Справа № 645/8686/14-ц
Провадження № 2-п/645/57/18
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року Фрунзенський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді - Горпинич О.В.,

при секретарі судових засідань ОСОБА_1,

за участю представника заявника ОСОБА_2,

представника банку ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Фрунзенського районного суду м. Харкова знаходилась цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2014 року, ухваленому у справі за вищезазначеним позовом, позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені в повному обсязі.

ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою, якою просив заочне рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15.12.2014 року по вищевказаній справі скасувати, призначив розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

В обґрунтування заяви посилався на те, що він не був повідомлений про час та місце розгляду справи. Крім того, судом не було повно зясовано усіх фактичних обставин справи, в наслідок чого ухвалив рішення, яке є необґрунтованим та не відповідає фактичним обставинам справи.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 ОСОБА_2 заяву підтримав, просив суд її задовольнити, пояснивши про обставини викладені вище, а також пояснивши, що його довіритель не був повідомлений про час та місце розгляду справи, також в день ухвалення рішення банком було подано уточнений позов, що було перешкодою для розгляду справи та ухвалення рішення. Крім того, при прийняті рішення суд не надав оцінки нарахованим відсоткам. Відповідач був позбавлений можливості заявити клопотання про застосування строків позовної давності. Також, як вбачається з матеріалів справи, копія заочного рішення відповідачу не направлялась. В звязку із викладеним просив заочне рішення скасувати та призначити справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 проти скасування заочного рішення заперечував, просив в задоволенні заяви відмовити, посилаючись на її необґрунтованість та зазначаючи, що строк позовної давності банком жодним чином пропущений не був.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, представника банку, вивчивши матеріали зазначеної вище цивільної справи, вважає, що заява не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Законом України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Відповідно до п.1.9 Перехідних положень ЦПК України, який набув чинності 15 грудня 2017 справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діяли після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 10 липня 1984 року у справі «Гінчо проти Португалії» передбачив, що держави-учасниці Ради Європи зобов'язані організовувати свою правову систему таким чином, щоб забезпечити додержання положень пункту 1 статті 6 Конвенції та вимог щодо судового розгляду упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно до ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не зявився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

За змістом вказаних норм наявність цих трьох підстав для скасування заочного рішення є обов'язковою.

Так при розгляді справи судом було встановлено, що відповідач по справі ОСОБА_4 в судове засідання, призначене на 06.11.2014 року не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки за місцем його реєстрації (на адресу суду повернувся конверт, направлений на адресу відповідача з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання»), причини неявки суду не повідомив. Крім того, в судове засідання, призначене на 27.11.2014 року відповідач ОСОБА_4 знову не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу його реєстрації (на адресу суду 26.11.2014 року повернувся конверт, направлений на адресу відповідача з відміткою Укрпошти «за закінченням терміну зберігання»), причини неявки суду не повідомив. Також відповідач по справі ОСОБА_4 у судове засідання від 15.12.2014 року знову не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Зі згоди позивача суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст. 224 ЦПК України (в редакції, що діяла на момент ухвалення рішення).

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся завчасно, належним чином, шляхом направлення судової повістки за адресою його місця проживання, зареєстрованого відповідно до інформації, яку містить відповідь органу реєстрації місця перебування та місця проживання відповідача щодо його зареєстрованого місця проживання, що підтверджують рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які містяться в матеріалах справи, які були повернуті до суду з відміткою про закінчення строку зберігання на пошті.

Така кореспонденція має вважатись отриманою відповідачем в день її надходження до відділення, що обслуговує будинок за цією адресою незалежно від того чи зявився відповідач особисто та не залежно від причин неотримання вказаного листа особисто. Таким чином поштовий документ, який повернувся з відміткою «за закінченням строку зберігання», має сприйматися достатнім доказом того, що відповідач був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку та час та місце розгляду справи.

З'ясування причин неявки не може бути підставою для скасування заочного рішення. Для цього відповідач має вказати докази, які мають значення для справи, та можуть привести до ухвалення рішення, протилежного заочному повністю або частково, або до його зміни. Тобто, якщо б ці докази були відомі суду при розгляді справи, то у справі було б ухвалено інше рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не зявилися в судове засідання без поважних причин.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» наголошено, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Проте необхідно зауважити, що відповідачем не надано доказів того, що він не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, оскільки судові повістки надсилались за адресою його реєстрації, будь яких доказів, що відповідач проживає за іншою адресою суду не надано.

Крім того відповідач посилається на те, що судом не було повно зясовано усіх фактичних обставин справи внаслідок чого було ухвалено рішення, яке є необґрунтованим та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Наявність вищенаведених обставин повинна бути у їх сукупності, при відсутності хоча б однієї з них, заочне рішення скасуванню не підлягає.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Желтяков проти України» від 09 червня 2001 року, зазначено, що право на справедливий розгляд судом, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися в контексті Преамбули Конвенції, яка, серед іншого, проголошує верховенство права як частину спільного спадку Договірних Держав. Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (рішення суду у справі «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [ВП],№28342/95, п. 61, ECHR1999-VII).

Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов'язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-Х).

Виходячи з вищенаведеної практики ЄСПЛ, скасування рішення суду, що набрало законної сили, за відсутності факту істотності таких обставин, з мотивів неправильного застосування судом норм матеріального та/або процесуального права буде порушенням принципу юридичної визначеності, тобто п. 1 ст. 6 конвенції, а також ст. 1 Першого протоколу до неї, оскільки в позивача після задоволення його вимог були законні сподівання на те, що його інтереси є остаточно захищеними.

Доказів, які мають істотне значення для вирішення справи в розумінні ст. 288 ЦПК України відповідачем не надано.

Відповідно до ч. 3 ст. 287 ЦПК України суд може своєю ухвалою за результатами розгляду заяви про перегляд заочного рішення скасувати заочне рішення і призначити справу для розгляду за правилами загального чи спрощеного позовного провадження або залишити заяву без задоволення.

З урахуванням наведеного вище, суд вважає, що підстав для скасування заочного рішення немає, а тому заяву про перегляд заочного рішення необхідно залишити без задоволення.

Керуючись ст. 287 ЦПК України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 15 грудня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.

Повний текст ухвали складено 30 листопада 2018 року.

Суддя