Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 686/13976/16-ц

провадження № 61-11086св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕД ПМК 2015»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2016 року у складі судді Демінської А. А. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Грох Л. М., Гринчука Р. С., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю «ЖЕД ПМК 2015» (далі - ТОВ «ЖЕД ПМК 2015») звернулося до суду з позовом до

ОСОБА_2 про виселення без надання іншого житлового приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на праві власності належить будівля гуртожитку на АДРЕСА_1. З 07 лютого 2003 року ОСОБА_2 зареєстрована та проживає в кімнаті № 15 вказаного гуртожитку. Проте відповідач у трудових відносинах з власником гуртожитку не перебувала і не перебуває. Відносно неї адміністрацією підприємства (власника гуртожитку) не приймалося і не могло прийматися жодних рішень про надання житлової площі у гуртожитку, ордер на вселення у займану кімнату № 15 не видавався. Відповідач займає житлове приміщення без достатніх правових підстав і добровільно відмовилася його звільнити.

На підставі викладеного ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» просило виселити ОСОБА_2 із займаної кімнати № 17 на АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 28 жовтня 2016 року позов ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» задоволено. Виселено ОСОБА_2 з кімнати № 15 на АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач проживає у кімнаті № 15 гуртожитку на АДРЕСА_1 без законних підстав. Даний гуртожиток є власністю ТОВ «ЖЕД ПМК 2015», з якими відповідач не перебувала і не перебуває у трудових відносинах. У добровільному порядку звільнити займану нею кімнату ОСОБА_2 відмовляється. Оскільки відповідач без законних підстав вселилася до кімнати гуртожитку, то відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР вона підлягає виселенню із спірної кімнати без надання іншого приміщення.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що факт реєстрації відповідача у гуртожитку не є доказом наявності у неї права користування жилим приміщенням у гуртожитку. Доводи ОСОБА_2, що у ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» відсутні будь-які правові підстави вимагати її виселення з гуртожитку, який був набутий позивачем неправомірно, є безпідставними, тому позивач вправі звертатися до суду з даним позовом про виселення відповідачів із гуртожитку, власником якого він є.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» неправомірно набуло право власності на гуртожиток, а тому відповідачі будь-яким чином порушити права незаконного власника не могли. ОСОБА_2 була вселена у спірне житло з дозволу власника у 2003 році, жодних претензій попередній власник, а також позивач протягом тринадцяти років до відповідача не пред'являли, а тому висновки судів про самоправне вселення до спірної кімнати гуртожитку є безпідставними. Крім того, бланки ордерів зберігаються як документи суворої звітності і їх облік веде адміністрація підприємства, а тому покладення на відповідача обов'язку доведення існування ордеру на вселення у гуртожиток є безпідставним. Державне підприємство «ЖЕД ПМК-33» (далі - ДП «ЖЕД ПМК-33») вселило до спірного гуртожитку відповідача, на дане підприємство покладався обов'язок обліку виданих ордерів на вселення до гуртожитку, однак судами не було залучено до участі у справі ДП «ЖЕД ПМК-33», про що неодноразово наголошувалося у судових засіданнях відповідачем.

У квітні 2017 року ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» подало відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що судами правильно встановлено, що позивач є власником гуртожитку на АДРЕСА_1. Відповідач не перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ЖЕЖ ПМК 2015», тому вселилася до гуртожитку без правових підстав. ОСОБА_2 неодноразово запропоновувалось укласти договір оренди спірного приміщення, проте вона відмовилася. Реєстрація відповідача у кімнаті № 15 гуртожитку на АДРЕСА_1 не є доказом правомірності вселення до цього жилого приміщення.

01 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що згідно з інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на підставі свідоцтва про право власності, виданого 12 червня 2015 року, на праві приватної власності належить гуртожиток загальною площею 2 078,1 кв. м на АДРЕСА_1.

З 07 лютого 2003 року ОСОБА_2 зареєстрована та проживає у кімнаті № 15 вказаного гуртожитку.

ОСОБА_2 не перебувала у трудових відносинах з ТОВ «ЖЕД ПМК 2015», була вселена у гуртожиток за клопотанням адміністрації лікарні, де вона працювала медсестрою-анестезіологом.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Правовідносини щодо користування жилою площею у гуртожитках врегульовані окремою главою 4 розділу ІІІ ЖК Української РСР.

Згідно зі статтею 127 ЖК Української РСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Під гуртожитки надаються спеціально споруджені або переобладнані для цієї мети жилі будинки. Жилі будинки реєструються як гуртожитки у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів.

Отже, гуртожитком є зареєстрована у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради як гуртожиток жила будівля, що відповідає певним вимогам, в якій особам у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням в учбовому закладі надається за плату та за ордером, що видається власником гуртожитку, у тимчасове користування жила площа.

Вирішуючи спори про виселення з гуртожитків, суди повинні з'ясовувати, чи є гуртожитком будинок, приміщення в якому займає особа, зокрема: чи зареєстрований він як гуртожиток у виконавчому комітеті районної, міської, районної в місті ради, чи побудований будинок як гуртожиток або спеціально для нього переобладнаний, з яких підстав особа була вселена до гуртожитку, чи видавався, відповідно до статті 129 ЖК Української РСР та Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року № 208, ордер на зайняття особою жилої площі в гуртожитку, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу, чи є дійсним цей ордер.

Згідно з положеннями частини третьої статті 116 ЖК Української РСР осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що відповідач без законних підстав вселилася до кімнати № 17 гуртожитку, відтак вона підлягає виселенню зі спірної кімнати гуртожитку без надання іншого приміщення відповідно до положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР.

Згідно з частиною третьою статі 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом (частина четверта статі 10 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій).

Вирішуючи спір по суті, судами не оцінено доводи відповідача та не з'ясовано, чи має будівля на АДРЕСА_1 статус гуртожитку, чи зареєстрований даний будинок як гуртожиток у Хмельницькій міській раді, чи були законними підстави для вселення ОСОБА_2 у кімнату гуртожитку, на якій правовій підставі зареєстровано місце її проживання у спірному житловому приміщенні з 2003 року.

Висновок судів про те, що відповідач без законних підстав вселилася до кімнати № 15 гуртожитку, а тому підлягає виселенню зі спірної кімнати гуртожитку без надання іншого приміщення в силу положень частини третьої статті 116 ЖК Української РСР, є передчасним, оскільки доводи ОСОБА_2, що вона вселилися до спірного житлового приміщення за згодою власника у 2003 року, де проживає до сьогоднішнього дня, не спростовано належними та допустимими доказами.

Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Встановлено, що ОСОБА_2 є пенсіонером, постійно проживає у кімнаті № 15 гуртожитку на АДРЕСА_1, іншого житла не має.

Заперечуючи проти позовних вимог, ОСОБА_2 вказувала, що вона працювала у попеднього власника гуртожитку, зі згоди якого і вселилася до кімнати № 15 на підставі ордера, документи щодо її правомірного вселення та проживання у спірній кімнаті знаходяться у начальника ДП «ЖЕД ПСК-ЗЗ», також заявляла клопотання про виклик представника останнього як свідка та витребування вказаних доказів (довідку з місця проживання, ордера тощо) на спростування заявлених вимог, проте вказане клопотання залишено без задоволення.

За змістом статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Виходячи з практики ЄСПЛ, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»).

Задовольняючи позовні вимоги позивача суди попередніх інстанцій не врахували положення статті 8 Конвенції, не надали належної оцінки тому, чи відповідатиме виселення відповідачів із кімнати спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення критеріям, що викладені у статті 8 Конвенції, чи є таке втручання у право відповідачів на житло пропорційним, із урахуванням тривалого проживання відповідачів із 2004 року у спірному житловому приміщенні, яке є єдиними житлом.

Під час розгляду справи у касаційному порядку було встановлено, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року було залишено без змін рішення апеляційного суду Хмельницької області від 25 травня 2017 року, ухвалене у справі № 686/10939/15-ц, яким визнано недійсним рішення загальних зборів засновників КВП «ПМК 33» від 27 січня 2015 року про передачу в якості внеску до статутного капіталу ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» приміщення гуртожитку на АДРЕСА_1. Визнано недійсним рішення загальних зборів засновників ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» від 27 січня 2015 року про прийняття в якості вступного внеску до статутного капіталу ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» приміщення гуртожитку

на АДРЕСА_1. Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 32825111 від 28 січня 2015 року, видане ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» на гуртожиток

на АДРЕСА_1. Скасовано рішення реєстраційної служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції від 28 січня 2015 року № 18926984 про реєстрацію за ТОВ «ЖЕД ПМК 2015» права власності на гуртожиток на АДРЕСА_1.

З урахуванням наведеного, суди попередніх інстанцій повинні встановити в повному обсязі фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, перевірити доводи та надані сторонами докази у справі.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною 1 статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Суду необхідно встановити баланс між правами та інтересами відповідача, яка тривалий час проживає у спірному житлі, та метою, яку переслідує позивач при поданні даного позову про виселення відповідача із спірного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення і самим цим заходом.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2задовольнити.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 28 жовтня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 07 грудня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик