Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 199/13926/13-ц

провадження № 61-20904св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ»,

представники позивача: Василик Дмитро Володимирович, Нечай Руслан Васильович,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

представник відповідачів - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 25 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «Піреус Банк МКБ» (далі - ПАТ «Піреус Банк МКБ») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Міжнародний Комерційний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, ОСОБА_4 отримала кредит у розмірі 103 281 доларів США, зі сплатою 12 % річних та кінцевим терміном повернення отриманих кредитних коштів - 11 березня 2013 року.

Крім того, у забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором 11 березня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед банком за виконання позичальником усіх своїх зобов'язань перед кредитором у повному обсязі.

ОСОБА_4 своїх зобов'язань щодо своєчасного та у повному обсязі повернення кредитних коштів не виконала, у зв'язку із чим станом на 22 листопада 2013 року виникла заборгованість у розмірі 158 345,54 доларів США та 80 тис. грн, що складає суму штрафів за кожен випадок невиконання зобов'язань.

Ураховуючи викладене, ПАТ «Піреус Банк МКБ» просило суд стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 158 345,54 доларів США та 80 тис. грн.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 06 травня 2015 року у задоволенні позову ПАТ «Піреус Банк МКБ» відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ураховуючи положення

статті 146 ЦПК України 2004 року, за якими у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову ПАТ «Піреус Банк МКБ».

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Піреус Банк МКБ» задоволено частково. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня

2015 року скасовано. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» заборгованість за кредитним договором від 11 березня 2008 року, яка станом на 22 листопада 2013 року складала 158 345,54 доларів США та 80 тис. грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні позову

ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_5 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції про відсутність можливості провести почеркознавчу експертизу, призначену відповідно до ухвали Амур-Нижньодніпровського районного суду

м. Дніпропетровська від 27 лютого 2014 року, із-за причин ненадання експертові додаткових матеріалів, необхідних для виконання експертизи, а саме - оригіналу кредитного договору від 11 березня 2008 року, який було укладено між відкритим акціонерним товариством «Міжнародний Комерційний Банк» (далі - ВАТ «Міжнародний Комерційний Банк») і ОСОБА_4, та оригіналу договору поруки від 11 березня 2008 року, який було укладено між ВАТ «Міжнародний Комерційний Банк» та ОСОБА_5., є необґрунтованими та суперечать матеріалам справи. Причиною ненадання ПАТ «Піреус Банк МКБ» оригіналів кредитного договору та договору поруки було їх вилучення Жовтневим районним відділом Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. Разом з тим, ОСОБА_4 належним чином не виконувала умов кредитного договору, внаслідок чого в останньої утворилась заборгованість, яка є обґрунтованою та підтверджується розрахунком заборгованості, тому підлягає стягненню на користь банку.

Що стосується позовних вимог банку до відповідача ОСОБА_5, то у цій частині вони задоволенню не підлягають з тих підстав, що за пунктом 5.2 укладеного з ним договору поруки від 11 березня 2008 року порука припиняється з припиненням основного зобов'язання, тоді як за частиною четвертою

статті 559 ЦК України у такому разі порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя і таким строком за роз'ясненнями пункту 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 не може бути лише несплата чергового платежу. При цьому, сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як встановлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України.

У касаційнійскарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду в частині задоволених позовних вимог банку та залишити в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Отже, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня

2017 року оскаржуються в частині задоволення позову ПАТ «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором, у решті вказане судове рішення не оскаржується, тому у силу положень статті 400 ЦПК України не переглядається.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено внаслідок неповного з'ясування усіх обставин, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, у зв'язку із чим судом апеляційної інстанції порушено норми чинного законодавства.Посилалась на те, що в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження укладення кредитного договору

від 11 березня 2008 року. Вказувала на те, що згідно статуту, доданого до матеріалів справи, встановлено, що з 28 січня 2008 року ВАТ «Міжнародний Комерційний Банк» перейменовано у ВАТ «Піреус Банк МКБ», а з 03 лютого

2010 року - у ПАТ «Піреус Банк МКБ». Банк в якості доказу надав копію кредитного договору, який було укладено між ВАТ «Міжнародний Комерційний Банк» та нею, тому вказаний кредитний договір є недійсним в силу вимог статей 203, 215, 216 ЦК України. Зазначала, що питання наявності генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями судом апеляційної інстанції взагалі не розглядалось. Крім того, згідно наданої копії кредитного договору та додатку, умови кредитування було передбачено із щомісячним погашенням кредиту та правом банку щодо стягнення достроково сум кредиту та первинним погашення з 01 липня 2008 року, однак апеляційним судом вказано про те, що в період з 11 березня 2008 року по 01 жовтня 2008 року нею було здійснено

12 платежів в рахунок погашення кредиту, тобто до передбаченого кредитним договором первинного платежу. Також посилалась на те, що пеня має обчислюватись та стягуватись за судовими рішеннями лише у національній валюті, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Згідно розрахунку заборгованості, наданим банком, вона перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом, у зв'язку із чим з 31 жовтня 2008 року у неї утворилась заборгованість за кредитним договором, однак банк звернувся до суду з позовом 18 грудня 2013 року, тобто з порушенням строку позовної давності.

У серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення від ПАТ «Піреус Банк МКБ», відповідно до якого банк не погоджується з доводами касаційної скарги ОСОБА_4 та вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом установлено, що 11 березня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Міжнародний Комерційний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Піреус Банк МКБ», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримала кредит у розмірі

103 281 доларів США для придбання земельної ділянки в Новомосковському районі Дніпропетровської області, зі сплатою 12 % річних та кінцевим терміном повернення отриманих кредитних коштів - 11 березня 2013 року, і у забезпечення належного виконання зобов'язань ОСОБА_4 за вказаним кредитним договором 11 березня 2008 року між банком та ОСОБА_5 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній зобов'язався відповідати перед банком за виконання позичальником усіх своїх зобов'язань перед кредитором в повному обсязі.

В період з 11 березня 2008 року по 01 жовтня 2008 року ОСОБА_4 було здійснено 12 платежів у рахунок погашення кредиту та нарахованих процентів.

Крім того, відповідно до пункту 3 договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 березня 2008 року земельна ділянка, площею 0,1000 га, яка розташована на території Новомосковської міської Ради народних депутатів Дніпропетровської області по АДРЕСА_1, була придбана ОСОБА_4 у тому числі і за рахунок коштів, отриманих за договором кредиту, укладеного між покупцем та ВАТ «Міжнародний Комерційний Банк».

Зі змісту заяви-анкети та умов кредитного договору встановлено, що кредит надавався ОСОБА_4 для придбання земельної ділянки, після укладення договору купівлі-продажу якої вона стала предметом іпотеки за договором іпотеки від 11 березня 2008 року.

Крім того, чоловіком ОСОБА_4 - ОСОБА_5 надавалася згода на укладання кредитного договору дружиною з ВАТ «Міжнародний Комерційний Банк» з метою послідуючого придбання земельної ділянки.

У зв'язку із неналежним виконанням ОСОБА_4 умов кредитного договору станом на 22 листопада 2013 року виникла заборгованість у розмірі 158 345,54 доларів США, з яких: сума основного боргу за кредитом складає 94 376 доларів США; сума нарахованих і несплачених процентів - 59 079,41 доларів США; сума пені за несвоєчасну сплату процентів - 950,78 доларів США; сума пені за несвоєчасну сплату основного боргу - 1 096,56 доларів США; сума штрафу

у розмірі 40 % від суми простроченої заборгованості - 2 842,80 доларів США та суму штрафів за кожен випадок невиконання зобов'язань, що складає

80 тис. грн.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Умовами кредитного договору, а саме підпунктом «в» пунктом 5.1. передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків повернення кредиту та/або сплати відсотків за кредит.

Відповідно до пункту 6.2. кредитного договору за несвоєчасне перерахування коштів (повністю або частково), а також за будь-яке порушення будь-якою стороною своїх зобов'язань за договором, винна сторона сплачує потерпілій пеню за кожний день затримки перерахування коштів, виходячи з розміру подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період, за який нараховується пеня.

Крім того, у пункті 6.4. кредитного договору визначено, що за кожен випадок невиконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором позичальник сплачує банку штраф у розмірі 5 тис. грн (без податку на додану вартість), який сплачується на наступний день з дати невиконання умов за цим договором.

Пунктом 6.5. кредитного договору передбачено, що у випадку простроченої заборгованості за кредитом понад 60 днів позичальник сплачує банку штраф у розмірі 40 % від суми простроченої заборгованості (без податку на додану вартість), який сплачується на 61 день простроченої заборгованості за кредитом.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові

від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Отже, законодавством не передбачено подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Ухвалюючи рішення в справі, суд апеляційної інстанції зазначені вимоги закону та правовий висновок Верховного Суду України до уваги не взяв та дійшов помилкового висновку про одночасне стягнення з ОСОБА_4 на користь банку пені та штрафу.

При цьому, в іншому апеляційний суд зробив правильний висновок, що оскільки взяті на себе зобов'язання за кредитним договором ОСОБА_4 належним чином не виконувала, тому з неї підлягає стягненню на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка складається з боргу за кредитом, процентами за користування ним та штрафу, розмір якого відповідає умовам договору, тому доводи касаційної скарги щодо неправильного розміру кредитної заборгованості не заслуговують на увагу.

Доводи касаційної скарги щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті є безпідставними, оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постанові

від 15 травня 2017 року № 6-211цс17.

Крім того, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України), однак ОСОБА_4 з такими вимогами до суду не зверталась.

Відповідно до частини першої 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню в частині стягнення пені з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог, в іншій частині судове рішення підлягає залишенню без змін.

У пункті 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Таким чином, ураховуючи часткове задоволення касаційної скарги, скасування рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення пені, що становить 0,69 % від суми заборгованості за кредитним договором, та відмову в цій частині у задоволенні позову ПАТ «Піреус Банк МКБ», з останнього на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 28 грн

49 коп., що становить 0,69 % від сплаченого заявником судового збору за подання касаційної скарги.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 412, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скарну ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2017 року в частині стягнення пені скасувати.

У задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» до ОСОБА_4 про стягнення пені відмовити.

В іншій частині рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 25 травня 2017 року залишити без змін.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «Піреус Банк МКБ» на користь ОСОБА_4 28 грн 49 коп. (двадцять вісім гривень сорок дев'ять копійок) на відшкодування сплаченого судового збору за подання касаційної скарги.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта