Постанова

Іменем України

Єдиний унікальний номер справи 757/49347/17-ц
Номер провадження 22-ц/824/1726/2018
Головуючий у суді першої інстанції Г.О. Матійчук
Доповідач у суді апеляційної інстанції Л.Д. Поливач
28 листопада 2018 року місто Київ

Номер справи 757/49347/17-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

головуючого - Поливач Л.Д. (суддя - доповідач),

суддів: Стрижеуса А.М., Шкоріної О.І.

секретар судового засідання: Горак Ю.М.

сторони:

позивач ОСОБА_3

відповідач Національний банк України

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Національного банку України, подану представником Донченком Олександром Григоровичем

на рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року ухвалене у складі судді Матійчук Г.О. в приміщенні Печерського районного суду міста Києва, відомості про час і дату складення повного рішення відсутні,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом, уточненим у подальшому, до Національного банку України про визнання незаконним звільнення, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, мотивованим тим, що з 01.12.2005 року згідно наказу №256-к він працював у Центральному сховищі Національного банку України на посаді начальника відділу контролю. Наказом від 28.07.2016 року № 3215-к його було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 22.12.2016 року його поновлено на роботі, стягнуто відповідні кошти за час вимушеного прогулу. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.04.2017 року рішення суду першої інстанції змінено, в частині поновлення на роботі залишено без змін. Наказом від 27.12.2016 року № 5060-к його було поновлено на роботі на посаді начальника відділу контролю Центрального сховища Національного банку України з 29.07.2016 року.

Але, наказом від 28.07.2017 року № 2556-к його повторно було звільнено з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП у зв'язку із скороченням чисельності та штату працівників. Вказав, що таке звільнення вважає незаконним, оскільки воно проведено без відповідних підстав з порушенням процедури звільнення, передбаченої ч.1, ч.3 ст.49-2 КЗпП України. Зазначив, що після поновлення на роботі його не було попереджено про наступне звільнення з роботи. У день звільнення йому було запропоновано посаду старшого касира відділу приймання та видачі цінностей управління роботи з готівкою Центрального сховища, від якої він відмовився. Вже після поновлення його на роботі на підставі судового рішення, 27.07.2017 року йому було запропоновано посаду провідного спеціаліста відділу спецвагонного господарства управління з перевезення цінностей Центрального сховища Національного банку України, від якої він відмовився, оскільки йому було запропоновано суттєві зміни погіршуючого характеру до укладення з ним безстрокового трудового договору без зазначення будь - яких підстав. Зазначив, що його не було попереджено у зв'язку із якими обставинами виникла потреба у внутрішньому переведенні на іншу посаду, яка не відповідала рівню його кваліфікації і передбачала значно нижчу заробітну плату. У подальшому з'ясувалося, що мова йде не про внутрішнє переведення, а про звільнення. При цьому відповідачем було використано бланк повідомлення його про звільнення у 2016 році, та повідомлено про те, що таке звільнення носить пролонгований характер і дійсне у 2017 році. З урахуванням зазначеного вважає відсутніми підстави для припинення з ним укладеного безстрокового трудового договору. А тому просить суд визнати наказ про звільнення незаконним та скасувати його. Поновити на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 245 250 000,88 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 25 000,00 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Поновлено ОСОБА_3 на роботі на посаді начальника відділу контролю Центрального сховища Національного банку України з 28 липня 2017 року. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 245 250,88 грн. (обрахований без врахування податків та обов'язкових платежів). Допущено негайне виконання судового рішення в частині поновлення ОСОБА_3 на роботі на посаді начальника відділу контролю Центрального сховища Національного банку України та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 24 400,02 грн. Стягнуто з Національного банку України на користь ОСОБА_3 витрати на професійну правничу допомогу в сумі 16 000,00 грн. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 червня 2018 року виправлено описку, допущену в повному тексті рішення суду. Зазначено на першій сторінці в п'ятому абзаці дату перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем «28.07.2016 р.» замість помилково зазначеної «20.07.2016 р.», та на третій сторінці в другому абзаці дату звільнення «28 липня 2017 року» замість помилково зазначеної «10 жовтня 2017 року».

Не погоджуючись із рішенням суду Національний банк України через свого представника подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування зазначено, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про те, що позивача було звільнено з порушенням ч.1 ст.49-2 КЗпП України, оскільки позивач був попереджений про звільнення з роботи ще 25.04.2016 року і ця обставина встановлена рішенням суду від 22.12.2016 року, а тому не підлягає доказуванню. Суд не врахував, що підстави звільнення позивача 28.07.2017 року є аналогічними тим, що існували на момент його звільнення за скороченням у рамках спору у справі №757/41665/16-ц, а тому після усунення порушень правил вивільнення працівників у зв'язку із якими працівника було поновлено на роботі, повторне попередження про наступне вивільнення не потрібне. Судом необґрунтовано встановлено, що відповідачем при звільненні позивача з роботи було порушено вимоги ч.3 ст.49-2 КЗпП України, оскільки позивачу було запропоновано дві вакантні на той час посади, інші посади, які відповідач міг займати з урахуванням його освіти кваліфікації чи досвіду були відсутні. Ухвалюючи рішення суд першої інстанції помилково дійшов висновку про те, що позивача звільнено із займаної посади без фактичних на те підстав, оскільки у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці Центрального сховища у зв'язку із виключенням його із структури Національного банку України, що підтверджується постановою правління Національного банку України від 21.01.2016 року №26.

Представник відповідача Національного банку України Булгаков С.В. у судовому засіданні апеляційної інстанції підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити з викладених підстав.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 заперечували проти задоволення апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу банку, вважаючи її безпідставною та необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися у судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що Національний банк України у апеляційній скарзі просить скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року повністю та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову у повному обсязі, однак доводів в частині відмови у задоволенні інших позовних вимог у апеляційній скарзі не наводить, а тому колегія суддів законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині не перевіряє.

Так, частково задовольняючи позовні вимоги суд дійшов висновку про їх доведеність, законність та обґрунтованість. Суд вважав, що позивач звільнений з роботи незаконно та підлягає поновленню на роботі з дня його незаконного звільнення з 28.07.2017 року.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, з 01.12.2005 року згідно наказу №256-к ОСОБА_3 працював у Центральному сховищі Національного банку України на посаді начальника відділу контролю.

Наказом від 28.07.2016 року № 3215-к позивача було звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 22.12.2016 року скасовано наказ про звільнення ОСОБА_3 з роботи та поновлено його на роботі на посаді начальника відділу контролю Центрального сховища Національного банку України.

Наказом Національного Банку України № 2556-к від 28.07.2017 ОСОБА_3 було повторно звільнено з роботи у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників на підставі п.1 ст.40 КЗпП України.

Так, відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Частиною 2 ст.2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі ст.22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об'єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом, у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до частини другої статті 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пп. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно з частинами першою, третьою статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу попередити працівника про можливе наступне вивільнення та обов'язок працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17, зазначено, що однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди мають з'ясувати питання про те, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник, або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до частини першої статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільняється, всі наявні вакансії та роботи, які може виконувати працівник, тобто ті посади, які відповідають кваліфікації працівника.

У правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15, зазначено, що, оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до пункту 3 статті 62 ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно зі статтею 13 Конвенції Міжнародної організації праці № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, ратифікованою Україною 04 лютого 1994 року, коли роботодавець планує припинення трудових відносин з причин економічного, технологічного, структурного або аналогічного плану, він своєчасно надає відповідним представникам працівників інформацію щодо цього питання, зокрема інформацію про причини передбачуваних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, та строк, протягом якого їх буде проведено.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що судом першої інстанції встановлено фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності.

Суд у своєму рішенні навів мотиви з яких прийняв до уваги доводи позивача щодо наявності підстав для задоволення позову в частині незаконного його звільнення та поновлення на роботі, дав вірну оцінку запереченням відповідача.

Так, положеннями ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стороною відповідача таких доказів до суду першої інстанції не надано. Їх не було отримано апеляційним судом під час перегляду справи у апеляційному порядку.

Доводи апеляційної скарги про те, що повторне попередження про наступне вивільнення позивача не було потрібне, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначене повністю суперечить вказаним вище вимогам закону.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст. 82 ЦПК України).

Так, рішенням Печерського районного суду встановлено, що 25.04.2016 року ОСОБА_3 було попереджено про наступне звільнення з роботи на підставі п.1. ст.40 КЗпП України (скорочення штату працівників).

Проте зазначене стосувалося обставин звільнення ОСОБА_3 з роботи у липні 2016 року, та ніяким чином не може вважатися належним повідомленням про наступне вивільнення позивача вже після поновлення його на роботі за рішенням суду. Так, після поновлення на роботі позивач працював на посаді начальника відділу контролю Центрального сховища Національного банку України 7 місяців, а саме з 27.12.2016 року (наказ про поновлення на роботі на підставі рішення суду) по 28.07.2017 року (дата повторного звільнення). За ці сім місяців роботи позивач не був попереджений про наступне вивільнення, як того вимагає закон, відповідно відповідачем була порушена процедура звільнення позивача з роботи за п.1 ст. 40 КЗпП України.

Загалом доводи апеляційної скарги були предметом розгляду суду першої інстанції, оскільки відповідач посилався на них, як на свої заперечення проти позову ОСОБА_3 Суд надав їм належну оцінку.

Інші доводи апеляційної скарги, які зводяться до неналежної оцінки зібраних у справі доказів та необхідності відмови у задоволенні позову у повному обсязі, також не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді оскаржуваного рішення, такі доводи є безпідставними та такими, що не можуть вплинути на правильність висновків суду по суті спору.

Разом з цим, за правилами частини другої статті 235 КЗпП України при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Разом з тим, згідно підпунктів б) і г) пункту 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються:

- одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо);

- премії за винаходи та раціоналізаторські пропозиції, за сприяння впровадженню винаходів і раціоналізаторських пропозицій, за впровадження нової техніки і технології, за збирання і здавання брухту чорних, кольорових і дорогоцінних металів, збирання і здавання на відновлення відпрацьованих деталей машин, автомобільних шин, введення в дію виробничих потужностей та об'єктів будівництва (за винятком цих премій працівникам будівельних організацій, що виплачуються у складі премій за результати господарської діяльності).

Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Таким чином, з роботодавця на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Однак судом невірно обчислено розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Так, часом вимушеного прогулу після звільнення ОСОБА_3 28.07.2017 року є період з 29.07.2017 року по 08.05.2018 року.

Із наданого відповідачем розрахункового листа від 31.07.2017 року вбачається, що 31.07.2017 року відповідачем було проведено розрахунок з позивачем, згідно якого ОСОБА_3 отримав посадовий оклад у розмірі 20 921,25 грн., компенсацію відпустки при звільненні у розмірі 20 762,04 грн., вихідну допомогу при звільненні у розмірі 24 400, 02 грн.

Так, розмір виплат за останні два календарні місяці роботи позивача (з 01.05.2017 по 30.06.2017) склав 48 800,00 грн., відтак середньоденний заробіток позивача складав 1 220,00 грн. (48 800,00 грн. : 40 робочий день за травень, червень 2017 року = 1 220,00 грн.), кількість робочих днів прогулу складає 194, а середній заробіток за час вимушеного прогулу 212 280,00 грн. (194 х 1 220,00 грн. - 24 400,00 (вихідної допомоги отриманої позивачем при звільненні з роботи) = 212 280,00 грн.).

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 212 280,00 грн.

Положеннями п. 2 ч. 2 ст. 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити рішення.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід змінити, а саме зменшити розмір стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 245 250, 00 грн. до 212 280,00 грн. В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 376, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Національного банку України, подану представником Донченком ОлександромГригоровичем, задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року в частині стягнення з Національного банку України на користь ОСОБА_3 середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінити, зменшити розмір стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 245 250, 00 грн. до 212 280,00 грн.

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 08 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 03 грудня 2018 року.

Судді:

Л.Д.Поливач

А.М.Стрижеус

О.І.Шкоріна