Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 389/720/17-ц

провадження № 61-25930св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Долинське»,

представник відповідача - Романяк Микола Ярославович,

третя особа - ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2017 року у складі суддів: Кіселика С. А., Голованя А. М., Черненко В. В.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до товариство з обмеженою відповідальністю «Долинське» (далі - ТОВ «Долинське»), третя особа - ОСОБА_7, в якому просила визнати недійсними додаткові угоди від 21 червня 2016 року про зміну і доповнення договорів оренди землі від 12 грудня 2012 року, що укладені між нею, в особі ОСОБА_7 та відповідачем, зареєстрованих Державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 30 червня 2016 року.

Позов мотивовано тим, що оспорювані додаткові угоди укладено всупереч волі позивача, внаслідок перевищення представником ОСОБА_7 своїх повноважень, наслідком чого стала зловмисна домовленість представника та директора ТОВ «Долинське» при укладенні оспорюваних угод.

Рішенням Знам'янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 04 липня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду про зміну і доповнення договору оренди від 12 грудня 2012 року земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Трепівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області, загальною площею 4,3241 гектарів, укладену 21 червня 2016 року між ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_7, та ТОВ «Долинське», в особі Стеценко Наталії Іванівни, зареєстровану Державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 30 червня 2016 року.

Визнано недійсною додаткову угоду про зміну і доповнення договору оренди від 12 грудня 2012 року земельної ділянки сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Трепівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області, загальною площею 4,3238 гектарів, укладену 21 червня 2016 року між ОСОБА_4, в особі представника ОСОБА_7, та ТОВ «Долинське», в особі Стеценко Наталії Іванівни, зареєстровану Державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 30 червня 2016 року.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що укладення оспорюваних позивачем угод є результатом зловмисної змови між представником ОСОБА_7 та орендарем земельних ділянок і не відповідає волі орендодавця.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Долинське» задоволено. Рішення суду першої інстанції скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що довіреностями від 18 та 29 серпня 2008 року позивач уповноважила свого представника ОСОБА_7 користуватися належними їй земельними ділянками (здавати в оренду). Довіреності видані на 10 років. Скасовані дані довіреності 29 липня 2016 року, тобто після підписання та реєстрації спірних додаткових угод від 21 червня 2016 року.

Позивач не довела, що вона повідомляла свого представника про її небажання, після закінчення дії договорів від 12 грудня 2012 року, їх продовження, а останній, всупереч її волі, умисно, увійшовши у зговір із відповідачем уклав додаткові угоди і це призвело до несприятливих наслідків для довірителя.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_7 діяв в межах наданих йому довіреністю повноважень та за відсутності порушень з боку представника, прав та охоронюваних законом інтересів позивача, у зв'язку із чим правові підстави для задоволення позову відсутні.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалене ним рішення із залишенням рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_7, укладаючи із відповідачем, від імені

ОСОБА_4 на підставі нотаріально посвідченої довіреності, оспорювані додаткові угоди до договорів оренди землі, діяв у власних інтересах, а не в інтересах свого довірителя, тобто виражав власну, а не позивача, волю на укладення цих додаткових угод та усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажав їх настання.

На вказані обставини та досліджені судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції не звернув уваги, не надав належної правової оцінки всім фактам, обмежившись посиланням на неподання позивачем доказів.

Суд апеляційної інстанції допустив порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, через що скасував законне рішення помилково. Апеляційний суд в своєму рішенні посилається лише на відсутність доказів, тим самим не вказує, які саме підстави для скасування рішення суду першої інстанції, які з доказів, досліджені судом першої інстанції, суд апеляційної інстанції не бере до уваги, та взагалі не зазначає, з яких підстав ці докази не приймаються судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вищевказане рішення апеляційного суду. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

15 травня 2018 року справу передано Верховному Суду.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подання відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до Верховного Суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

Судом установлено, що позивач є власником двох земельних ділянок площею по 4,32 га, що розташовані на території Трепівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області.

У 2007 році між сторонами укладено договори оренди землі строком на п'ять років, які були зареєстровані у Знам'янському міськрайонному відділі Кіровоградської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України» 12 листопада 2007 року та 20 листопада 2007 року.

Згідно з довіреностями від 18 серпня 2008 року та 29 серпня 2008 року ОСОБА_4 уповноважила ОСОБА_7 користуватися належними їй земельними ділянками (здавати в оренду). Довіреності видані на десять років.

12 грудня 2012 року, відділом Держкомзему в Знам'янському районі, зареєстровані договори оренди землі від 20 листопада 2012 року та 21 листопада 2012 року, укладені між ОСОБА_4 та ТОВ «Долинське». Договори укладені строком на п'ять років.

21 червня 2016 року між ОСОБА_4 в особі ОСОБА_7 та ТОВ «Долинське» в особі Стеценко Н.І. укладено дві додаткові угоди про зміну і доповнення договорів оренди землі від 12 грудня 2012 року та від 12 грудня 2012 року.

Вказані додаткові угоди зареєстровано Державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 30 червня 2016 року.

Зі змісту додаткових угод вбачається, що строк дії договору оренди визначено у 10 років з моменту реєстрації додаткової угоди. Розмір орендної плати залишено без змін.

В заяві від 09 червня 2016 року, яка отримана ТОВ «Долинське» 14 червня 2016 року, позивач висловила свою незгоду з тим, що ТОВ «Долинське» користується належними їй земельними ділянками, не сплачує орендну плату та просила негайно повернути їй земельні ділянки.

У своїй відповіді на цю заяву ТОВ «Долинське» повідомило позивачу про те, що належні їй земельні ділянки знаходяться в оренді на підставі договорів 2007 року, термін дії яких продовжено додатковими угодами до листопада 2017 року, які від її імені укладено представником за відповідними довіреностями ОСОБА_7

Довіреності видані на ім'я ОСОБА_7 позивачем скасовано 29 липня 2016 року.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За змістом статті 232 ЦК Україниправочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Частинами першою, третьою статті 237 ЦК України визначено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє; представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє; представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом (частина перша, третя статт 238 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, а частиною першою статті 249 ЦК України передбачено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення і відмова від цього права є нікчемною.

За змістом наведених норм для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦКнеобхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю.

Встановивши, що довіреностями від 18 та 29 серпня 2008 року позивач уповноважила свого представника користуватися належними їй земельними ділянками, зокрема, здавати їх в оренду, довіреності видані на 10 років, а скасовані лише 29 липня 2016 року, тобто після підписання та реєстрації оспорюваних додаткових угод від 21 червня 2016 року, при цьому позивач не повідомляла свого представника про небажання продовжувати дію договорів оренди від 12 грудня 2012 року після закінчення їх дії, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачем факту, що представник, який діяв на підставі чинних довіреностей, всупереч волі та інтересам довірителя, умисно, увійшовши у домовленість з відповідачем уклав додаткові угоди і це призвело до несприятливих наслідків для довірителя.

Під час розгляду справи апеляційним судом позивач поясняла, що про своє небажання продовжувати дію договорів вона не повідомляла свого представника - ОСОБА_7 і вважає, що такі обставини представника мав повідомити відповідач, якому вона надсилала відповідного листа.

За таких обставин та на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів, з урахуванням положень статей 203, 215, 232, 237, 238, 239, 244, 249 ЦК України, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними оспорюваних додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок, у зв'язку з недоведеністю позивачем умов, за яких підлягає застосуванню положення статті 232 ЦК України, зокрема, ознак зловмисної домовленості представника з відповідачем при укладенні додаткових угод до вже укладеного позивачем договору оренди земельних ділянок, та виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

Аргументи касаційної скарги позивача висновків суду апеляційної скарги не спростовують та фактично зводяться до незгоди заявника з мотивами, з яких суд виходив, відмовляючи у задоволенні позову та мотивами, за яких суд апеляційної інстанції скасував рішення місцевого суду.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська