Провадження №2/521/975/18
23 квітня 2018 року місто Одеса
Малиновський районний суд міста Одеси у складі:
головуючий суддя Плавич І.В.,
секретар судового засідання Коваль Т.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів,
У провадженні суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів.
Обґрунтовуючи предявлений позов та пояснюючи підстави звернення до суду, позивач посилався на ті обставини, сторони уклали попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу, позивач сплатив аванс у розмірі 79 000,00 гривень, однак, у порушення вимог чинного законодавства відповідачем була здійснена нечесна підприємницька практика, результатом якої стало введення позивача в оману при укладанні попереднього договору купівлі-продажу товару та передчасна сплата авансу за автомобіль, у звязку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом.
Позивач ОСОБА_1 у відкрите судове засідання не зявився, але від представника особи надійшла заява про підтримання позову та розгляд справи за відсутності сторони позивача в порядку ст. 211 ч.3 ЦПК України.
Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» у відкрите судове засідання не зявився, товариство повідомлялось судом про розгляд даної цивільної справи належним чином, причини неявки суду не відомі.
Згідно ст. 280 ч.1 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
З огляду на неявку відповідача по даній цивільній справі, врахувавши позицію сторони позивача, суд вважає можливим розглядати справу в заочному порядку.
Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, прийнявши до уваги пояснення позивача за суттю спору і підставами звернення в суд, надавши належну юридичну оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами по справі, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Під час розгляду справи судом було встановлено, що 13 листопада 2017 року між ОСОБА_1 з однієї сторони, та ТОВ «Велес Авто» - з іншої сторони, був укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0046/17, відповідно до умов якого сторони зобовязуються у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу на умовах, встановлених у попередньому договорі.
Відповідно до п. 1.5 Договору сторони зобовязуються укласти основний договір до 21 листопада 2017 року за умови переведення на поточний рахунок продавця покупцем коштів у вигляді авансу у розмірі 79 000,00 гривень.
Як, вбачається із п. 1.6 попереднього договору №0046/17 від 13 листопада 2017 року, сукупна вартість автомобілю марки «КІА Sportage», 2016 року випуску, що є предметом вказаного договору між сторонами, складає 790 000,00 гривень.
Проте, як зазначає сторона позивача, попередньо сторонами була узгоджена ціна за вказаний автомобіль у розмір саме 150 000,00 гривень.
Крім того, відповідно до відомостей із інтернет - ресурсу avtobaz.ar.ua автомобіль марки «КІА Sportage», 2014 року випуску, коштує 150 000,00 гривень.
ОСОБА_1 неодноразово звертався до ТОВ «Велес Авто» із заявами про повернення коштів у розмірі 79 000,00 гривень, які були сплачені на користь відповідача у якості авансу відповідно до договору від 13 листопада 2017 року, про що свідчать відповідні заяви із описом вкладення та квитанціями про направлення ТОВ «Велес авто» відповідних заяв.
Надаючи виниклим між сторонами по справі належну правову оцінку, судом зазначається, що згідно ст. 509 ч.ч.1,2 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. При цьому, зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Згідно ст. 11 ч.1, ч.2 п.1 ЦК України, цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.
Як встановлює ст. 626 ч.1 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Щодо ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. Водночас, як чітко вказує ст. 631 ч.1 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору.
Як наводить ст. 202 ч.ч.1,2 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Згідно ст. 203 ч.ч.1,2,3,4,5 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Як вказує ст. 215 ч.ч.1,2,3 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Водночас, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Як наводить ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобовязана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у звязку з вчиненням цього правочину.
Згідно п.п. 19, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сімї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Згідно ст. 16 ч.1, ч.2 п.2 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним.
Суд погоджується із позицією сторони позивача, що ціна, за яку вказаний транспортний засіб було відчужено ОСОБА_1, свідчить, що оспорюваний правочин був укладений на вкрай невигідних для нього умовах. Відтак, задовольняючи відповідну вимогу та обираючи дієвий механізм захисту порушеного права ОСОБА_1, суд вбачає обґрунтованим визнати оспорюваний договір купівлі-продажу недійсним.
В силу ст. 216 ч.1 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обовязки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється.
Згідно п.п. 5, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. При цьому, реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути предявлена тільки стороні недійсного правочину.
Також, необхідно зазначити, що відповідно до ст. 19 ч. 1, 2, 6 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
З огляду на матеріали справи, пояснення сторони позивача, суд вважає доцільним розцінювати дії ТОВ «Велес авто» у даному випадку, як прояв нечесної підприємницької практики, результатом якої стало укладення оспорюваного правочину, про недійсність якого дійшов суд.
Таким чином, суд вважає обґрунтованим визнати попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0046/17 від 13 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_1 В,В. та ТОВ «Велес авто» недійсним та стягнути із ТОВ «Велес авто» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 79 000,00 гривень, сплачених у рахунок авансу за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу №0046/17 від 13 листопада 2017 року.
Відповідно до ст. 141 ч.1,6 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Таким чином, суд вважає обґрунтованим стягнути з відповідача на користь держави судові витрати, а саме: суму неоплаченого судового збору у розмірі: 704,80+790= 1494,80 гривень.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 12, 13, 19, 76, 81, 133, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 281, 282, п.п. 8, 15.5 розділу ХІІІ ЦПК України, суд,
Позов ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» про визнання договору недійсним та стягнення грошових коштів задовольнити.
Визнати недійсним попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу №0046/17 від 13 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_1 В,В. та ТОВ «Велес авто».
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 79 000,00 гривень, сплачених у рахунок сплати авансу за попереднім договором купівлі-продажу транспортного засобу №0046/17 від 13 листопада 2017 року.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Велес Авто» на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 1494,80 гривень.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочногорішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ст. 354 ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повні відомості про сторін та інших учасників справи згідно статті 265 ч.5 п.4: ЦПК України: