Справа № 303/5689/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 листопада 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів Джуги С. Д., Куштана Б. П.

з участю секретаря Волощук В. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16 березня 2018 року, ухвалене суддею Пак М. М., по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці, відсотків та інфляційних втрат за час прострочення сплати суми боргу, -

В С Т А Н О В И В :

В жовтні 2017 року ОСОБА_2 пред'явив позов до ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці, відсотків та інфляційних втрат за час прострочення сплати суми боргу.

Свої вимоги мотивував тим, що згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2011 року по справі №2-3637/11 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 - 443344 грн. - боргу; 1700 грн. - сплачений судовий збір; 120 грн. - витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи; 1000 грн. - витрати на правову допомогу, а у задоволенні решти позовних вимог відмолено. Дане рішення набрало законної сили 20 грудня 2011 року.

Вказаний спір виник між тими ж самими особами, а обставини встановлені у рішенні Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2011 року не підлягають доказуванню в ході розгляду даної справи.

Відтак, доведеним вважається, що 10 квітня 2009 року, ОСОБА_2 та ОСОБА_1, уклали Договір позики за умовами якого позивач передав у власність відповідачу 40 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду складало 318 800 гривень, а ОСОБА_1, зобов'язався їх йому повернути до 31 листопада 2014 року, щомісячними платежами по 500 доларів США. На підтвердження укладення договору та отримання коштів у повному розмірі, відповідач ОСОБА_1 власноручно написав розписку.

Крім того, 10 квітня 2009 року між позивачем та відповідачем було укладено інший Договір позики, у відповідності до якого він передав відповідачу 4000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду складало - 31 880 грн., а останній зобов'язався повернути йому вказану суму до 01 вересня 2009 року. Факт передання ним грошових коштів в повному обсязі підтверджується розпискою від 10 квітня 2009 року, яка складена відповідачем власноручно у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Незважаючи на це, до теперішнього часу рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2011 року по справі № 2-3637/11 не виконане, боржником гроші не повернуто, у зв'язку із чим права позивача порушені.

Отже, оскільки визначена рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2011 року сума боргу у розмірі 44 000,00 доларів США до цього часу не повернута, а курс долара США до гривні змінився, з відповідача підлягає стягненню курсова різниця у розмірі 816 200 грн. (44000 доларів США * 26,52 грн. (курс долара США станом на 29 вересня 2017 року) - 44 000 доларів США на 7,97 грн. (курс долара США станом на 19 вересня 2011 року) = 816 200 гривень.

З урахуванням принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також враховуючи неповернення боргу у обумовлений сторонами строк, позивач вважає, що розмір відсотків вважається обґрунтованим на рівні 3% в рік з дня прострочення сплати боргу від суми позики.

Оскільки рішенням Мукачівського міськрайонного суду позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3-х процентів від простроченої суми боргу задоволені за час прострочення з 01 червня 2009 рік по 19 вересня 2011 року, на даний час у позивача є право на стягнення з боржника суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення та 3% річних від простроченої суми за період часу з 19 вересня 2011 року по теперішній час - 20 вересня 2017 року.

Відтак, з метою захисту своїх прав з відповідача необхідно стягнути суму боргу із врахуванням індексу інфляції та 3% річних від суми боргу за час прострочення. Інфляційні втрати від простроченої суми за період з 19 вересня 2011 року по 20 вересня 2017 року, становлять 312 103 грн., які вирахувані наступним чином: індекс інфляції за жовтень 2011 рік - 100; за листопад 2011 року - 100,1 = 350 грн.; за грудень 2011 року - 100,2 = 701 грн., за 2012 рік - 99,8 = 701 грн.; за 2013 рік - 100,5 =1753 грн.; за 2014 рік - 124,9 = 87319 грн., за 2015 рік - 143,3 =151 844 грн., за 2016 рік - 112,4 =43 484 грн.; за січень 2017 року - 101,1 = 3857 грн.; за лютий 2017 року - 101 = 3507 грн.; за березень 2017 року - 101,8 = 6312 грн.; за квітень 2017 року - 100,9 = 3156 грн.; за травень 2017 року - 101,3 = 4559 грн.; за червень 2017 року - 101,6 = 5611 грн.; за липень 2017 року - 100,2 = 701 грн.; за серпень 2017 року - 99,9 = 350 грн.

При цьому, три проценти річних від простроченої суми за період з 19 вересня 2011 року по 20 вересня 2017 року склали 60 490 гривень (по 10520 гривень за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки, за 9 місяців 2017 року - 7890 гривень).

У зв'язку з цим позивач просить стягнути з ОСОБА_1 на його користь курсову різницю у розмірі 816 200 грн., суму процентів за прострочення боргу за договором позики у розмірі 60 490 грн. та суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення сплати боргу за Договором позики у розмірі 312 103 грн. (а.с.3-8).

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 16 березня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму процентів за прострочення боргу за договором позики у розмірі 60 490 гривень та суму з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення сплати боргу за договором позики у розмірі 312 103 гривні. В решті вимог - відмовлено. Вирішено питання про судові витрати (а.с.107-112).

На це рішення ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Зазначає, що боргова розписка є сфальшованою, а кошти в розмірі 40 000 доларів США він не отримував. Позивачем пропущено строк позовної давності, на що місцевий суд уваги не звернув. Стягнення інфляційних втрат в даному випадку не передбачено вимогами закону. Скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати, в задоволенні позову відмовити (а.с.132-138).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник відповідача ОСОБА_5 скаргу підтримав та просив задовольнити. Представник позивача ОСОБА_6 проти скарги заперечив та просив її залишити без задоволення.

Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з таких підстав.

З матеріалів справи слідує, що згідно рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2011 року по справі №2-3637/11 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 - 443344 грн. - боргу; 1700 грн. - сплачений судовий збір; 120 грн. - витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи; 1000 грн. - витрати на правову допомогу, а у задоволенні решти позовних вимог відмолено.

Дане рішення набрало законної сили 20 грудня 2011 року, а обставини встановлені у цьому рішенні не доказується при розгляді цієї справи, оскільки в ній беруть участь ті самі особи, щодо яких було встановлено ці обставини (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Таким чином, рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 листопада 2011 року у справі № 2-3637/11 встановлено, що 10 квітня 2009 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали Договір позики за умовами якого позивач передав у власність відповідачу 40 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду складало 318 800 гривень, а ОСОБА_1, зобов'язався їх йому повернути до 31 листопада 2014 року, щомісячними платежами по 500 доларів США. На підтвердження укладення договору та отримання коштів у повному розмірі відповідач ОСОБА_1 власноручно написав розписку.

Крім того, 10 квітня 2009 року між позивачем та відповідачем було укладено інший Договір позики, у відповідності до якого він передав відповідачу 4000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на день звернення до суду складало - 31 880 грн., а останній зобов'язався повернути йому вказану суму до 01 вересня 2009 року. Факт передання ним грошових коштів в повному обсязі підтверджується розпискою від 10 квітня 2009 року, яка складена відповідачем власноручно у присутності свідків ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Таким чином, загальна сума заборгованості з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних становить 443 344 (чотириста сорок три тисячі триста сорок чотири) гривні.

З доданих позивачем матеріалів також вбачається, що він, як стягувач, 22 грудня 2011 року звертався до районного відділу ДВС Мукачівського міськрайонного управління юстиції із заявою про прийняття до виконання виконавчого листа №2-3637/11 від 29 листопада 2011 року, який виданий Мукачівським міськрайонним судом Закарпатської області про стягнення з ОСОБА_1 на його користь 446 164 гривень.

Постановою головного державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_7 від 19 січня 2012 року було відкрито виконавче провадження ВП № 30801625 за виконавчим листом №2-3637/11 від 29 листопада 2011 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 - 448 984 гривень.

Однак, постановою головного державного виконавця районного відділу державної виконавчої служби Мукачівського міськрайонного управління юстиції ОСОБА_7 від 06 березня 2012 року, вищевказане виконавче провадження ВП №30801625 було закінчено у зв'язку з тим, що боржника ОСОБА_1 визнано банкрутом.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу (ч.1 ст. 1050 ЦК України).

Згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст. 530 ЦК України).

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

У відповідності до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стята 625 ЦК України).

В даному випадку боржник прострочив виконання грошового зобов'язання, а тому зобов'язаний сплатити встановлений індекс інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Колегія суддів констатує, що в цій частині позов є обґрунтований, правильно судом першої інстанції задоволений.

Так, рішенням Мукачівського міськрайонного суду позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми боргу задоволено за час прострочення з 01 червня 2009 року по 19 вересня 2011 року. Тому позивач має право на стягнення з боржника суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за час прострочення та 3 % річних від простроченої суми за період часу з 19 вересня 2011 року по 20 вересня 2017 року.

Інфляційні втрати від простроченої суми за період з 19 вересня 2011 року по 20 вересня 2017 року становлять 312 103 гривень та складаються з:

- індекс інфляції за жовтень 2011 рік - 100 %;

- індекс інфляції за листопад 2011 року - 100,1% = 350 грн.;

- індекс інфляції за грудень 2011 року - 100,2 = 701 грн.;

- індекс інфляції за 2012 рік - 99,8 % = -701 грн.;

- індекс інфляції за 2013 рік - 100,5 % = 1753 грн.;

- індекс інфляції за 2014 рік - 124,9 % = 87 319 грн.;

- індекс інфляції за 2015 рік - 143,3 % = 151 844 грн.;

- індекс інфляції за 2016 рік - 112,4 % = 43 484 грн.;

- індекс інфляції за січень 2017 року - 101,1 % = 3857 грн.;

- індекс інфляції за лютий 2017 року - 101 % = 3507 грн.;

- індекс інфляції за березень 2017 року - 101,8 % = 6312 грн.;

- індекс інфляції за квітень 2017 року - 100,9 % = 3156 грн.;

- індекс інфляції за травень 2017 року - 101,3 % = 4559 грн.;

- індекс інфляції за червень 2017 року - 101,6 % = 5611 грн.;

- індекс інфляції за липень 2017 року - 100,2 % = 701 грн.;

- індекс інфляції за серпень 2017 року - 99,9 % = -350 грн.

Розрахунок інфляційних втрат відповідає встановленому індексу інфляції за час прострочення.

Три проценти річних від простроченої суми за період з 19 вересня 2011 по 20 вересня 2017 року склали 60 490 гривень (по 10520 гривень за 2012, 2013, 2014, 2015, 2016 роки та за дев'ять місяців 2017 року - 7890 гривень).

Щодо вимог про стягнення курсової різниці у розмірі 816 200 гривень, то суд першої інстанції обґрунтовано в їх задоволенні відмовив.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про Національний банк України» офіційний валютний курс - курс валюти, офіційно встановлений Національним банком України як уповноваженим органом держави.

Згідно Наказу Міністерства фінансів від 10.08.2000 року № 193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», валютний курс - це встановлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни. Пунктом 4 цього Наказу встановлено, що курсова різниця - це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.

В свою чергу, згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, разом з тим, навіть при наявності судового рішення, як акту правосуддя, але яке не виконано - зобов'язання (в т.ч. грошове) є чинним. (ВГСУ від 09 серпня 2016 року у справі № 924/167/16 та п.п.5.4,7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Статтею 533 Цивільного кодексу України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Ця норма кореспондується із приписами статті 524 Цивільного кодексу України, згідно з якою зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти.

Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11, від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11 та від 7 жовтня 2014 року в справі № 3-133гс14 та підтверджена судовою практикою Вищого господарського суду України від 03 серпня 2016 року, справа № 924/1968/15.

Згідно позиції Вищого господарського суду України від 26 квітня 2016 року у справі №920/1621/15 відповідно до якої передбачено, що приписами ст.ст. 204, 524, 533, 599, 625, 629 ЦК України не заборонено одночасне стягнення інфляційних втрат та курсової різниці, правова природа яких є різною.

Однак, відсутність відомостей із офіційного сайту Національного банку України щодо коливання курсу валюти по відношенню до національної валюти України є підставою для відмови в позові (ВГСУ від 09 березня 2016 року у справі № 910/9976/15 та від 20 квітня 2016 року у справі № 922/5514/15).

В даному випадку таких відомостей із офіційного сайту Національного банку України щодо коливання курсу валюти по відношенню до національної валюти України немає. Наведений позивачем розрахунок щодо стягнення курсової різниці ґрунтується не на офіційних даних (відомостях). За цих обставин в цій частині позову обґрунтовано відмовлено.

Доводи скаржника про те, що позивачем пропущено строк позовної давності, до уваги колегією суддів не приймаються, оскільки позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. В даному випадку відповідач ОСОБА_1 чи його представник ОСОБА_8, які брали участь у справі в суді першої інстанції, питання про пропуск строку позовної давності не ставили. За цих обставин суд першої інстанції обґрунтовано не застосував наслідки спливу строку позовної давності.

Рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його зміни чи скасування немає.

Враховуючи викладене, керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 16 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді