ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 620/371/17 Головуючий суддя І інстанції Бойко Г.В.
Провадження № 22-ц/ 818/610/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: договірна
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів: Бурлака І.В.,Кіся П.В.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року у складі головуючого Бойко Г.В. по цивільній справі за позовом за позовом заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області Дальока М.С. в інтересах Держави в особі Новомажарівської сільської ради Харківської області до ОСОБА_1, Головного управління Держгеокадастру у Харківській областіпро визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у власність Держави,

встановив:

15 червня 2017 року заступник керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області подав до суду позов до ОСОБА_1 та до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у власність Держави.

Позовна заява мотивована тим, що 17.06.2014 між Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області та громадянином ОСОБА_1 для ведення фермерського господарства було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення розміром 28,4925 га, що розташована на території Новомажарівської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, який внесений до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. На день розгляду справи відповідач ОСОБА_1 фермерське господарство належним чином не створив, що свідчить про те, що він безпідставно набув право користування земельною ділянкою у пільговому порядку, який відповідно до положень Закону України «Про фермерське господарство», ст.ст. 22, 31, 93, 124 ЗК України не передбачає конкурентної процедури земельних торгів, яка є обов'язковою в інших випадках. Внаслідок цього ОСОБА_1 отримав земельну ділянку в оренду за спрощеною процедурою з метою ухилення від земельних торгів та встановлення орендної плати в результаті конкурсної процедури у більшому розмірі, що також спричинили не отримання у повному обсязі місцевим бюджетом орендних платежів, що також належить до сфери інтересів держави у забезпеченні законного використання землі та надходження бюджетних платежів .

Крім того, укладенню договору оренди від 17.06.2014 не передувало проведення нормативно-грошової оцінки земельної ділянки, що впливає на належне визначення орендної плати, яка є істотною умовою договору оренди, чим було порушені приписи ст. 13 Закону України «Про оренду земель».

На підставі викладеного та відповідно до ст.ст. 203, 215, 216, 228 ЦК України просив визнати недійсним у зв'язку із недодержанням сторонами в момент вчинення цього правочину встановленого законом порядку договір оренди та повернути земельну ділянку у власність держави. Судові витрати просить покласти на відповідачів - судовий збір стягнути з відповідача на користь позивача за зазначеними ним реквізитами.

16.08.2017 заочним рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області вищевказаний позов був задоволений, на рішення суду відповідачем - Головним управлінням Держгеокадастром в Харківській області подана заява про його перегляд.

Ухвалою Зачепилівського районного суду Харківської області від 14.09.2017 заочне рішення було скасовано і справа розглядалася судом у загальному порядку, з викликом до суду сторін по справі.

В судовому засіданні прокурор Іванчак В.М. підтримала позов у повному обсязі, просила суд його задовольнити з вищевказаних у позові підстав.

Представник Новомажарівської сільської ради Зачепилівського району Харківської області, належними чином повідомленої про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, тому суд про можливість розгляду справи без участі представника.

Відповідач ОСОБА_1, будучи належним чином повідомленим, викликався в суд через оголошення у пресі про час та місце розгляду справи, однак в судове засідання він не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, належними чином повідомленого про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, та заявив клопотання про розгляд справи за їх відсутності з урахуванням доводів викладених у заяві № 131 від 28.08.2017 року про перегляд заочного рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 16.08.2017.

Рішенням Зачепилівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року позов заступника керівника Первомайської місцевої прокуратури Харківської області Дальока М.С. в інтересах Держави в особі Новомажарівської сільської ради Харківської області до ОСОБА_1 та до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки у власність Держави, - задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 17 червня 2014 року між Головним управлінням Держземагентства у Харківській області та громадянином ОСОБА_1.

Зобов'язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку сільськогосподарського призначення розміром 28,4935 га, з кадастровим номером НОМЕР_1, що знаходиться на території Новомажарівської сільської ради Зачепилівського району Харківської області у власність Держави.

Стягнуто з ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в сумі 3393 грн., (три тисячі триста дев'яносто три) гривень 00 коп. на користь Прокуратури Харківської області.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Вказала, що ОСОБА_1 жодного разу належним чином не було повідомлено про розгляд справи, що призвело до грубого порушення процесуальних прав передбачених ст.ст.43, 49 ЦПК України. Головне управління Держгеокадастру у Харківській області по справі зазначено як відповідач, хоча до нього не були висунуті позовні вимоги, аналізуючи практику у подібних правовідносинах, подібні позови із такими вимогами не пред'являються вимоги до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області який є третьою особою або співпозивачем за аналогічними позовами.

Зазначила, що у ОСОБА_1 відповідно до довідки ДФС України ГУ ДФС у Харківській області від 03.07.2018 немає заборгованості по сплаті орендної плати за договором оренди землі. Відповідно до акту обстеження земельної ділянки №1 від 12.06.2018 складеного депутатом Новомажарівської сільської ради ОСОБА_5 та головою Новомажрвської сільської ради ОСОБА_6 в присутності громадян ОСОБА_7, ОСОБА_8, представника орендаря ОСОБА_1 - ОСОБА_9 земельна ділянка обробляється належним чином протягом 2014-2017 років, використовується за цільовим призначенням.

У письмовому відзиві Головне управління Держгеокадастру у Харківській області просить апеляційну скаргу задовольнити, рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року скасувати.

На обґрунтування відзиву вказано, що позов необґрунтований та недоведений, оскільки розпорядженням голови Зачепилівської РДА Харківської області від 06.05.2011 №127 ОСОБА_1 надано дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки для створення та ведення фермерського господарства за рахунок земель державного резервного фонду сільськогосподарського призначення.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» внесено зміни до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України та із 01.01.2013 центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених ч. 8 цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Тому Головне управління Держгеокадастру у Харківській області з 01.01.2013 наділено повноваженнями з передачі у власність або у користування для всіх потреб, земельних ділянок сільськогогосподарського призначення державної власності в межах області.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради, нормами зазначеного закону не визначеного обов'язкового строку на створення фермерського господарства після укладення договору оренди землі.

Згідно п. 9 договору оренди землі, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 26867 грн. 21 коп. ОСОБА_1 сплачував орендну плату у більшому розмірі, заборгованості він не має.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, за відсутності усіх учасників справи, які були належним чином повідомлені про її розгляд, чия неявка відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи, перевіривши доводи скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач ОСОБА_1, отримавши землю для ведення фермерського господарства, не використовує її за цим призначенням, оскільки до цього часу фермерське господарство не зареєстроване. Отже, ОСОБА_1 під час отримання дозволів на відведення йому в оренду землі та під час укладання та подальшого виконання спірного договору не мав на меті ведення фермерського господарства.

Таким чином, спірний договір укладено з порушенням приписів ст. 13 Закону України «Про оцінку землі», а саме: без проведення обов'язкової нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обов'язковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни, які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Таким чином, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для землі державної та комунальної власності.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постановах від 08.04.2015 у справі; 3-41гс15, від 20.05.2015 у справі № 3-70гс/15; від 01.07.2015 у справі № 916/1736/14.

Той факт, що Головне управління Держгеокадастру в Харківській області не порушувало закон, у даному випадку не має правового значення, оскільки його порушила інша сторона договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суд першої інстанції.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

Стаття 123 ЗК України врегульовує загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначає вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; забороняє компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлює загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним.

У статті 124 ЗК України передбачений наступний порядок передачі земельних ділянок в оренду

1. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

2. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу.

3. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, громадянам, юридичним особам, визначеним частинами другою, третьою статті 134 цього Кодексу, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 135 ЗК України земельні торги проводяться у формі аукціону, за результатами проведення якого укладається договір купівлі-продажу, оренди, суперфіцію, емфітевзису земельної ділянки з учасником (переможцем) земельних торгів, який запропонував найвищу ціну за земельну ділянку, що продається, або найвищу плату за користування нею, зафіксовану в ході проведення земельних торгів.

Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених частинами другою і третьою статті 134 цього Кодексу.

На земельних торгах не може бути використане переважне право купівлі.

У статті 134 ЗК України визначено обов'язковість продажу земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків:

-ч. 2 надання земельних ділянок в інших випадках, визначених законом;

-ч. 3 земельні торги не проводяться при наданні (передачі) земельних ділянок громадянам у випадках, передбачених статтями 34 (земельні ділянки особистих селянських господарств), 36 (земельні ділянки для городництва) та 121 (для ведення фермерського господарства) цього Кодексу, а також передачі земель загального користування садівницькому товариству та дачному кооперативу.

Таким чином, у ст.ст. 22, 31, 93, 124 ЗК України не передбачено конкурентної процедури земельних торгів для передачі землі в оренду для фермерських господарств, яка є обов'язковою в інших випадках.

Відповідно до ст. 7 Закону України «Про фермерське господарство» для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Частинами 1 та ч. 5 ст. 203 Цивільного Кодексу України: «1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним»;

Частинами 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного Кодексу України передбачено: підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин)»;

Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 216 ЦК України: недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Відповідно до ст. 228 ЦПК України:

1. Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

2. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

3. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави.

Судом встановлено, що 17.06.2014 між Головним управлінням Дерземагентства у Харківській області та громадянином ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення розміром 28,4925 га, що розташована на території Новомажарівської сільської ради Зачепилівського району Харківської області. Дані про цей договір того ж дня внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Станом на 16.08.2017 відповідач ОСОБА_1 фермерське господарство не зареєстрував. Нормативна грошова оцінка землі, що є предметом спірного договору станом на 16.08.2017 відсутня. При цьому визначена у спірному договорі орендна плата була повністю сплачена, заборгованість по орендній платі відсутня.

У своїй постанові від 11 травня 2016 року по справі № 6-2903цс15 Верховний Суд України сформулював правову наступну правову позицію.

При вирішенні позовних вимог щодо законності рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону № 973-IV«Про фермерське господарство», як спеціального щодо статті 123 ЗК України.

Таким чином, за змістом статей 1, 7, 8 Закону № 973-IV заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна відповідати вимогам, передбаченими частиною першою статті 7 цього Закону. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку зазначеним у заяві обставинам і фактам, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки з урахуванням перспектив розвитку фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Також це викладено у аналогічній правовій позиції Верховного Суду України, викладеною у постанові від 18.05.2016 у справі №6-248цс16.

Таким чином, надання в оренду земельної ділянки засновнику фермерського господарства можливо лише якщо він доведе державному органу своє бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого виду - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Допустимими є докази, що одержані у порядку, встановленого законом, Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, ст. 78 ЦПК України.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, ст. 80 ЦПК України.

Відповідачі всупереч свого процесуального обов'язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України, не надали до суду належних, допустимих і достовірних доказів про те, що ОСОБА_1 на день розгляду справи, тобто на протязі більш ніж трьох років після укладення спірного договору оренди, створив фермерське господарство, або що у нього є поважні причини, з яких він не зміг цього зробити. Наведене свідчить про те, що ОСОБА_1 діяв, не маючи на меті створювати фермерське господарство, що згідно вищевказаних положень Закону України «Про фермерське господарство» та ЗК України є умовою для пільгового, поза межами конкурсної процедури, отримання права використання земельної ділянки на умовах оренди.

При цьому відповідачі також не спростували того факту, що нормативна оцінка землі у даному випадку не проводилася, що напряму впливає на розмір орендної плати. Таким чином, ОСОБА_1 навмисно діяв з метою гарантовано отримати у користування земельну ділянку поза межами конкурсної процедури, що напряму забезпечує менший розмір орендної плати, яка поза розумним сумнівом в іншому випадку має більший розмір, чим порушив як законний порядок отримання земельної ділянки у користування, так і захищений законом суспільний інтерес надави оренду саме для оброки фермерським господарствам, від чого держава та територіальні громади мають отримувати більший дохід.

Той факт, що орендована земельна ділянка фактично використовується за призначенням, обробляється та засіяна озимою пшеницею, а орендар навіть переплачує орендну плату, вказаних висновків не спростовує, оскільки орендована ділянка використовувалась і продовжує використовуватися не фермерським господарством, в чому у даному випадку також є суспільний інтерес, захищений законом.

У статті 8 вказаного Закону України передбачено, що після одержання засновником державного акта на право власності на земельну ділянку або укладення договору оренди земельної ділянки та його державної реєстрації фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб.

Нормами зазначеного Закону України не визначеного обов'язкового строку на створення фермерського господарства після укладення договору оренди землі, однак на протязі трьох років, які спливли на день розгляду справи судом, діючи добросовісно відповідач ОСОБА_1 мав реальну можливість провести державну реєстрацію фермерського господарства. Даних про те, що він здійснив, або розпочав та з поважних причин не зміг її завершити на день розгляду справи судом першої інстанції, у матеріалах справи немає.

Наведене свідчить, що ОСОБА_1, діючи свідомо, отримав земельну ділянку в оренду за спрощеною процедурою, внаслідок чого ухилився від земельних торгів та встановлення орендної плати в результаті конкурсної процедури у більшому розмірі, що також спричинили не отримання у повному обсязі місцевим бюджетом орендних платежів, що також належить до сфери інтересів держави у забезпеченні законного використання землі та надходження бюджетних платежів .

Крім цього, про зазначені обставини свідчить перелік і зміст документів, поданих відповідачем ОСОБА_1 на розгляд голови Зачепилівської районної державної адміністрації, які не відповідають вимогам, передбаченим абзацами 1, 2 частини першої статті 7 Закону України «Про фермерське господарство», так як його заява містить тільки прохальну частину, без будь-якого обґрунтування такого звернення (т. 1 а. с.17).

Отже, заява ОСОБА_1 про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства не містить сукупності передбачених частиною першою статті 7 Закону України «Про фермерське господарство» відомостей та обставин.

В той же час Зачепилвська РДА як орган державної виконавчої влади не звернула на вказані обставини уваги, не вжила заходів щодо з'ясування обставин, які б давали підстави для надання відповідачу земельної ділянки вказаного розміру, а саме наявності у ОСОБА_1 достатніх трудових та матеріальних ресурсів.

Ні вказаний орган державної влади, ні Новомажарівська сільська рада як орган місцевого самоврядування, яка погодила надання частини земель в межах території сільської ради, не пересвідчилися в дійсному волевиявленні заявника, наявності в нього реальних намірів створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку.

Натомість, нездійснення комплексної і належної перевірки органом державної влади, та формальний підхід до вирішення заяви ОСОБА_1 створило передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання в користування та забезпечення своєї підприємницької діяльності земель державної та комунальної власності поза передбаченої законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів, внаслідок чого не забезпечено застосування ринкових ставок орендної плати за землю, що завдало істотної шкоди інтересам держави.

Відповідно до положень статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки може здійснюватися шляхом визнання угоди недійсною, а також визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Аналогічні способи захисту також передбачені і статтею 16 ЦК України.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Згідно статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Статтею 153 ЗК України закріплено гарантії прав власника на земельну ділянку, в тому числі коли у відповідності до частини 2 статті 27 Закону України «Про оренду землі» власник як орендар в установленому законом порядку має право витребувати орендовану земельну ділянку з будь-якого незаконного володіння та користування, на усунення перешкод у користуванні нею, відшкодування шкоди, заподіяної земельній ділянці громадянами і юридичними особами України, іноземцями, особами без громадянства, іноземними юридичними особами, у тому числі міжнародними об'єднаннями та організаціями.

Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанції, які є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні обставин справи судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив, що у даному випадку не були додержані вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, тому відповідно до ст. 228 ЦК України такий правочин може бути визнаний недійсним. При цьому відповідач ОСОБА_1 його вчинив з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, тому суд першої інстанції згідно до ч. 3 ст. 228 ЦК України правильно повернув орендовану земельну ділянку державі.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Оскільки за таких обставин ОСОБА_1 не можна вважати добросовісним орендарем, колегія суддів не вбачає порушення передбаченого ст. 1 Першого протоколу до Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. гарантій на мирне володіння майном, у даному випадку у вигляді права оренди. У даному випадку втручання відбувається відповідно до закону, в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом. У даному випадку норма ст. 228 ЦК України забезпечує державний контроль за користуванням майном відповідно до загальних, публічних, інтересів.

Той факт, що після ухвалення оскаржуваного рішення і розгляду справи по суті відповідач ОСОБА_1 16.08.2018 року зареєструвався в якості приватного підприємця з основним видом діяльності - вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур насіння олійних культур (а. с. 234-235), - висновків суду не спростовує і не свідчить про те, що цей спір підлягав розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки при укладенні договору оренди у спірних правовідносинах ОСОБА_1 діяв як фізична особа, а сам розглянутий судом спір не має корпоративного чи підприємницького характеру.

Доводи скарги про те, що ОСОБА_1 не повідомлявся про розгляд справи є безпідставними, оскільки суд повідомляв його за останнім відомим місцем проживання, а після того, як з'ясував, що він не отримує судові повістки, - шляхом оголошення про виклик його у судове засідання у пресі (а.с. 148), що в цілому відповідає приписам ст.ст. 74, 76 ЦПК України (в редакції, чинної на день розгляду справи) про судові повітки та порядок їх вручення. При цьому ОСОБА_1 під час розгляду його апеляційної скарги не був обмежений у доступі до суду та у праві надати докази на підтвердження доводів своєї скарги та заперечень проти позову, скористався правничою допомогою.

Відповідно до ч.ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

З огляду на вищевказане, керуючись вищевказаним завданням цивільного судочинства та принципом пропорційності, колегія суддів не вбачає підстав для застосування передбачених п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України такої обов'язкової підстави для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, коли справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи скарги цього висновку не спростували, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382-384, 389-391 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Зачепилівського районного суду Харківської області від 24 листопада 2017 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий -

В.Б. Яцина

Судді -

І.В. Бурлака.

П.В. Кісь.