Провадження № 2/761/2006/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 листопада 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Макаренко І.О.,

при секретарі Триндюк А.М.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом в якому просив суд: стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 суму 3% річних від простроченої заборгованості з урахуванням індексу інфляції від простроченої заборгованості за розпискою від 05.12.2011 року у розмірі 651 106,35 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.12.2011 року ОСОБА_3 надав позику ОСОБА_4 у розмірі 607 500,00 грн. Позичальником кошти не були повернуті. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.06.2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено та стягнуто на його користь з ОСОБА_4 заборгованість за розпискою у розмірі 607 500,00 грн. та судовий збір у розмірі 3 441,00 грн. Оскільки відповідач у добровільному порядку вказане рішення суду не виконав, позивачем був направлений виконавчий лист по справі 761/28773/13-ц від 12.01.2015 р. до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві. Станом на сьогодні рішення суду відповідачем не виконано суму боргу не повернуто, у зв'язку з чим, у відповідача виникла заборгованість з інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

У своєму відзиві на позовну заяву відповідач просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, зазначивши, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання. Також вказував на те, що відповідача не можна вважати належним відповідачем.

Третя особа своїх пояснень на позовну заяву до суду не надала.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, поясненнях та просив суд їх задовольнити.

Представники відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 11.06.2014 р. позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за розпискою задоволено та стягнуто з відповідача заборгованість у сумі 607 500,00 грн.

Судом був виданий виконавчий лист 761/28773/13-ц від 12.01.2015 р., який позивача пред'явив до Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві для примусового виконання.

Відповідно до листа виконавчої служби, станом на 10.04.2017 р. виконавчий лист Шевченківського районного суду м. Києва №761/28773/13-ц від 12.01.2015 р. щодо стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованості на суму 610 941,00 грн., не виконано.

На підставі ст. 625 ЦК України позивачем було нараховано відповідачу заборгованість з інфляційних втрат у розмірі 590 748,73 грн. та трьох відсотків річних у розмірі 60 357,62 грн.

Предметом позову є стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі статті 625 ЦК України, нарахованих за період з 11.06.2014 року по 25.09.2017 року за невиконання рішення суду, яким на користь позивача стягнуто з відповідача заборгованість за розпискою.

За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб.

Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов'язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

Тобто, відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов'язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі, як установлено, наприклад, частиною четвертою статті 36, статтями 43, 46, частиною третьою статті 334, частиною третьою статті 653 ЦК України.

Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов'язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення, але не породжує таке зобов'язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства пов'язують виникнення зобов'язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Грошові зобов'язання, відповідальність за які встановлена цією статтею, передбачають насамперед договірні правовідносини, про що свідчить системний аналіз положень розділу І «Загальні положення про зобов'язання» книги 5 цього Кодексу, в якому розміщено статтю 625 ЦК України.

Рішення суду за загальним правилом не може породжувати зобов'язання грошового характеру, тому що зобов'язання боржника завжди передує судовому рішенню. Судове рішення у цьому разі не виступає юридичним фактом, що породжує зобов'язання, а слугує підтвердженню факту певного правопорушення та визначає суму коштів, що становить зміст цього зобов'язання. Навіть у тому випадку, коли конкретна сума грошового зобов'язання встановлюється судовим рішенням, вона ґрунтується на факті вчиненого раніше правопорушення, обраховує борг із моменту правопорушення. Суд, задовольняючи вимогу кредитора, тим самим визнає правомірними вимоги позивача та застосовує примус до стягнення шкоди. Тому судове рішення не породжує, а підтверджує підставу виникнення зобов'язання.

За таких обставин, дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п'ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов'язальних правовідносин. Правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовано Законом України «Про виконавче провадження». Таким чином, оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з невиконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України).

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 625 ЦК України, ст.ст. 3-5,12-13, 19, 76-92, 95, 187, 211, 258-259, 264-265, 268, 272-273, 352, 354-355 ЦПК України,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: ОСОБА_5 про стягнення інфляційних витрат та 3% річних - відмовити в повному обсязі.

Відповідно до п. 15.5 розділу 15 XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України рішення суду може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: