Справа № 6-636/2011 Головуючий у 1 інстанції: Олексієнко М.Ю.
Провадження № 22-ц/811/2193/18 Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м.Львів

Справа № 6-636/11

Провадження № 22-ц/811/2193/18

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Приколоти Т.І.

суддів Мікуш Ю.Р., Савуляка Р.В.

секретар Іванова О.О.

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Галицького районного суду м. Львова, постановлену у м.Львові 6 грудня 2011 року (суддя Олексієнко М.Ю.)

у справі

за поданнямголовного державного виконавця підрозділу примусового виконання рішень (ПП ВР) Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції (ГТУЮ) у Львівській області про тимчасове обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа, -

встановив:

Головний державний виконавець ППВР відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області Стельмащук П.Я. звернувся з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_2 В обґрунтування подання посилається на те, що на виконанні у ППВР відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області перебуває судовий наказ №2н-6709, виданий 30 грудня 2009 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 в користь АКІБ «УкрСибБанк» 299 116, 32 грн., у зв»язку з чим 1 жовтня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк боржнику для добровільної виплати заборгованості, однак ОСОБА_2 борг не погасила.

Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 6 грудня 2011 року подання задоволено. Тимчасово обмежено у праві виїзду за межі України без вилучення паспортного документа ОСОБА_2 до погашення нею заборгованості згідно судового наказу №2н-6709, виданого 30 грудня 2009 року Личаківським районним судом м. Львова, про стягнення з ОСОБА_2 в користь АКІБ «УкрСибБанк» 299 116, 32 грн.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_2 В апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання. Зазначає, що станом на грудень 2011 року їй не було відомо про наявність виконавчого провадження та стягнення заборгованості, на її адресу не надходили жодні повідомлення. Крім того, вказує, що між нею та АКІБ «УкрСибБанк» укладено кредитний договір, згідно якого було отримано кредит на придбання автомобіля НОNDA СR-V. З метою забезпечення виконання зобов'язань по укладеному кредитному договору укладено договір застави транспортного засобу. Стверджує, що згідно ст. 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Частина 1 статті 24 Закону України «Про заставу» визначає, що у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Згідно статті 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача- заставодержателя. Вказує, що станом на грудень 2011 року Державною виконавчою службою не здійснювалось звернення стягнення на предмет застави, автомобіль було передано в заставу з метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника перед АКІБ «УкрСибБанк». Крім того, згідно даних Єдиного реєстру боржників вона не є боржником.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.

Відповідно до ст.377-1 ЦПК України питання про тимчасове обмеження боржника-фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби.

Згідно із ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Відповідно до ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст.313 ЦК України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 цього Кодексу особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Встановлено, що на виконанні у ППВР відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Львівській області перебуває судовий наказ №2н-6709, виданий 30 грудня 2009 року Личаківським районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 в користь АКІБ «УкрСибБанк» 299 116, 32 грн.

1 жовтня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано строк боржнику для добровільної виплати заборгованості, однак ОСОБА_2 борг не погасила.

Згідно з п. 5 ч.1, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадку, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язання.

Критерій достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов'язання заходів визначається судом.

Поняття «ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Враховуючи встановлене, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що боржник ухиляється від виконання своїх боргових зобов'язань. Їй відомо про наявність відкритого виконавчого провадження та строків його добровільного виконання; дії державного виконавця з приводу виконання судового рішення не оскаржені, з заявами про неможливість виконання рішення суду боржник не зверталася, заходи на ліквідування заборгованості на протязі тривалого часу не вживала.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено обов'язок державного виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно із п.19 ч.3 ст.18 цього Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Відповідно до ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у випадку, якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання - до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, або він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Згідно із ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

З урахуванням встановлених обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що наявність у ОСОБА_2 невиконаних зобов'язань є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України.

З урахуванням того, що боржник не вживає дієвих заходів для сплати коштів на виконання судових рішень, при тому, що державним виконавцем проведено передбачені законом дії в межах виконавчого провадження на виконання цих рішень, рішення на даний час не є виконаним; суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність підстав для забезпечення вчасного та повного виконання боржником рішення суду про стягнення коштів шляхом тимчасового обмеження його виїзду за межі України до виконання зобов'язань.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, які не спростовані доводами апеляційної скарги. Оскаржуване судове рішення прийнято з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись: п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391, 441 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:

Залишити ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 6 грудня 2011 рокубез змін, апеляційну скаргу ОСОБА_2 -без задоволення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Повний текст постанови складено 6 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді