Справа № 521/4842/18
Провадження 2/521/2641/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 червня 2018 року Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Коблової О.Д.,

за участю секретаря судового засідання Барвенко А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» про скасування наказу про припинення трудового договору про звільнення з 12.02.2018 року та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:
У провадженні вказаного складу суду знаходиться на розгляді цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» про скасування наказу про припинення трудового договору про звільнення з 12.02.2018 року та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
В обґрунтування власної позиції, уточнивши позовні вимоги, позивач посилався на ті обставини, що з 26.06.2000 року працював монтером колії 5 розряду Виробничого підрозділу служби колії «Одеська дистанція колії» ПАТ «Українська залізниця».

З 25.02.2016 року позивач на підставі контракту про проходження військової служби у Збройних силах України проходив військову службу до 17.07.2017 року та звільнився з військової служби за сімейними обставинами. Після цього повернувся на попереднє місце роботи, яке зберігалось за ним за весь період служби.

13 лютого 2018 року позивач уклав контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу.

05 березня 2018 року було винесено наказ № 83/ОС про припинення трудового договору з позивачем на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України та звільнення з 12.02.2018 року.

У зв`язку з викладеним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

В судове засідання позивач з`явився, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечувала, надала відзив.

Вивчивши матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, які були представлені суду, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд дійшов до наступних висновків.

Під час судового розгляду справи було встановлено, що ОСОБА_1 з 26.06.2000 року працював монтером колії 5 розряду Виробничого підрозділу служби колії «Одеська дистанція колії» ПАТ «Українська залізниця».

13 лютого 2018 року ОСОБА_1 уклав контракт про проходження громадянином України військової служби у Збройних силах України на посадах осіб рядового складу.

Згідно зазначеного контракту ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання проходити військову службу у Збройних Силах України протягом строку Контракту, тобто терміном 3 роки, а в разі настання особливого періоду понад установлений строк Контракту.

Наказом (розпорядження) № 83/ОС від 05.03.2018 року ОСОБА_1 звільнено з 12.02.2018 року на підставі п.3 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України (в редакції на час звільнення позивача з роботи та призову на строкову військову службу) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

За ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу" від 25.03.1992 р., № 2232-XII (в редакції станом на травень 2016 р.) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України "Про освіту".

Вказані норми надають гарантії щодо збереження місця роботи, посади і середнього заробітку за працівниками призваними на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Судом встановлено, що Наказом (розпорядження) № 83/ОС від 05.03.2018 року ОСОБА_1 звільнено з 12.02.2018 року за п.3 ст. 36 КЗпП України. Підставою для звільнення був контракт, який ОСОБА_1 уклав 13.02.2018 рокум з Міністерством оборони України в собі: тимчасово виконуючого обов`язки командира військової частини НОМЕР_1 майора ОСОБА_2 .

Згідно з нормою ч. 2 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", за громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності.

Відповідно до п. 2 прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації" від 20 травня 2014 року № 1275-VII поширено дію ч. 2 і 3 ст. 39 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", ч. 3ст. 2 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" та ч. 3 ст. 119 КЗпП України в редакції цього Закону на громадян України, які були призвані на військову службу на підставі Указу Президента України "Про часткову мобілізацію".

Указом Президента України від 14 січня 2015 року "Про часткову мобілізацію", який затверджено Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію"" від 15 січня 2015 року, ВВР, 2015, № 6, метою підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань України на рівні, що гарантує адекватне реагування на загрози національній безпеці держави, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України постановлено: "Оголосити та провести протягом 2015 року часткову мобілізацію у три черги протягом 210 діб із дня набрання чинності цим Указом".

З вищевказаного Указу вбачається, що ним встановлюється період проведення мобілізації.

Отже, на момент укладення контракту між позивачем та Міністерством збройних сил України про проходження громадянами України військової служби у збройних силах України на посадах осіб рядового складу 13.02.2018 року, мобілізація не проводилася, особливий стан не був запроваджений, як не був оголошений і воєнний стан.

Таким чином, укладення військового контракту особою, що не була призвана на військову службу під час мобілізації, в особливий період, не передбачає збереження гарантій, визначених статтею 119 КЗпП України (аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у справі № 712/12892/15-ц від 01.02.2017 року.)

За таких обставин, відсутні підстави, з якими КЗпП України, обов`язок пов`язують збереження місця роботи, посади і середнього заробітку за ОСОБА_1 , а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 2, 76-83, 141, 263-265, 273, 354-355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:
В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Одеська залізниця» про скасування наказу про припинення трудового договору про звільнення з 12.02.2018 року та стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу відмовити.
Рішення може бути оскаржена в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги в 30- денний строк з дня його складення.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Суддя О.Д. Коблова