КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №756/8606/17 Головуючий у І інстанції - Васалатій К.А.
апеляційне провадження №22-ц/824/1100/2018 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Олійника В.І., Ігнатченко Н.В.,

за участю секретаря Немудрої Ю.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 січня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

встановив:

У червні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, мотивуючи свої вимоги тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 14 квітня 2007 року.

У шлюбі у сторін народилася донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з позивачем та повністю перебуває на її утриманні.

Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів, відсутності спільних інтересів та різних поглядів на життя.

Сторони разом не проживають, не приймають участі у житті один одного, не підтримують шлюбні стосунки та не ведуть спільного господарства.

Відповідач не приймає участі у вихованні дитини та не надає матеріальної допомоги на її утримання.

Дитина після розірвання шлюбу буде проживати разом із позивачкою.

Спору щодо поділу майна між сторонами не має.

Просила суд, розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути із ОСОБА_2 на свою користь, на утримання доньки ОСОБА_4, аліменти у розмірі 1/3 частини від всіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з моменту подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття та стягнути з відповідача судові витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2. подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення є незаконним, необґрунтованим та таким, що не ґрунтується на матеріалах справи та вимогах матеріального та процесуального законодавства.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, посилається на те, що розмір аліментів на одну дитину по стандарту складає 1/4 частину, а тому в рішенні суду першої інстанції розмір аліментів завеликий.

Зазначає, що він офіційно не працює, а тільки підробляє по можливості за станом здоров'я, він хворий і в нього багато коштів іде на ліки, крім того йому на ліки ще допомагає мати, а не він їй - і вона в нього пенсіонерка.

Ці обставини впливають на розмір аліментів.

Посилається на те, що матеріальне становище суд повинен оцінювати не тільки виходячи з розміру заробітку платника аліментів, а й з вартості належного йому майна, а також розміру витрат платника на власне утримання.

Окрім того, вважає, що розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи.

Також, в обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції позбавив його права на захист та призначив занадто великий розмір аліментів, а в матеріалах справи окрім свідоцтва про народження - ніяких доказів його спроможності сплачувати аліменти в такому розмірі не має, оскільки він на даний момент не працює за станом здоров'я.

Доказів та підстав для ухвалення збільшеного розміру аліментів в матеріалах справи немає - дитина не хворіє, не має інвалідності, і якщо є якісь ще потреби, то це відноситься до додаткових витрат, а не до аліментів.

Крім цього, якщо боржник не працює - аліменти розраховуються від середньої заробітної плати, а в м. Києві середня заробітна плата становить 14800 грн., тоді коли 1/3 частина це 5000 грн., а таких коштів у нього немає.

Просив скасувати рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2018 року в частині стягнення аліментів, та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 аліменти на утримання спільної дитини в розмірі 50% від прожиткового мінімуму.

На апеляційну скаргу ОСОБА_3 подала відзив, який обґрунтовувала тим, що відповідач не вказує про той факт, що він не працює з інших причин, що він неодноразово притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності за крадіжку та за керуванням авто та мопедом в стані алкогольного та наркотичного сп'яніння.

Тобто, зазначає що на авто, транспорт та лікування в нього кошти є, а працювати за 6000 чи за 8000 грн. він не бажає чи не може. Він не хворіє постійно, вживає наркотики та веде неправомірний спосіб життя.

Саме це стало підставою розлучення і відповідач вкрай не бажає виконувати батьківські права та обов'язки, давати аліменти, тощо, адже з подачі позову навіть коли вже разом сторони не жили, відповідач не прислав жодної копійки для дитини та не запитував що дитині потрібно, натомість дбайливо відноситься до себе і лікується за якісь кошти, та не бажає казати, що в нього є нерухомість і він має там частку, і він разом з мамою здає квартиру за адресою: АДРЕСА_1.

Розмір аліментів не може бути менше 100% прожиткового мінімуму на дитину, що складає 1860 грн., яких відповідач також платити не бажає.

Просила, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 09 січня 2018 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, перевіривши матеріали справи, в порядку, передбаченому статтею 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 14 квітня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського РУЮ м. Києва зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3

26 жовтня 2007 року народилася ОСОБА_4, батьками дитини є ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Сторони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, не приймають участі у житті один одного, позивач не має наміру зберігати сім'ю.

Примирення між сторонами неможливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач разом з дружиною та їх спільною донькою разом не проживає, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає та дитина повністю перебуває на утриманні позивача, але остання не в змозі самостійно її утримувати.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою ч.3 ст.51 Конституції України.

Статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Сторони, в рівних частках повинні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, що разом із присудженою сумою аліментів забезпечить належне їх утримання.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки примирення між сторонами неможливе, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін.

Позовні вимоги про стягнення із ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у розмірі 1/3 частини від всіх його доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, обґрунтовані та законні, оскільки відповідач є працездатним та інших осіб на його утриманні не має.

Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Оболонського районного суду міста Києва від 09 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови виготовлено 06 грудня 2018 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді В.І. Олійник

Н.В. Ігнатченко