Справа № 345/2925/18
Провадження № 22-ц/4808/207/18
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Матківський
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого Матківського Р.Й.

суддів Василишин Л.В., Максюти І.О.

секретаря Бойчука Л.М.

з участю представника Публічного акціонерного товариства «Приват Банк» - Рокетської С.В., позивача ОСОБА_2

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Українського бюро кредитних історій про визнання нечинними пунктів Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» та зобов'язання видалити кредитну історію Українського бюро кредитних історій із бази даних з апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2018 року, ухваленого суддею Кардаш О.І.,

в с т а н о в и в:

У липні 2018 року позивач звернувся до суду та просив ухвалити рішення про визнання нечинними п. 1.1.5.5, 1.1.7.31, 1.1.7.41, 1.1.4 Умов та Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» від 06 березня 2010 року № СП-2010-256 та зобов'язання Українського бюро кредитних історій видалити його кредитну історію із бази даних.

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що установа, в якій працював, у 2001 році уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» договір про зарахування заробітної плати на особові картки працівників - отримувачів зарплати. Ставши клієнтом та споживачем банківських послуг, Банк видав йому кредитну картку, якою часто користувався та вчасно виконував кредитні зобов'язання, сплачуючи комісію згідно встановлених ним тарифів. У 2011 році представник Банку вперше за 10 років користування кредитними картками, під час переоформлення картки, надав для підписання заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, затверджених наказом №СП-2010-256 від 08 березня 2010 року. При цьому з самими Умовами та Правилами, тарифами та інформацією про сукупну вартість кредиту не був ознайомлений. Прочитавши заяву-анкету, підписав її, оскільки ніяких зауважень на той момент не виникло.

Не заперечує, що користувався кредитними коштами Банку, однак вважає окремі пункти Умов і Правил дискримінаційними та такими, що грубо суперечать діючому цивільному законодавству та законодавству про захист прав споживачів, а саме: п.1.1.5.5 вважає незаконним в частині уникнення відповідальності Банку за відсутності формулювань та визначень, в чому полягає недобросовісне виконання клієнтом Умов та Правил, якщо інформація стане відомою третім особам, та які докази мають підтверджувати цю недобросовісність, крім тверджень самого Банку; п.1.1.7.31 вважає незаконним в частині строку позовної давності (50 років); п.1.1.7.41 вважає протиправним через те, що договір є чинним без обмеження; п. 1.1.4 Умов і Правил теж повинен бути визнаний незаконним, оскільки перетворює ці Умови і Правила вже в кредитний договір, згідно якого виникають зовсім інші права та обов'язки сторін.

Всупереч п.1.1.1.27 Умов і Правил відповідач не уклав договору страхування ризику неповернення кредиту, чим додатково підтвердив свою недобросовісність та сам порушив свої Умови та Правила надання банківських послуг.

В частині вимог до відповідача - Українського бюро кредитних історій, то п.1.1.3.2.5 Умов і Правил передбачає обов'язкову наявність згоди клієнта на подання інформації про себе в Бюро кредитних історій у формі заяви. Такої заяви не писав, згоди не надавав, тому дії відповідача - Українського бюро кредитних історій суперечать чинному законодавству та ст.9 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Вважає, що має місце істотна зміна обставин, що унеможливлюють виконання Умов і Правил, які Банк вважає договором та його виконання порушує співвідношення його майнових інтересів як сторони, і позбавляє очікуваного інтересу, заради якого укладено договір. Встановлення Банком 50 річного строку позовної давності та необмеженості його дії в часі суперечить ч.2 ст. 260 ЦК України, згідно якої порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Крім того, представник Банку згідно із законом повинен був довести свої Умови і Правила та розмір пені і штрафів не інакше як під особистий підпис клієнта Банку. Недоведеність Умов та Правил, і грабіжницький характер тарифів Банку до позивача як споживача банківських послуг ставить під сумнів чинність умов такого договору. Крім цього, грубо порушено вимоги Постанови НБУ від 10 травня 2-7 року №168, якою затверджено Правила надання банками України інформації споживачам про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, ПАТ КБ «ПриватБанк» порушив п. 5,6,8 постанови НБУ від 05 листопада 2014 року №705 «Про здійснення операцій з використанням електронних платіжних засобів» із змінами та доповненнями, що є додатковими доказами та підставами визнати нечинним окремі пункти Умов та Правил надання банківських послуг.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 12 вересня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Вважає, що рішення не відповідає обставинам та суті справи, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права. Причиною звернення до суду був захист конституційних прав та інтересів. Прийнятим рішенням суд визнав легітимними порушення банківського законодавства та законодавства про захист прав споживачів. Суд не дослідив таких понять як договір про надання банківських послуг, кредитний договір, що є різними поняттями з різними цивільно-правовими наслідками, переплутав та незаконно трансформував договір про надання банківських послуг в кредитний договір. Суд помилково ствердив у рішенні про те, що сторони вільні в укладенні договору та виборі контрагента. Насправді, не він обирав Банк, це зробив його роботодавець, який фактично змусив обслуговуватись у цьому Банку. Суд, замість того, щоб вирішувати справу в загальному провадженню, не відомо на якій підставі розглянув спір у спрощеному провадженні, чим фактично порушив його право на справедливий суд та порушив принцип рівності сторін перед законом та судом. Після квітня 2014 року перестав бути клієнтом Банку. Оспорювані правовідносини стосувалися саме періоду до квітня 2014 року, що хотів пояснити особисто під час розгляду справи, а цього права його позбавили.

Висновки суду є невмотивованими, нічим не підтвердженими та такими, що не відповідають обставинам справи та суті позовних вимог. Суд сам себе заплутав, посилаючись на норми законодавства про те, що договір є обов'язковим для виконання двох сторін, але у висновку не навів жодного аргументу, чому вважає, що договір мав виконувати тільки позивач. Судом не спростовано доводів про порушення відповідачем вимог постанови НБУ від 05 листопада 2014 року №705 та Постанови НБУ від 10 травня 2007 року. В рішенні не наведено мотивів обґрунтування вимог позовної заяви про факти порушення відповідачами банківського законодавства, неправильно констатовано у рішенні про укладення кредитного договору, якого насправді не існує, не наведено у рішенні мотивів, чому суд не бере до уваги обґрунтування невідповідності вимогам закону конкретних пунктів Правил та Умов, а процитував норми, які не спростовують його доказів. Щодо строку позовної давності, суд фактично визнав та правильно обґрунтував порушення Банком, однак не зробив логічних висновків, що дає підстави вважати наявність упередженого підходу до розгляду справи.

Доводи Банку, що як клієнт надав згоду на поширення інформації щодо кредитної історії, є явно недостатніми для констатації її наявності без письмової заяви-згоди.

Такий поверховий розгляд справи підтверджує порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Встановлено, що під час розгляду справи у подібних правовідносинах ухвалою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року справу № 754/13763/15-ц передано на розгляд Великої палати Верховного Суду.

Зі змісту даної ухвали вбачається, що Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність відступу від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленому судовому рішенні Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-144 цс14, а також вважає, що є необхідність у формуванні єдиної правозастосовної практики для усунення виявлених розбіжностей у практиці розгляду судами аналогічних спорів.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання нечинними окремих пунктів Умов і Правил надання банківських послуг.

ПАТ КБ «ПриватБанк» вважає, що підписана анкета-заява позичальника про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку складає між позивачем та відповідачем договір, що підтверджується підписом ОСОБА_2 в заяві. Крім того, вказаний підпис свідчить про обізнаність особи щодо всіх складових договору і про його згоду з ними.

Така ж думка міститься у постановах Верховного Суду України від 10 червня 2015 року, №6-695цс15, від 22 жовтня 2014 року № 6-127цс14, від 04 листопада 2015 року № 6-1926 цс-15.

Однак, Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду в ухвалі від 12 вересня 2018 року дійшов висновку про те, що якщо Умови та Правила надання банком кредиту не містять підпису позичальника та при цьому банк не надає судам належних доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови і Правила містили ту чи іншу спірну умову у момент підписання заяв позичальника, або в подальшому не змінювались, то такі Умови та Правила надання банком кредиту не можуть вважатись складовою частиною кредитного договору банку з цим позичальником.

На думку колегії суддів Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду, при розгляді справ з аналогічними фактичними обставинами банки, на підтвердження тих чи інших умов кредитування, повинні надавати судам підписані позичальником Умови та Правила надання банком кредиту або докази, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, яка містить посилання на конкретну редакцію таких Умов, відповідно із наданням суду цієї редакції Умов або докази на підтвердження того, яка саме редакція Умов була чинною на дату підписання заяви позичальником, тощо.

Надані Умови та Правила надання банком кредиту, без підтвердження того, що саме ці Умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника не повинні оцінюватись судом, як належний доказ у справах з аналогічними фактичними обставинами.

Даний висновок колегії суддів Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду приймається судом до уваги з огляду на те, що спірні правовідносини у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та у цивільній справі № 754/13763/15-ц, що є предметом перегляду Великої Палати Верховного Суду, є подібними.

Згідно з п.10 ч.1 ст.252 ЦПК України суд може зупинити провадження у справі у випадку перегляду судового рішення у подібних правовідносинах (у іншій справі) у касаційному порядку палатою, об`єднаною палатою, Великою Палатою Верховного Суду.

Відповідно до п.14 ч.1 ст. 253 ЦПК України передбачено, що провадження у справі зупиняється у випадку, передбаченому п.10. ч.1ст.252 ЦПК України до закінчення перегляду в касаційному порядку.

Оскільки справа у подібних правовідносинах передана на розгляд до Великої Палати Верховного Суду і прийнята нею до продовження розгляду, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне зупинити апеляційне провадження у справі позовом ОСОБА_2 до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду справи № 754/13763/15-ц.

На підставі п.10 ч. 1 ст. 252, п.14 ч. 1 ст. 253, ст.260 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», Українського бюро кредитних історій про визнання нечинними пунктів Умов і Правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк» та зобов'язання видалити кредитну історію Українського бюро кредитних історій із бази даних зупинити до закінчення перегляду Великою Палатою Верховного Суду в касаційному порядку судового рішення у цивільній справі № 754/13763/15-ц.

Ухвала набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст складено 30 листопада 2018 року.

Головуючий: Р.Й. Матківський

Судді: Л.В. Василишин

І.О. Максюта