не було, він перебував у своєї матері. ОСОБА_2 зателефонувала йому та повідомила, що виїхала. Він повернувся в пусту квартиру. Через два тижні він прийшов до ОСОБА_2, яка на той час мешкала у своєї матері, просив помиритися, на що остання категорично відмовилася та віддала ключі від квартири. У доньки ключі від спірної квартири залишилися до теперішнього часу, з донькою ОСОБА_5 він підтримував стосунки, вона інколи приходила до нього, цікавилася його справами. В 2010 році він почав проживати однією родиною з ОСОБА_6 та її сином, в 2013 року у них народилася донька ОСОБА_8. У 2016 році він виїхав працювати за кордон. ОСОБА_6 вирішила повернутися до колишнього чоловіка, забрала свої та дитячі речі, зачинила квартиру, ключі та документи залишила сусідці. В січні 2017 року він повернувся на тиждень з Польщі, зустрічався з донькою ОСОБА_5, просив її доглядати за квартирою, поливати квіти. ОСОБА_5 відповіла, що не має можливості часто приходити до квартири, бажання проживати у спірній квартирі остання не виявляла. Тому він залишив ключі своїй сусідці. 4 лютого 2017 року він виїхав до Польщі, повернувся 25.04.2017 року. Спірне житло було пусте, все залишалося на своїх місцях, в квартирі ніхто не мешкав, холодильник був відключеним, показники лічильників на воду не змінилися взагалі. Через місяць він познайомився з жінкою, з якою у жовтні 2018 року уклав шлюб та зареєстрував її у спірній квартирі.

Представник відповідачки ОСОБА_2 ОСОБА_3 проти задоволення позову заперечує, вважає його необґрунтованим, відповідачка не мешкала у спірній квартирі з поважних причин, бо позивач фактично утворив нову родину. У спірній квартирі відповідачка ОСОБА_2 мешкає періодично, у відсутність позивача, останній зловживає алкоголем та поводить себе агресивно по відношенню до неї. За захистом своїх прав ОСОБА_2 нікуди не зверталася, позов про вселення не заявляла, бо проживати в однокімнатній квартирі з позивачем та його родиною не зможе.

Відповідачка ОСОБА_5 суду пояснила, що вона має ключі від спірної квартири, тому у відсутність батька там мешкала, у квітні 2017 року там святкувала свій день народження. Батьки розлучилися, коли їй було 12 років. Мати забрала свої та її речі, вони стали проживати у бабусі, але вона спілкувалася з батьком, відвідувала його та його нову родину, свою сестру ОСОБА_8. Після припинення шлюбних відносин з ОСОБА_6 вони з батьком спілкувалися ще тісніше. У січні 2017 року її батьки поновили свої відносини, тиждень проживали разом, аа у лютому 2017 року їм знову довелося виїхати бо батько поводив себе агресивно, почав зустрічатися з новою дружиною . Іншого житла ні вона ні її матір не мають, тому просить у задоволенні позову відмовити.

Розглянувши матеріали провадження, вислухавши пояснення учасників справи, свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, повно та всебічно встановив обставини справи, оцінив за внутрішнім переконанням наявні докази у справі, які є належними, достовірними та допустимими, давши належну оцінку як кожного доказу окремо так достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду.

Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом.

За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин.

Судом встановлено наступне:

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 05.03.2004 року, зареєстрованого 20.03.2004р. в ОП ЗМБТІ за реєстраційним номером 4675085АДРЕСА_3 в будинку № 1 до вул. Воронезькій в м. Запоріжжя належить ОСОБА_4, на праві власності.

На теперішній час в квартирі зареєстровані - ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_10.

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 30.12.1994 року. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4. Рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 24.12.1999 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 розірвано.

Після розлучення подружжя ОСОБА_2 поновило шлюбні відносини та мешкало однією родиною. У 2004 році позивач зареєстрував у своїй квартирі колишню дружину ОСОБА_2В та доньку ОСОБА_5

У 2010 році шлюбні відносини між колишнім подружжям ОСОБА_5 припинено.

З 2012 року по 2017 рік позивач ОСОБА_4 перебував у шлюбних відносинах з ОСОБА_6, від яких 16.04.2013 року народилася донька ОСОБА_8, яку позивач зареєстрував у спірній квартирі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_12 у спірній квартирі не мешкають з 2010 року, залишивши спірне житло за власною волею, власних речей у спірній квартирі не мають. Квартплатню та оплату комунальних послуг не здійснюють.

Малолітня ОСОБА_8 не мешкає у спірній квартирі з січня 2017 року, за волею її матері ОСОБА_6, яка залишила спірну квартиру, забрав з неї свої речі та речі дитини.

Після залишення відповідачами спірної квартири, вони не виявляли до неї жодного інтересу, вселитися не намагалися до теперішнього часу, наміру проживати у спірному житлу не мали, як до свого постійного житла взагалі не ставилися.

Зазначені обставини підтверджуються поясненнями допитаних позивача ОСОБА_4 ( за правилами допиту свідків) та поясненнями свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_2, які відповідають письмовим матеріалам справи та не спростованими відповідачами та поясненнями допитаного за їхнім клопотанням свідка ОСОБА_11

Так свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вона мешкає по сусідству з позивачем. Їх квартири обєднані дверима у тамбур. Спірну квартиру придбала жінка похилого віку для свого сина. Проживати у ній став Олексій-позивач по справі, незабаром зявилася дружина ОСОБА_2 та донька ОСОБА_12. Жили вони дружно без сварок, чому саме розлучилися, їй невідомо. Приблизно з 2010 року позивач мешкав один, через два роки почав мешкати з жінкою на імя ОСОБА_6 та її сином. Потім у 2013 році у них народилася донька ОСОБА_8. Наприкінці 2016- на початку 2017 року, точний час не памятає,до неї в двері подзвонила ОСОБА_6, позивач на той час був за кордоном. Юля була з сумками, сказала, що уходить, зачинила двері у спірну квартиру, залишила їй ключи та деякі документи. Незабаром повернувся ОСОБА_9, вона віддала йому ключі. На той час сусіди робили ремонт, а ОСОБА_9 знову збирався повертатися за кордон. Тому вона попросила його залишити ключі від квартири, щоб у разі необхідності виникнення будь-яких проблем з сантехнікою, мати доступ у квартиру. У 2017 року вона бачила, як донька ОСОБА_12 відчиняла двері спірної квартири, заходила до квартири з подругою. Коли ОСОБА_9 відїжджав, він повідомляв, що донька буде інколи приходити, поливати квіти. Одного разу вона бачила біля підїзду колишню дружину позивача ОСОБА_13. Коли ОСОБА_9 повернувся з Польщі він брав у неї ключи, бо інакше потрапити до квартири не міг. У відсутність ОСОБА_9 вона заходила у спірну квартиру приблизно у лютому-березні 2017 року , бо сусіди робили ремонт, тому необхідний був доступ до труб, ознак проживання будь-кого у квартирі вона не бачила.

Свідок ОСОБА_2 суду пояснила, що вона познайомилася з позивачем у квітні 2017 року, він мешкав один, в квартирі був один диван, інших спальних місць не було. Жодної жіночої речі та предметів гігієни, косметики, тощо, вона не побачила. Із посуду була одна каструля та декілька штук тарілок, зовсім мало, навіть приготовати їжу було незручно. З травня 2017 року вона мешкає з позивачем однією родиною, жодних претензій з боку колишніх членів його родини на житло не було.

Свідок ОСОБА_11 суду пояснила, що вона є подругою відповідачки ОСОБА_2 В 2015 році вона приїжджала у спірну квартиру, бо мала намір придбали дитячу коляску у ОСОБА_6 нової дружини батька ОСОБА_14 . ОСОБА_14 вела себе як дома, у неї були нормальні стосунки з ОСОБА_6 та її сестрою. В 2017 році вона також була у спірній квартирі, де ОСОБА_12 святкувала свій день народження, батько в той час був за кордоном.

Зазначені пояснення свідка ОСОБА_11 свідчать про відсутність неприязних відносин між ОСОБА_5 та її батьком та про можливість безперешкодного доступу до спірного житла , але не спростовують її факт тривалого непроживання у спірній квартири. Крім того, надана позивачем довідка № 38 голови правління ОСБ «Дніпроспецсталь-17», свідчить , що покази приладів обліку гарячої та холодної води за період з 1 січня 2017 року по травень 2017 року (період перебування позивача за кордоном) були без змін, що свідчить , що у відсутність позивача у спірній квартирі ніхто постійно не мешкав.

Інших доказів на підтвердження своїх доказів відповідачі не надали, бажання бути допитаними у судовому засіданні за правилами допиту свідків, не виявили.

Відповідачка ОСОБА_6 як законних представник малолітньої ОСОБА_8О позовні вимоги щодо втрати користування останньою спірного житла визнала.

Відповідно до абзацу 10 ч. 1. ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою.

У відповідності до положень частини 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Статтею 321 ЦК України встановлений принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленості між ним і власником житла або законом.

Таким чином, відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України, право члена сім'ї власника квартири, який не є його співвласником, на користування цією квартирою обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним з ним проживанням у цій квартирі. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник згідно вимог ст.16, 319, 321, 391 ЦК України має право вимагати усунення відповідних перешкод шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, в тому числі і шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням.

З урахуванням того, що відсутність відповідачів за місцем реєстрації понад декілька років викликає необхідність для позивача, як власника квартири, сплачувати певні комунальні послуги за фактично відсутніх осіб, створює певні незручності для позивача.

Таким чином, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_8 , у відповідності з ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України, можуть бути визнані такими, що втратила право користування житлом, а саме квартирою за адресою: АДРЕСА_4.

Керуючись ст. ст. 317, 383, 391, 405 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 11,13, 81, 89, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд-

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити.

Усунути ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1) перешкоди у користуванні належною власністю та визнати ОСОБА_2, ( ІНФОРМАЦІЯ_6 (РНОКПП НОМЕР_2) ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_7) та ОСОБА_8 ( ІНФОРМАЦІЯ_8) такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі № 74 в буд. 1 по вул Воронезькій у м. Запоріжжі.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду через Хортицький районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі в 30-денний строк апеляційної скарги з часу виготовлення повного тексту рішення.

Повний текст рішення виготовлено 03.12.2018 року. Копію повного тексту рішення надіслати сторонам.

Суддя: Л.Г. Салтан