Справа № 463/4620/18
Провадження № 2/463/1669/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року Личаківський районний суд м. Львова

в складі головуючого судді - Жовніра Г.Б.,

з участю секретаря судового засідання - Козак М.В.,

позивача - ОСОБА_1,

представника позивача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Винниківської міської ради про визнання права власності, -

встановив:

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання права власності на здійснену самочинно прибудову до квартири №2 на вулиці Л.Українки, 1-а у місті Винники, площею 10,2 кв.м.

Свої позовні вимоги обґрунтовують тим, що позивач є власником квартири №2 у багатоквартирному будинку №1-а на вул. Л.Українки в м. Винники. Загальна площа квартири становила 22,5 кв.м, з метою покращення житлових умов та у звязку із відсутністю санвузла у квартирі, у 2006 році здійснено самовільну добудову до квартири загальною площе 10,2 кв.м. Після здійснення добудови загальна площа квартири складає 32, 7 кв.м. На час здійснення прибудови ніхто з власників інших квартир в будинку не заперечував проти здійснення такої. Земельна ділянка на якій здійснено прибудову відведена для обслуговування багатоквартирного будинку, з сусідами погоджено питання про здійснення самовільної прибудови. Так як прибудову до квартири здійснено на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, то 16.05.2018 вона звернулась до виконавчого комітету Винниківської міської ради із заявою про відведення земельної ділянки під уже збудоване нерухоме майно. 22.05.2018 отримала відповідь, де зазначено, що земельна ділянка, яка знаходиться під багатоквартирним житловим будинком може надаватись за рішенням ради виключно у спільне користування багатоквартирного будинку, а тому в даному випадку питання визнання права власності на самочинне будівництво може бути вирішено в судовому порядку. У звязку із наведеним, позивач змушена була звернутись до суду із позовом, який просять задоволити.

В судовому засідання позивач, представник позивача позов підтримали, дали пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві.

Представник відповідача у судовому засіданні покладається на розсуд суду при прийнятті рішення.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст. 264 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 ч.1 ст. 16 ЦК України встановлено спосіб захисту цивільного права шляхом його визнання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є співвласником квартири №2 за адресою м.Винники, вул. Л.Українки, 1-а, загальною площею 11,5 кв.м., на підставі договору міни, посвідченого 25.03.2002р. приватним нотаріусом ЛМНО та зареєстрованого в реєстрі за №523 (а.с.2).

Представником позивача у судовому засіданні зазначено, що позивачем у 2006 році було здійснено добудову загальною площею 10,2 кв.м. після здійснення добудови загальна площа квартири складає 32,7 кв.м. і складається з кімнат площею 11,0 кв.м. та 11,5 кв.м., кухні 6,7 кв.м., ванни площею 2,3 кв.м. та вбиральні 1.2 кв.м. У звязку із чим посилається на ст. 376 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦК України самочинно збудованим вважається об'єкт нерухомості, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного документа чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об'єкт нерухомості є самочинним.

Водночас згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України).

З контексту частин третьої, четвертої статті 376 ЦК України необхідно зробити висновок, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо дотримання цільового призначення земель, а й до випадків, коли відсутнє таке порушення, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить.

Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником.

При цьому необхідно ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, яка здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил під час будівництва об'єкта.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1328цс15.

Відповідно до технічного паспорту на приватизовану квартиру (будинок) №2 за адресою м.Винники, вул. Л.Українки, 1-а, виготовленого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 17.12.1999р.: загальна площа квартири складала - 22,5 кв.м. (а.с.3)

Після здійснення добудови, відповідно до технічного паспорту на приватизовану квартиру (будинок) №2 за адресою м.Винники, вул. Л.Українки, 1-а, виготовленого ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» 28.04.2006 р. загальна площа квартири складає - 32,7 кв.м. (а.с.4)

Як вбачається з долучених довідок від 19.05.2006 р. №191 та 17.08.2006 р. №391 ЖЕК м. Винники не заперечує проти самовільної добудови за адресою м.Винники. вул. Л.Українки, 1а/2 (а.с.6).

Проте, вказане будівництво проведено без оформлення у встановленому законодавством порядку дозволу на виконання будівельних робіт.

Згідно п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

З аналізу вище переліченого вбачається, що не існує жодної законної підстави для визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, оскільки у матеріалах справи відсутні відомості, щодо того чи, надавалась земельна ділянка у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно та про прийняття забудови до експлуатації.

Крім того, як вбачається з відповіді Виконавчого комітету Винниківської міської ради від 25.05.2018 №35/04-20/1115, житловий будинок, що розташований за адресою м.Винники, вул. Л.Українки, 1а є багатоквартирним житловим будинком беручи до уваги ст.42 Земельного кодексу України за змістом якої земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. А тому така земельна ділянка може надаватись за рішенням ради виключно у спільне користування багатоквартирного будинку (а.с7).

Згідно п.14 даної Постанови на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задоволити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

З огляду на наведене суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України, позивачами не подано належні та допустимі докази на підтвердження того факту, що самочинне будівництво здійснено з дотримання усіх визначених законом вимог та умов, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта.

Крім того, земельна ділянка не надавалась забудовнику власником та користувачем земельної ділянки, в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно, що є однією із необхідних підстав для визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги являються безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Крім того, у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторону позивачів.

Керуючись ст.ст. 2, 10-13, 76-81, 259, 263-265, 268, 273ЦПК України, ст. 321, 376 ЦК України, суд -

ухвалив:

відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Виконавчого комітету Винниківської міської ради про визнання права власності на здійснену самочинно прибудову до квартири №2 на вулиці Л.Українки, 1-а у місті Винники, площею 10,2 кв.м.

Дата складання повного рішення суду - 06.12.2018 року.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення через місцевий суд до Львівського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено в день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (імя) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_1, місце проживання:79495, м. Львів-Винники, вул. Л.Українки, 1-а/2.

Відповідач: Виконавчий комітет Винниківської міської ради, місцезнаходження: 79495, м. Львів-Винники, вул. Галицька, 20.

Суддя: Жовнір Г. Б.