Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 465/5399/16-ц

провадження № 61-24494св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова у складі судді Кузь В. Я. від 09 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів: Цяцяка Р. П., Ванівського О. М., Шеремети Н. О., від 27 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про зміну розміру аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_5 на утримання їх неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 1900,00 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Однак, з квітня 2016 року його фінансове становище змінилось, оскільки він переніс інфаркт, після чого проходив реабілітацію, а його подальше лікування потребує значних коштів. Вказував на те, що йому встановлено третю групу інвалідності та він отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1 250,00 грн, інших доходів немає.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просив зменшити розмір аліментів на утримання неповнолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, із 1 900,00 грн до 300,00 грн щомісячно до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 09 лютого 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність обставин, які б свідчили про можливість зменшення розміру аліментів, стягуваних з позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про зменшення розміру аліментів. При цьому судом першої інстанції правильно враховано, що ОСОБА_4, до перенесення ним інфаркту та встановлення інвалідності, практично не виконував рішення суду про стягнення аліментів і станом на 01 жовтня 2016 року його заборгованість зі сплати аліментів становила 24 900 грн. При цьому у власності ОСОБА_4 перебуває чотирьохкімнатна квартира, два гаражі, дві земельні ділянки і два автомобіля, а тому у позивача є можливість відповідно до статті 190 СК України ініціювання укладення з ОСОБА_5 договору про припинення права на аліменти для їхніх дітей у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно.

Також судом правильно враховано, що згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років було встановлено у розмірі 1 689 грн (на одну дитину), що співмірно з розміром аліментів, який присуджений до стягнення з батька дітей ОСОБА_4 рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року на двох дітей.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні його позову, оскільки погіршення стану його здоров'я, необхідність лікування є правовою підставою для зменшення розміру аліментів. Крім того, він здійснює догляд за непрацездатною матір'ю.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу позивача від відповідача не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітніх дітей - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до рішення Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року з відповідача на користь ОСОБА_5 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у твердій грошовій сумі у розмірі 1 900,00 грн щомісячно на двох дітей, починаючи з 03 серпня 2015 року до досягнення дітьми повноліття.

Згідно з довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією 18 серпня 2016 року ОСОБА_4 18 липня 2016 року первинно встановлено третю групу інвалідності загального захворювання строком до 01 серпня 2017 року.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач, посилаючись на те, що після ухвалення місцевим судом рішення про стягнення з нього аліментів, змінилось його матеріальне становище та погіршився його стан здоров'я, просив зменшити розмір аліментів, стягуваних з нього за рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частинами першою - третьою статті 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Відповідно до частини першої статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Як роз'яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили.

Суди дійшли правильного висновку про те, що у позивача не змінився матеріальний стан, оскільки, як установлено рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року, ОСОБА_4, будучи зареєстрованим фізичною особою-підприємцем, доходу від підприємницької діяльності не отримує, а після ухвалення цього судового рішення відповідачу призначено пенсію по інвалідності, крім того у його власності перебуває нерухоме майно та два автомобілі. Також судами не встановлено зміни сімейного стану відповідача. Погіршення стану здоров'я відповідача, а саме встановлення йому третьої групи інвалідності, не є перешкодою у працевлаштуванні.

Установивши, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 08 грудня 2015 року стягнуто з відповідача аліменти у розмірі 1 900,00 грн щомісячно на двох дітей, а згідно зі статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років встановлено у розмірі 1 689 грн на одну дитину, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, з урахуванням потреб та інтересів дітей, розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку та мінімального розміру аліментів на дитину відповідного віку, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для зменшення розміру аліментів, стягнутих з відповідача на утримання дітей.

Доводи касаційної скарги, на які посилається ОСОБА_4, були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. В силу вимог вищезгаданої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду міста Львова від 09 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта