Справа № 638/4655/18
Провадження № 2/638/3091/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

/заочне/

12.09.2018 Дзержинський районний суд м. Харкова у складі

головуючого судді - Омельченко К. О.

при секретарі - Юрченко Д.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння,

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння. В обґрунтування позову позивач зазначила, що мала у особистій власності 1/2 частину житлового будинку № 55 по вул.. Дербентській у м. Харкові, інша 1/2 частина вказаного домоволодіння належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 1988 року, що був укладений з ОСОБА_3, який помер у 1998 році. Вважаючи, що договір купівлі-продажу частини домоволодіння, що був укладений між відповідачем та ОСОБА_3, порушує законне право першого покупця, позивач була вимушена звернутися до суду з відповідним позовом про відновлення мого порушеного права та рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 листопада 1998 року визнано договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку № 55 по вул.. Дербентській у м. Харкові від 09 листопада 1988 року недійсним, на позивача було переведено права і обовязки покупця 1/2 частини спірного домоволодіння та стягнуто на користь ОСОБА_2 грошову суму ціни спірного майна у розмірі 3068 грн., що знаходились на депозитних рахунках Дзержинського та Комінтернівського судів м. Харкова, а також судом було вирішено виселити ОСОБА_2 зі всіма разом з ним проживаючими членами родини із спірного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення.

08 грудня 1998 року судова колегія по цивільним справам Харківського обласного суду винесла ухвалу, відповідно до якої рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 листопада 1998 року було скасоване та направлено на новий розгляд. Справу було направлено до Комінтернівського районного суду м. Харкова, а потім передано до Дзержинського районного суду м. Харкова за підсудністю.

Після винесення такої ухвали Харківського обласного суду, після тривалих переговорів з відповідачем по справі, останній погодився визнати позов та забрати грошові кошти відповідно до рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 листопада 1998 року, що знаходились на депозитних рахунках Комінтернівського та Дзержинського судів м. Харкова. Того ж року ОСОБА_2 зібрав усі свої речі та виїхав зі спірного домоволодіння, куди саме виїхав, позивачу невідомо.

Факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів підтверджується листом-відповіддю за №28-2708/04 від 01.11.2004 року, виданим прокуратурою Дзержинського району м. Харкова та листом-відповіддю за №0332-04/1057 від 01.02.2005 року, виданого Харківським обласним управлінням юстиції, відповідно до тексту яких, відповідач по справі 11.06.1998 року отримав зазначені кошти.

05 лютого 2008 року, відповідно до Договору дарування, позивач подарувала своєму сину, ОСОБА_4, 1/2 частину житлового будинку що їй належить, однак в січні 2018 року вони з сином вирішили розпочати приватизацію зазначеного спірного домоволодіння та під час підготовки усіх необхідних документів їм стало відомо, що 1/2 частини спірного домоволодіння й досі належить відповідачу, а позов, поданий до Дзержинського районного суду м. Харкова, залишений без розгляду. З моменту фактичного виїзду ОСОБА_2 зі спірного домоволодіння пройшов досить тривалий час, впродовж 20 років відповідач по справі жодного разу не навідувався та жодним чином не цікавився станом будинку, грошові кошти, які знаходились на депозитному рахунку отримав та добровільно виїхав зі спірного домоволодіння, чим фактично визнав позов.

Ухвалою суду від 14 травня 2018року провадження по справі було відкрито.

Позивач в судове засідання надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі, в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечувала проти винесення заочного рішення.

Належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи відповідач, згідно вимог ч.8 ст.128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з'явився, в порушення ч.3 ст.131 ЦПК України про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, у зв'язку з чим на підставі ухвали Дзержинського районного суду м.Харкова від 12.09.2018 року проведено заочний розгляд даної справи згідно з вимогами ст.ст.280-282 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів.

Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що ОСОБА_1, мала у особистій власності 1/2 частину житлового будинку № 55 по вул.. Дербентській у м. Харкові, інша 1/2 частини вказаного домоволодіння належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 1988 року, що був укладений з ОСОБА_3, який помер у 1998 році.

Судом також встановлено та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, що рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 листопада 1998 року визнано договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку № 55 по вул.. Дербентській у м. Харкові від 09 листопада 1988 року недійсним, на позивача було переведено права і обовязки покупця 1/2 частини спірного домоволодіння та з стягнуто на користь ОСОБА_2 грошову суму ціни спірного майна у розмірі 3068 грн., що знаходились на депозитних рахунках Дзержинського та Комінтернівського судів м. Харкова, а також судом було вирішено виселити ОСОБА_2 зі всіма разом з ним проживаючими членами родини із спірного домоволодіння без надання іншого житлового приміщення. (а.с. 11-14)

Ухвалою судової колегії по цивільним справам Харківського обласного суду від 08 грудня 1998 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 листопада 1998 року було скасоване та направлено на новий розгляд. Справу було направлено до Комінтернівського районного суду м. Харкова, а потім передано до Дзержинського районного суду м. Харкова за підсудністю. (а.с. 15-17).

Факт отримання ОСОБА_2 грошових коштів підтверджується листом-відповіддю за №28-2708/04 від 01.11.2004 року, виданим прокуратурою Дзержинського району м. Харкова та листом-відповіддю за №0332-04/1057 від 01.02.2005 року, виданого Харківським обласним управлінням юстиції, відповідно до тексту яких, відповідач по справі 11.06.1998 року отримав зазначені кошти. (а.с. 18)

05 лютого 2008 року, відповідно до Договору дарування, позивач подарувала своєму сину, ОСОБА_4, 1/2 частину житлового будинку що їй належить, що підтверджується Договором дарування від 05 лютого 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_5 (а.с. 20-23).

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 травня 2007 року позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання переважного права купівлі частки у спільній власності залишена без розгляду у звязку з повторною неявкою позивача до суду.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.346 Цивільного кодексу України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності.

Згідно з ч.й ст.347 Цивільного кодексу України особа може відмовитись від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності.

Відповідно до п.п. З, 4 ч.І, ч.2 ст.. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Згідно ст..322 Цивільного кодексу України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить.

Відповідно до ст.. 360 Цивільного кодексу України співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобовязаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обовязкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобовязаннями, повязаними із спільним майном.

11.06.1998 року ОСОБА_2 отримав кошти, які знаходились на депозиті суду, зібрав усі свої речі та виїхав зі спірного домоволодіння, тим самим виконав вимогу суду стосовно свого виселення.

Відповідно до ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Суд наголошує, що відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Передбачене Конвенцією право на ефективний захист на рівні національної правової системи України втілено у визначенні ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України переліку типових способів захисту субєктивних цивільних прав та законних інтересів, а також у закріпленні абз. 12 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України допустимості визначення способу захисту не тільки сторонами в договорі, а й безпосередньо судом у визначених законом випадках.

Зазначеним положенням Цивільного кодексу України кореспондують приписи ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України, згідно яких здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Таким чином, суд визнає за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/2 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: 61000, м. Харків, вул.. Дербентська, б. 55, у звязку з добровільною відмовою власника від права власності на майно.

Згідно до ст.. 141 ЦПК України судом з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 3, 16 ЦК України, ст.ст. 12, 45, 79-81, 141, 258-265, 268,280-282 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину домоволодіння задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/2 частини домоволодіння, що розташоване за адресою: 61000, м. Харків, вул.. Дербентська, б. 55.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, понесені та документально підтвердженні судові витрати в розмірі 2907грн. ( дві тисячі дев*ятсот сім гривень).

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Апеляційного суду Харківської області через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Повний текст рішення складено 12 вересня 2018 року.

Суддя