Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 309-1856/15-ц

провадження № 61-30453 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11,

третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області,

у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк»на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2016 року у складі

судді Лук'янової О. В. та рішення Апеляційного суду Закарпатської області

від 24 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кожух О. А., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Закарпатського обласного управління АТ «Ощадбанк»

(далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 05 червня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (далі - ВАТ «Ощадбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 185-С-08, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 1 000 000, 00 грн із сплатою

18, 5 відсотків річних за користування кредитними коштами, строком на 10 років з кінцевим терміном погашення не пізніше 04 червня 2018 року.

На забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором, цього ж дня між цими самими сторонами укладено іпотечний договір

№ 5601, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1, який належить на праві власності ОСОБА_1

08 липня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 7125, предметом якого є земельна ділянка АДРЕСА_1, площею 0,0327га, надана для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель, розташованих за зазначеною вище адресою, яка належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 04 липня 2008 року.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 01 лютого

2011 року задоволено позов ВАТ «Ощадбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 338 770, 20 грн, на виконання якого 31 березня 2011 року видано виконавчий лист.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов'язань з кредитним договором, ПАТ «Ощадбанк» звертався до відповідачів з вимогами про усунення порушення зобов'язань та звільнення житлового приміщення, переданого в іпотеку.

Посилаючись на те, що залишення зазначених вимог без задоволення, дає законні підстави вважати про неспроможність боржника повернути грошові кошти у добровільному порядку, позивач просив: у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 05 червня 2008 року в розмірі

3 219 898, 52 грн звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 05 червня 2008 року № 5601, а саме: на житловий будинок АДРЕСА_1 та за іпотечним договором

від 08 липня 2008 року № 7125, предметом якого є земельна ділянка АДРЕСА_1 за вказаною адресою, шляхом проведення прилюдних торгів в межах процедури виконавчого провадження, а отримані від реалізації іпотеки кошти направити на погашення заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «Ощадбанк», та встановити початкову ціну предметів іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом під час проведення виконавчих дій; виселити відповідачів з будинку АДРЕСА_1.

Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 22 лютого

2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що право на користування спірним житловим приміщенням мають малолітні діти, які проживають в ньому, а тому їхні права підлягають особливому захисту. Крім того, будинок, переданий в іпотеку, придбано не за рахунок кредитних коштів, іншого житлового приміщення відповідачі не мають і у них відсутня можливість його придбати, позивач не зазначив про можливість забезпечення їх іншим постійним житлом, а тому підстави для задоволення позову відсутні.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Ощадбанк» задоволено частково, рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 22 лютого 2016 року скасовано в частині позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалено в цій частині нове рішення про задоволення позову.

У рахунок погашення основного заборгованості за кредитним договором

від 05 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1, у розмірі на загальну суму 3 219 898, 52, яка складається з: 990 891, 06 грн - заборгованості за тілом кредиту; 144 670, 09 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту; 129 213, 47 грн - 3 відсотки річних; 578 188, 97 грн - інфляційні втрати; 727 147, 46 грн - заборгованість за відсоткам; 106 163 ,53 грн - пеня за несвоєчасне погашення відсотків; 94 231, 37 грн - 3 відсотки річних за несвоєчасне погашення відсотків; 449 392, 57 грн - інфляційні втрати за несвоєчасне погашення відсотків; звернено стягнення на предмет іпотеки: за договором іпотеки від 05 червня 2008 року, укладеного між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1, а саме - житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_1, шляхом його продажу з прилюдних торгів за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість,визначену в іпотечному договорі у розмірі 1 620 800, 00 грн; за договором іпотеки від 08 липня 2008 року, укладеного між ВАТ «Ощадний Банк» та

ОСОБА_1, а саме - земельну ділянку площею 0,0327 га, кадастровий номер НОМЕР_1, розташованої по АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 від 04 липня 2008 року, шляхом продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість визначену в іпотечному договорі у розмірі 46 047, 30 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором з підстав наявності права користування цим приміщенням малолітніми дітьми, оскільки законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за рахунок майна, переданого в іпотеку. Рішення виконавчого комітету Хустської міської ради

від 11 квітня 2014 року, як органу опіки та піклування про відмову у наданні дозволу на реалізацію предмета іпотеки не може обмежувати право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки орган опіки та піклування надав дозвіл на укладення іпотечного договору.

Залишаючи в іншій частині рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд керувався тим, що заставне майно було придбано не за рахунок кредиту, а тому виселення з нього можливо лише за умови надання відповідачам іншого постійного жилого приміщення, наявність якого не встановлено.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у травні 2017 року, ПАТ «Ощадбанк» просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів, та передати справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

В іншій частині судові рішення у цій справі не оскаржуються, а тому не підлягають перегляду Верховним Судом (частина перша статті 400 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що підставою для відмови у задоволенні позовної вимоги про виселення відповідачів одночасно з вимогою про звернення стягнення на іпотечне майно могло бути лише недотримання банком процедури виселення відповідачів, тоді як банк на виконання вимог частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» на адресу всіх відповідачів направляв вимоги про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця з дня її отримання, однак відповідачі їх не виконали. Поза увагою судів залишилось і те, що іпотекодавець, діючи недобросовісно і всупереч умов укладеного між сторонами договору іпотеки, після укладення цього договору зареєстрував за адресою предмета іпотеки своє місце проживання та місце проживання ще 11 осіб, а також не встановили відсутність у кожного з відповідачів іншого майна придатного для проживання. На момент укладення іпотечного договору у власності ОСОБА_1 було інше житлове приміщення та нежитлова будівля, за рахунок продажу яких він мав би можливість придбати інше житлове приміщення.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня

2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

24 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

За змістом частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 05 червня 2008 року між

ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 185-С-08, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 1 000 000,00 грн із сплатою 18,5 відсотків річних за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення грошових коштів не пізніше 04 червня 2018 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором,

05 червня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 5601, за умовами якого він передав в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_1 на праві власності на підставі свідоцтва про право на власність

від 07 липня 2006 року НОМЕР_3, виданого Хустською міською радою на підставі рішення від 03 липня 2006 року № 712.

Рішенням виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області

№ 465 надано дозвіл ОСОБА_1 на передачу в іпотеку будинку по

АДРЕСА_1, право користування яким має малолітня дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

08 липня 2008 року між ВАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 укладено іпотечний договір № 7125, за умовами якого він передав в іпотеку нерухоме

майно - земельну ділянку, площею 0,0327 га, наданої для будівництва та обслуговування індивідуального житлового будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1, що належить іпотекодавцю на праві власності на підставі державного акта на право власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Хустською міською радою 04 липня

2008 року.

У зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором утворилася заборгованість у розмірі 1 338 770,20 грн, яку стягнуто на користь банку на підставі рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 01 лютого 2011 року. Зазначене рішення боржником не виконано.

Позичальник своїх зобов'язань з повернення грошових коштів, наданих йому за кредитних договором, в обумовлені договором строки не виконав, внаслідок чого станом на 24 квітня 2015 року нарахована заборгованість у розмірі

3 219 898, 52 грн, яка складається з: 990 891, 06 грн - заборгованості за тілом кредиту; 144 670, 09 грн - пеня за несвоєчасне погашення кредиту;

129 213, 47 грн - 3 відсотки річних за несвоєчасне погашення кредиту;

578 188,97 грн - інфляційні втрати за несвоєчасне погашення кредиту;

727 147,46 грн - заборгованість зі сплати відсоткам; 106 163,53 грн - пеня за несвоєчасне погашення відсотків; 94 231, 37 грн - 3 відсотки річних за несвоєчасне погашення відсотків; 449 392, 57 грн - інфляційні втрати за несвоєчасне погашення відсотків. Правильність наданого банком розрахунку не оспорювалася.

21 вересня 2014 року ПАТ «Ощадбанк» направило ОСОБА_1 вимогу

від 18 серпня 2014 року № 1766 про порушення зобов'язання за кредитним договором та попередження про звернення стягнення на предмет застави у разі ухилення від погашення заборгованості.

ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_6 ОСОБА_7,

ОСОБА_8, ОСОБА_9 ОСОБА_10 ОСОБА_11 засобами поштового зв'язку направлялися вимоги про звільнення житлового приміщення, переданого в іпотеку, від 23 жовтня 2014 року та від 11 лютого

2015 року.

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому Законом.

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплено в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною третьою статті 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частинами першою та другою статті 39 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 Житлового кодексу Української РСР.

Прикінцевими положеннями Закону України «Про іпотеку», який набрав чинності з 01 січня 2004 року, внесено зміни, зокрема до статті 109 Житлового кодексу Української РСР та викладено її в новій редакції.

Відповідно до частини другої статті 109 Житлового кодексу Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 Житлового кодексу Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються положення як статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і статті 109 Житлового кодексу Української РСР.

При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього майна в судовому порядку, відсутність постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1449цс15, від 25 листопада

2015 року у справі № 6-1061цс15, від 16 грудня 2015 року у справі № 6-1469цс15 та від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2830цс15.

Встановивши, що ОСОБА_1 придбав у власність будинок, переданий в іпотеку, не за рахунок кредиту, суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що заявивши вимогу про виселення відповідачів з предмета іпотеки, банк не вказав у позовній заяві іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог статті 109 Житлового кодексу Української РСР має бути надане особі одночасно з її виселенням, що є підставою для відмови в задоволенні позову в цій частині. Зазначення іншого постійного жилого приміщення, яке відповідно до вимог закону має бути надане особам одночасно з їх виселенням, є обов'язком позивача.

Такий висновок судів попередніх інстанцій відповідає положенням статті 109 Житлового кодексу Української РСР, які мають враховуватися при застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку».

Ураховуючи наведене, доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, є безпідставними

Доводи касаційної скарги про не встановлення судами наявності у відповідачів іншого житлового приміщення не заслуговують на увагу, оскільки частиною третьою статті 10, частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Посилання на те, що на момент укладення іпотечного договору у власності позичальника був інший житловий будинок АДРЕСА_2 не впливають на правильність висновків судів, оскільки з умов іпотечного договору та довідки виконавчого комітету Хустської міської ради Закарпатської області від 08 травня 2008 року № 325/2-22, на яку посилається позивач, вбачається лише факт реєстрації місця проживання ОСОБА_1, до складу якого на той момент входили ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_3 (дочка). Зазначені документи не можуть бути підтвердженням того, що станом на момент звернення до суду із зазначеним позовом у власності ОСОБА_1 перебувало інше житлове приміщення придатне для проживання. Доказів на підтвердження зазначених обставин до суду банк не надав.

Крім того, відповідачами в даній справі є не лише ОСОБА_1 та його дружина, а і ОСОБА_2, ОСОБА_2 В, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, яким також має бути надано інше постійне жиле приміщення у разі їх виселення з житлового приміщення, що є предмета іпотеки.

Інші доводи касаційної скарги не впливають на законність ухвалених судових рішень в частині відмови у задоволені позовних вимог про виселення та зводяться до незгоди ПАТ «Державний ощадний банк» з висновками судів.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права..

З огляду на наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Закарпатського обласного управління

АТ «Ощадбанк» залишити без задоволення.

Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 22 лютого

2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 24 квітня

2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І.Усик