Справа №597/509/18
Провадження №2/597/207/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" листопада 2018 р. Заліщицький районний суд Тернопільської області

в складі: головуючого Дудяка С.В.

з участю секретаря Богдана В.М.

позивачки ОСОБА_1

представника позивачки ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Заліщики, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 знесення нерухомого майна,

в с т а н о в и в:

Позивачка в позовній заяві та в судовому засіданні разом із своїм представником просять суд ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача знести за власний рахунок самочинно збудовану споруду, що знаходиться в АДРЕСА_1, Тернопільської області та впритул примикає до помешкання позивачки, яке розташоване АДРЕСА_2

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка та її представник покликаються на те, що позивачкою у 2013 році побудовано житловий будинок в АДРЕСА_3 Відповідач є її сусідом в межу, його житловий будинок знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, Тернопільської області. У 2010 році ОСОБА_3 по межі їх земельних ділянок побудував малу архітектурну споруду для господарських потреб, відносно якої у сторін виник спір, так як позивачка вважає, що вказана споруда зведена з істотним порушенням будівельних та санітарних норм. Крім цього, наявність даної споруди, як стверджує позивачка, порушує її права, з огляду на те, що вона примикає до її помешкання та перешкоджає доступу нею до стіни її будівлі для проведення поточних ремонтів, стічні води з даху будівлі відповідача стікають по стіні її помешкання, наносячи таким чином їй шкоду. В будівлі позивачки руйнуються внаслідок грибків та плісняви стіни. Позивачка, як вона зазначає, неодноразово зверталась до відповідача з метою досудового врегулювання даного спору, однак останній категорично відмовляється розібрати незаконно зведену ним споруду. Тому, в позивачки немає іншого шляху вирішення даного спору, ніж звернення до суду з даним позовом, який вона та її представник просять задоволити в повному обсязі позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, однак надіслав письмовий відзив на позовну заяву позивачки, в якому позову не визнав, просить відмовити в його задоволенні в повному обсязі позовних вимог за його безпідставністю. При цьому відповідач покликається на те, що не зводив у 2010 році, як стверджує позивачка, жодної споруди. Будинок та господарські будівлі і споруди, що за адресою: АДРЕСА_1, Тернопільської області він успадкував після смерті свого батька ОСОБА_4 у 2012 році. Останній будував вказані споруди ще у 1960-1988 роках. В той же час, відповідач зазначає, що позивачкою пропущено строк звернення до суду, який встановлено у три роки. Строк позовної давності для позивачки сплив ще у 2013 році, так як він звів спірну господарську споруду у 2010 році. Крім цього, відповідач стверджує, що позивачка вводить суд в оману, зазначаючи, що побудувала свій житловий будинок у 2013 році, насправді вона у 2013 році лише виготовила технічних паспорт на нього, а збудовано його у 1939 році з порушенням норм ДБН на відстані менше одного метра від межі його земельної ділянки. Позивачкою, як твердить відповідач, не змотивовано належним чином, яку саме їй завдано шкоду самочинним будівництвом, тому вона не має права звернення до суду з даним позовом.

Крім цього, відповідач просить у своїй письмовій заяві слухати дану справу у його відсутності, відмовити в позові позивачці з мотивів наведених ним у відзиві.

Відповідно до ст.211 ч.3 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Заслухавши пояснення позивачки та її представника, дослідивши матеріали справи, письмовий відзив, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного:

в судовому засіданні встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є власницею будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_3

Відповідач ОСОБА_3 є власником будинковолодіння, що розташоване в АДРЕСА_1

Вказані обставини визнаються сторонами, тому не підлягають доказуванню, суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин чи добровільності їх визнання.

Як вбачається із технічного паспорта на будинковолодіння позивачки від 05.08.2013 року її житловий будинок побудовано у 1939 році.

Житловий будинок, що належить відповідачу зведено у 1982 році, прибудову до нього та світлицю у 1988 році, літню кухню, тамбур та стайню у 1960 році. Вищевказане вбачається із технічного паспорта на будинковолодіння відповідача від 04.12.2012 року.

Посилання відповідача на те, що саме позивачкою збудовано з порушенням норм ДБН на відстані менше одного метра від межі його земельної ділянки житловий будинок у 1939 році не беруться судом до уваги, оскільки відповідач відповідного зустрічного позову не подавав та обставини, про які заявляє, не обґрунтовує належним чином.

Також відповідач стверджує, що не зводив у 2010 році, як стверджує позивачка, жодної споруди. Будинок та господарські будівлі і споруди, що за адресою: АДРЕСА_1, Тернопільської області він успадкував після смерті свого батька ОСОБА_4 у 2012 році.

В підтвердження відповідач надав суду, як доказ, копію рішення Заліщицького районного суду Тернопільської області від 01.11.2012 року по справі №1905/1143/2012.

З вищевказаного судового рішення вбачається, що за відповідачем визнано право власності на спадкове майно після смерті його батька, до складу якого входить будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1, Тернопільської області.

Відповідно до положень ст.82 ч.4 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Позивачка та її представник стверджують, що спірна споруда, що зведена впритул до помешкання позивачки є самочинним будівництвом, що також випливає із технічного паспорта від 04.12.2012 року на будинковолодіння відповідача, яке знаходиться в АДРЕСА_1

Відповідно до положень ст.376 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановою №6 від 30.03.2012 року " Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", п.5, роз'яснив, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Суд вважає, що позивачкою в повній мірі доведено перед судом наявність порушення відповідачем її права користування своїм нерухомим майном.

Вищевказане також підтверджується фотознімками, що надані позивачкою, як доказ порушення її права користування нерухомим майном, з яких вбачається, що стіна житлової кімнати позивачки мокріє, впритул до її помешкання примикає мала архітектурна споруда, що унеможливлює її просихання та обмежує доступ позивачки до стіни свого помешкання для її періодичного обслуговування.

Відповідачем в свою чергу не наведено перед судом достатніх та переконливих доказів протилежного, та того, що спірна споруда не єсамочинним будівництвом, що вона збудована на підставі відповідних документів, які дали право виконувати будівельні роботи, належно затвердженого проекту, без істотних порушень будівельних норм і правил.

Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідач заявляє про пропуск позивачкою строку позовної давності, встановленого для звернення до суду з даним позовом у три роки.

Відповідач твердить, що строк позовної давності для позивачки сплив ще у 2013 році, так як він збудував спірну господарську споруду у 2010 році.

Суд не приймає до уваги заяву відповідача про застосування до даного позову строків позовної давності з огляду на наступне:

відповідачем зазначено у відзиві непослідовні твердження, у яких він з однієї сторони запевняє, що у 2010 році не зводив жодних споруд, оскільки не був ще власником до рішення суду про визнання за ним права власності на спадкове майно, а з іншої сторони, що він збудував спірну споруду ще у 2010 році, тому позивачкою, з його слів, пропущено строк позовної давності.

Відповідно до положень ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачка стверджує, що стіна її помешкання, до якої впритул примикає спірна споруда заражена грибком, покрилась цвіллю внаслідок надмірної сирості, тому вона виявивши це, вважаючи свої права порушеними відповідачем, почала звертатись до нього та Зеленогайської сільської ради з метою досудового врегулювання даного спору.

Вищевказане стверджується письмовою заявою позивачки Зеленогайській сільській раді Заліщицького району Тернопільської області від 29.08.2017 року. актом №05 земельно-узгоджувальної комісії від 13.09.2017 року.

Тому, суд в даному випадку не вбачає підстав для застосування до даного позову наслідків пропуску строків позовної давності, передбачених ст.267 ч.4 ЦК України.

А, тому, враховуючи вищевикладене, суд приходить до переконання, що даний позов слід задоволити в повному обсязі позовних вимог, оскільки в судовому засіданні знайшло своє повне ствердження те, що позивачкою строк звернення до суду з даним позовом не пропущено, їй належить право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого об'єкта нерухомості, оскільки нею та її представником в повній мірі доведено наявність порушення відповідачем її права користування нерухомим майном, а відповідачем не доведено протилежного.

Вирішуючи, відповідно до ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах, оскільки позивачка не просить про стягнення з відповідача в її користь сплаченого нею при подання позовної заяви до суду судового збору.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 76-81, 141, 211, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.256, 257, 261, 376, 391 ЦК України, постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року " Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)", суд

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про знесення нерухомого майна задоволити.

Зобов'язати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителя АДРЕСА_4 знести за власний рахунок самочинно збудовану споруду, що знаходиться в АДРЕСА_1, Тернопільської області та впритул примикає до помешкання ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, яке розташоване АДРЕСА_2

Судові витрати по справі покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Тернопільського апеляційного суду через Заліщицький районний суд Тернопільської області протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03.12.2018 року.

Суддя

С. В. Дудяк