Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 559/1244/16-ц

провадження № 61-7100св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5,

представники позивача: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

представники відповідача: ОСОБА_9, ОСОБА_10,

позивач за зустрічним позовом - ОСОБА_8,

відповідачі за зустрічним позовом: ОСОБА_4, ОСОБА_11,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_10,на рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 31 серпня 2017 року у складі судді Ходак С. К.та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Шимківа С. С., Бондаренко Н. В., Григоренка М. П.,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2016 року ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, звернулася до суду з позовом до ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні приміщенням та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належить 1/2 та 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_2. Також її неповнолітній дочці ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 1/6 частини житлового будинку АДРЕСА_3. У 2013 році між нею та ОСОБА_8 було укладено в усній формі попередній договір купівлі-продажу належних їй та її дочці частин вказаного житлового будинку. На забезпечення виконання своїх зобов'язань ОСОБА_8 сплатив аванс у розмірі 3 500 доларів США та зобов'язався у строк двох років розрахуватися за будинок у повному обсязі. Згідно з домовленістю, після отримання завдатку, позивач дозволила ОСОБА_8 тимчасово проживати у будинку до оформлення договору купівлі-продажу та проведення розрахунків за ним. У липні 2015 року ОСОБА_5 звернулася до відповідача з проханням про те, щоб він розрахувався в повному обсязі за будинок або залишив його та висилився з нього, проте її вимогу ОСОБА_8 відмовився виконувати.

Посилаючись на те, що ОСОБА_8 перешкоджає їй вільно на власний розсуд користуватися та розпоряджатися власним майном та з урахуванням викладеного, ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, просила суд зобов'язати ОСОБА_8 не чинити перешкоди у користуванні житловим будинком АДРЕСА_1, а також виселити його з вказаного будинку без надання іншого жилого приміщення.

Не погоджуючись із вказаним позовом ОСОБА_8 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_11 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що у 2011 році між ним та сім'єю ОСОБА_4 була домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_3. Домовилися про ціну та інші істотні умови подальшого договору купівлі-продажу та він сплатив частину обумовленої суми. Вказаний будинок був оформлений на ОСОБА_12, який через деякий час помер. В подальшому ОСОБА_4 не відмовлялася від укладення договору і домовилися про те, що після оформлення права власності на спірний будинок, вони нотаріально посвідчать договір, проте ОСОБА_4 ухиляється від оформлення договору купівлі-продажу та його нотаріального посвідчення, чим порушує його права та інтереси.

Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 31 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_8 не чинити перешкод ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у користуванні будинком АДРЕСА_1.

Виселено ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, з будинку АДРЕСА_3, який належить на праві приватної власності у розмірі 1/2 та 1/6 частини ОСОБА_4 та на праві приватної власності у розмірі 1/6 частини неповнолітній ОСОБА_5

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 відмовлено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що договір купівлі-продажу підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, а тому не може бути визнаний дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України та, відповідно до частини першої статті 317 ЦК України, право власності надає власникові право розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

У грудні 2017 року ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_10, подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не в повному обсязі досліджено всі обставини справи, не взято до уваги доводи та докази сторін у справі.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

13 березня 2018 року до Верховного Суду надійшла вказана справа.

02 квітня 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4 на праві приватної власності належить 1/2 та 1/6 частини будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено свідоцтвом про право власності від 05 червня 2013 року НОМЕР_1 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 05 червня 2013 року

НОМЕР_2, а також витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05 червня 2013 року, індексний номер витягу 4426993.

Неповнолітній дочці ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на праві приватної власності належить 1/6 частини житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено свідоцтвом про право власності за законом від 05 червня 2013 року.

Відповідно до розписки від 28 серпня 2013 року ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_8 5 500,00 доларів США на придбання належного їй та дочці 83,2/100 (1/2, 1/6 та 1/6) житлового будинку АДРЕСА_3.

У розписці зазначено, що ОСОБА_4 зобов'язується продати ОСОБА_8 вищезазначене житло після оформлення прав власності на нього. У зв'язку з даною домовленістю вона передала ОСОБА_8 ключі від квартири та дозволила йому тимчасово там проживати, до отримання документів, які підтверджують її право власності.

Звертаючись до суду із позовом про визнання договору купівлі-продажу спірного будинку дійсним ОСОБА_8 посилався на те, що договір був фактично укладений, оскільки він як покупець передав обумовлені договором кошти, а продавець - ОСОБА_4 передала йому ключі від будинку та прийняла грошові кошти за його купівлю, проте остання ухиляється від нотаріального посвідчення вказаного договору.

Під час розгляду справи судом першої інстанції, було встановлено, що між сторонами не було досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору, оскільки ОСОБА_4 відмовляється від нотаріального посвідчення договору у зв'язку із тим, що ОСОБА_8 не здійснив повного розрахунку за будинок, а кошти, які ним були передані є лише авансом.

Статтею 220 ЦК України встановлено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до пункту 13 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»

від 06 листопада 2009 року № 9 при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з'ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Частина перша статті 319 ЦК України передбачає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною третьою статті 98 ЖК УРСР передбачено, що тимчасові жильці на вимогу наймача або членів його сім'ї, які проживають разом з ним, зобов'язані негайно звільнити приміщення, а вразі відмовлення - підлягають виселенню у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Отже, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4., суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги ОСОБА_4. підлягають задоволенню, оскільки у відповідності до частини першої статті 321 ЦК України право власності є непорушним та включає правомочність розпоряджатися своїм майном на власний розсуд.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання права власності на будинок, суди попередніх інстанцій, встановивши, що між сторонами не було досягнуто згоди за всіма істотними умовами договору купівлі-продажу житлового будинку у зв'язку із чим спірний договір не було нотаріально посвідчено та не здійснено його державної реєстрації, дійшли правильного та обґрунтованого висновку про те, що вказаний договір не може бути визнаним дійсним у відповідності до частини другої статті 220 ЦК України.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до частини 3 статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Враховуючи те, що ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2018 року зупинено виконання рішення Дубенського міськрайонного суду рівненської області

від 31 серпня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області

від 16 листопада 2017 року до закінчення касаційного провадження, тому виконання рішення на підставі частини 3 статті 436 ЦПК України підлягає поновленню.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, в інтересах якого діє ОСОБА_10, залишити без задоволення.

Рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 16 листопада 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 31 серпня 2017 року та ухвали Апеляційного суду Рівненської області

від 16 листопада 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська