Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 303/7534/15-ц

провадження № 61-10304св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 червня 2016 року у складі колегії суддів: Власова С. О., Собослой Г. Г., Бондаренко Ю. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), ОСОБА_4 про розірвання кредитного договору та стягнення грошових коштів.

Позовна заява мотивована тим, що 23 червня 2005 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладений кредитний договір № MRVGK04000001, відповідно до умов якого банк надав грошові кошти в сумі 29 726,33 доларів США на такі цілі: 25 000,00 доларів США - на купівлю нерухомості та 4 726,33 доларів США - на оплату страхових платежів, строком до 20 червня 2025 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за вказаним кредитним договором відповідач передав в іпотеку банку будинок за адресою: вул. Курортна, 11а,

с. Широкине, Новоазовський район, Донецька область.

Крім того, 16 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладений договір іпотеки земельної ділянки, згідно з яким останній з метою забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором передав в іпотеку банку земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

До 2014 року позивачем одноособово регулярно сплачувались кредитні платежі згідно з графіком погашення заборгованості, однак обставини істотно змінились, тому 05 жовтня 2015 року ОСОБА_3 надіслав ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву-повідомлення про дострокове розірвання кредитного договору, в якій виразив бажання врегулювати відносини з ПАТ КБ «ПриватБанк» та розірвати кредитний договір від 23 червня 2005 року, оскільки грошові кошти отримані позивачем з метою купівлі нерухомості, що є предметом іпотеки, проте на сьогоднішній день цей житловий будинок опинився у центрі військових дій, внаслідок чого є непридатним для проживання. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України

від 07 листопада 2014 року № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення»,

с. Широкине Новоазовського району Донецької області відноситься до населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення. Проживання у цьому населеному пункті не є можливим. Більше того, внаслідок цих подій будинок майже зруйнований, цей факт підтверджено відповідними актами.

Виконання і надалі кредитного договору порушує майнові інтереси сторін і позбавляє позичальника того, на що він розраховував під час укладення договору. Зазначає, що інтереси відповідача є задоволеними, оскільки ОСОБА_3 сплатив всю загальну суму заборгованості за кредитним договором, а тому вказаний кредитний договір підлягає розірванню.

Крім того, просив вирішити питання про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів у сумі 2 000,00 грн на користь позивача, обґрунтовуючи тим, що як дружина позивача ОСОБА_4 зобов'язана сплачувати разом з позивачем заборгованість, однак остання цього не виконує.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року позов задоволено частково. Розірвано кредитний договір від 23 червня 2005 року № MRVPGK04000001, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_3 Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач уклав кредитний договір виключно з метою купівлі житлового будинку, в якому він разом із сім'єю проживав і лише при таких умовах і обставинах, які існували на момент його укладення. Факт пошкодження (зруйнування) цього будинку внаслідок проведення антитерористичної операції, суд визнав істотною зміною обставин.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 30 червня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 21 березня 2016 року в частині задоволення позовних вимог про розірвання кредитного договору скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено. В іншій частині рішення залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд своє рішення мотивував тим, що суд першої інстанції не навів у мотивувальній частині рішення будь-яких доказів на підтвердження факту істотного порушення відповідачем умов договору.

У серпні 2016 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 червня 2016 року, в якій просить скасувати рішення апеляційного суду та передати справу на новий розгляд до апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом істотно порушені процесуальні права позивача на участь у справі через свого представника, оскільки апеляційним судом прийнято неправомірне рішення за відсутності позивача та його представника. Крім того, апеляційний суд неправильно розтлумачив норми статті 652 ЦК України та безпідставно відмовив у задоволенні позову, чим порушив норми матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 17 серпня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судом встановлено, що 23 червня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та

ОСОБА_3 укладений кредитний договір № MRVGK04000001, відповідно до умов якого банк надав грошові кошти в сумі 29 726,33 доларів США на такі цілі:

25 000,00 доларів США - на купівлю нерухомості та 4 726,33 доларів США - на оплату страхових платежів, строком до 20 червня 2025 року (а. с. 8-9).

23 червня 2005 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладений договір іпотеки, згідно з яким останній з метою забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме житловий будинок, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1

(а. с. 63-64).

16 березня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_3 укладений договір іпотеки земельної ділянки, згідно з яким останній з метою забезпечення виконання взятих на себе зобов'язань за кредитним договором надав в іпотеку банку земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 65-66).

Актом від 15 серпня 2015 року щодо дослідження об'єкта, пошкодженого (зруйнованого), який знаходиться по АДРЕСА_1, встановлено, що об'єкт 1987 року побудови, пошкоджений в результаті проведення антитерористичної операції, а саме: фундамент - на 50 %, перегородки - на 80 %, перекриття - на 50 %, підлога - на 100 %, дах та покриття - на 50 %, інші конструкції пошкоджені на 100 % (а. с. 10).

Із листа Волноваської районної державної адміністрації від 12 лютого 2016 року

№ 01-29-151 вбачається, що згідно з наказом першого заступника Голови Служби безпеки України - керівника Антитерористичного центру при СБУ від 07 жовтня

2014 року № 33/6/а Донецька область визначена як територія проведення антитерористичної операції.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

За умовами статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Зі змісту статті 651 ЦК України вбачається, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Частинами першою та другою статті 652 ЦК України передбачено, що у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив з того, що відсутні істотні умови, визначені у статті 652 ЦК України, оскільки зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом, однак позивачем не доведено істотного порушення умов договору зі сторони банку, які б давали підстави для розірвання спірного договору у судовому порядку.

Посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційний суд неправильно розтлумачив норми статті 652 ЦК України та безпідставно відмовив у задоволенні позову, чим порушив норми матеріального права, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять сукупність істотних умов та виключних підстав, які б у сукупності дали підстави для розірвання договору в судовому порядку.

Крім того, посилання у касаційній скарзі на те, що апеляційним судом істотно порушенні процесуальні права позивача на участь у справі через свого представника, оскільки апеляційним судом розгляд проведено за відсутності позивача та його представника та прийнято неправомірне рішення, не заслуговують на увагу, оскільки апеляційний суд відповідно до статті 305 ЦПК України 2004 рокумає право розглянути справу за відсутності належним чином повідомленої сторони, незалежно від причин її неявки в судове засідання. Неявка сторін у справі не перешкоджає розгляду справи апеляційним судом, адже відкладення розгляду справи апеляційним судом у випадку неявки сторін, належним чином повідомлених про час і місце судового розгляду, є правом, а не обов'язком суду.

Рішеннями Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов'язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належним їй процесуальним правами та неухильно виконувати процесуальні обов'язки.

У справі «Юніон Аліментаріа ОСОБА_6 проти Іспанії» від 07 липня 1989 року ЄСПЛ вказав, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду справи, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 30 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик