Дата документу 28.11.2018 Справа № 318/1863/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №318/1863/17 Головуючий у 1 інстанції Васильченко В.В.
Провадження № 22-ц/807/216/18 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Бєлки В.Ю.

Воробйової І.А.

за участю секретаря судового засідання Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 20 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про розподіл спільного майна подружжя, стягнення грошової вартості рівності часток у спільному майні подружжя,-

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, розподіл спільного нажитого майна подружжя та стягнення грошової компенсації вартості рівності часток у спільному майні подружжя.

В позові зазначено, що 04.12.1987 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу мають повнолітнього сина. В грудні 2016 року чоловік повідомив їй про те, що він бажає припинити сімейні відносини. Питання щодо поділу спільно нажитого майна в позасудовому порядку вирішити неможливо. За час шлюбу ними було набуто за спільні кошти автомобіль TOYOTA HI АСЕ, 2000 р.в., № кузова НОМЕР_7, державний № НОМЕР_1, який зареєстровано на ім'я відповідача 10.03.2006 року та знаходиться у користуванні позивача, автомобіль TOYOTA VENZA, 2010 р.в., кузов № НОМЕР_2, державний № НОМЕР_3, який зареєстровано на ім'я відповідача 16.04.2011 року та знаходиться у його користуванні, об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_1 право власності на яке оформлено на ім'я відповідача та набуто 03.10.2001 p., земельна ділянка площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 право власності на яке оформлено на ім'я відповідача як фізичної особи-підприємця та набуто на підставі рішення Кам'янсько-Дніпровської міської ради №17 від 21.10.2003 року і зареєстровано 27.11.2003 року за № 134.

Посилаючись на ці обставини, просила розірвати шлюб між нею і ОСОБА_3, зареєстрований Відділом ЗАГС Жовтневого райвиконкому м. Запоріжжя (актовий запис за № 651). Після розірвання шлюбу бажала залишити прізвище «Шкабарня». Припинити право приватної власності ОСОБА_3 на: об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_3 «а»; земельну ділянку, площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_8 02 лютого 2004 p.; автомобіль TOYOTA HI АСЕ, 2000 р.в., номер кузова НОМЕР_4, державний № НОМЕР_1; автомобіль TOYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2, державний № НОМЕР_3; Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на: об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_16; земельну ділянку, площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_8 02.04.2004 року; автомобіль TOYOTA HI АСЕ, 2000 і номер кузова НОМЕР_4, державний № НОМЕР_1; автомобіль TOYOTA VENZA. 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2, державний № НОМЕР_3; Визнати право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на: об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_5; земельну ділянку, площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_6, для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_8 02.02.2004 p., автомобіль TOYOTA HI АСЕ. 2000 р.в., номер кузова НОМЕР_4, державний № НОМЕР_1; Автомобіль TOYOTA VENZA, 2010 року випуску, номер кузова НОМЕР_2, державний № НОМЕР_3 в рівних частках, тобто, по 1/2 частці; Розподілити спільно нажите рухоме майно в натурі наступним чином: Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на автомобіль TOYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2, державний № НОМЕР_3; Визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на автомобіль TOYOTA HI АСЕ, 2000 р.в. номер кузова НОМЕР_4, державний № НОМЕР_1; Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості різності часток у спільно нажитому рухомому майні. Також просила стягнути з відповідача на її користь понесені нею судові витрати.

В процесі розгляду справи позивач уточнила свої позовні вимоги та просила припинити право приватної власності ОСОБА_3 па: об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м.. який розташований за адресою: АДРЕСА_8; земельну ділянку, площею 0.19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_4, для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_8 02.02.2004 року; автомобіль TOYOTA HI АСЕ, 2000 р.в., номер кузова НОМЕР_9, державний № НОМЕР_1; автомобіль TOYOTA VENZA. 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2, державний № НОМЕР_3; Визнати спільним майном подружжя ОСОБА_3 і ОСОБА_4 на: об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_7; земельну ділянку, площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_8 02.02.2004 p., автомобіль TOYOTA HI АСЕ. 2000 р.в.. номер кузова НОМЕР_4, державний № НОМЕР_1; автомобіль TOYOTA VENZA. 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2, державний № НОМЕР_3; Визнати право спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на: об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_8, земельну ділянку, площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_10 для розташування магазину, та яка належить згідно державного акту на право власності на земельну ділянку Серія НОМЕР_8 02.02.2004 року, автомобіль TOYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., номер кузова НОМЕР_4, державний НОМЕР_10; автомобіль TOYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2, державний № НОМЕР_3 в рівних частках, тобто, по 1/2 частці; Поділити спільно нажите рухоме майно в натурі наступним чином: Визнати за ОСОБА_3 право приватної власності на автомобіль TOYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2, державний № НОМЕР_3; Визнати за ОСОБА_4 право приватної власності на автомобіль TOYOTAАСЕ, 2000 р.в., номер кузова НОМЕР_4, державний № НОМЕР_1; Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості різності часток у спільно нажитому рухомому майні у розмірі 162 204 грн. 50 коп.; Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 понесені судові витрати у розмірі 9 552 грн.

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 20 квітня 2018 року позов задоволено.

Припинено право приватної власності ОСОБА_3 на: об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., що розташований адресою: АДРЕСА_11 земельну ділянку, площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_12», для розташування магазину автомобіль TOYOTA HI АСЕ, 2000 р.в.. номер кузова НОМЕР_5. державний номер НОМЕР_1, автомобіль TOYOTA VENZA. 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3.

Визнано спільним майном подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на: об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., що розташований адресою: АДРЕСА_11 земельну ділянку, площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_12», для розташування магазину; автомобіль TOYOTA HI АСЕ, 2000 р.в., номер кузова НОМЕР_5. державний номер НОМЕР_1; автомобіль TOYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2. державний номер НОМЕР_3.

Визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кожним право спільної часткової власності на 1/2 частку на: об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., що розташований адресою: Запорізька область, АДРЕСА_17,земельну ділянку, площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_12», для розташування магазину; автомобіль TOYOTA HI АСЕ, 2000 р.в., номер кузова НОМЕР_5. державний номер НОМЕР_1; автомобіль TOYOTA VENZA. 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2. державний номер НОМЕР_3.

Поділено спільно нажите рухоме майно в натурі:

Визнано за ОСОБА_3 право приватної власності на автомобіль TOYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_2, державний номер НОМЕР_3;

Визнано за ОСОБА_4 право приватної власності на автомобіль TOYOTA HI АСЕ, 2000 р.в., номер кузова НОМЕР_5, державний номер НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 компенсацію вартості різності часток у спільно нажитому рухомому майні у розмірі 162 204 гри. 50 коп.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати, які складаються з: 4800,00 грн. судового збору та витрати на проведення експертизи в розмірі 4752,00 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом не були досліджені докази, які б свідчили про участь позивача у створені спільного майна подружжя, яке є предметом поділу у вказаній справі, або поважність причин неможливості участі позивача у створенні спільного майна подружжя, в тому числі і майна від господарської діяльності фізичної особи-підприємця відповідача.

ОСОБА_4 в особі представника ОСОБА_5 надала суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, є законним та обґрунтованим. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції у цій справі залишити без змін.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності заявлених позовних вимог, з чим погоджується і колегія суддів, виходячи з наступного.

Встановлено, що 04 грудня 1987 року ОСОБА_9. уклала шлюб з ОСОБА_3

Рішенням Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 27 вересня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано.

В період шлюбу сторонами було набуто наступне майно: автомобіль ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 року випуску, номер кузова НОМЕР_6, державний номер НОМЕР_1, який зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 10 березня 2006 року, знаходиться у користуванні позивача, автомобіль ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_11, державний № НОМЕР_3, який зареєстровано на ім'я ОСОБА_3 16.04.2011 року та знаходиться у його користуванні, об'єкт нерухомості, який складається з частини двоповерхової будівлі загального призначення загальною площею 374,5 кв.м., який розташований за адресою: АДРЕСА_13, право власності на яке оформлено на ім'я фізичної особи ОСОБА_3 та набуто 03.10.2001 року відповідно до свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Кам'янсько-Дніпровського районного нотаріального округу запорізької області ОСОБА_10, зареєстровано в реєстрі за №1924.

Право власності на це нерухоме майно зареєстровано Орендним підприємством Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації 25 грудня 2001 року відповідно до реєстраційного посвідчення та виготовлено технічний паспорт. Також в цей період була набута земельна ділянка площею 0,19778 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_14 Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку приватний підприємець ОСОБА_3 є власником цієї земельної ділянки на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого за №134 від 27.11.2003 року, який укладався на підставі рішення десятої сесії Кам'янсько-Дніпровської міської ради №17 від 21.10.2003 р.

Рішенням десятої сесії Кам'янсько-Дніпровської міської ради №17 від 21.10.2003р. "Про продаж земельної ділянки несільськогосподарського призначення по АДРЕСА_15 було вирішено в тому числі продати приватному підприємцю ОСОБА_3 вищезазначену земельну ділянку вартістю 10 грн. за кв.м. на суму 19 770 грн. та зобов'язано приватного підприємця ОСОБА_3 оформити договір купівлі-продажу за ціною та на умовах, визначених цим рішенням. ОСОБА_3 зареєстрований як фізична особа-підприємець 22.02.2000 року. Доказів щодо розміру отриманих доходів відповідачем не надано. ОСОБА_4 зареєстрована як фізична особа-підприємець 12.06.2003 року та мала дохід, починаючи з цього часу, що підтверджується довідкою Кам'янсько-Дніпровського відділення Енергодарської об'єднаної державної податкової інспекції головного управління ДФС у Запорізькій області за №64/7/08-09-13-01 від 06.09.2017р.

Відповідно до висновку Запорізького відділення Дніпропетровського науково-дослідницького інституту судових експертиз № 482-17 від 17.01.2018 р., проведеного відповідно до ухвали Кам'янсько-Дніпровського районного суду від 27.09.2017 р. ринкова вартість автомобіля ТОYOTA НІ АСЕ, 2000 р.в., номер кузова НОМЕР_6, державний номер НОМЕР_1 складає 154 614 грн., ринкова вартість автомобіля ТОYOTA VENZA, 2010 р.в., номер кузова НОМЕР_11, державний АР2727АН складає 479 023 грн.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В силу приписів ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. За положенням ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства закріплено ст. 15 Цивільного кодексу України. Право на захист виникає з певних підстав, якими виступають порушення цивільного права, його невизнання чи оспорювання.

Зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав визначений ст. 16 ЦК України, згідно приписів якої, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

В силу приписів ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі п. 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов'язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Частинами 1, 2, 8 ст. 83 ЦПК України визначено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинний подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

Згідно зі ст. 58 Конституції України та ч. 2 ст. 5 ЦК України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Отже, при вирішенні спорів щодо поділу спірного майна необхідно застосовувати положення закону, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин.

Суд першої інстанції вірно встановив, що на час купівлі спірного нерухомого майна діяв КпШС України та Закон України "Про власність", який був чинним до 20.06.2007 року.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про власність" майно набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ст. 24 КпШС України особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що діючим на момент придбання нерухомого майна сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним із подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар, або в порядку спадкування.

Тобто, діючим на час купівлі спірного нерухомого майна законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Таке право було передбачено лише ст. 57 СК України, яке набрало чинності з 01.01.2004 року, та якою не регулювались спірні правовідносини, про що було вказано вище.

Судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що спірне нерухоме майно було придбано за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності.

Стаття 22 Кодексу про шлюб та сім'ю майно, вказує, що нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Спростувати презумпцію спільності майна подружжя може сторона, надавши докази протилежного, які мають відповідати вимогам належності та допустимості.

Щодо рухомого майна, набутого після 01.01.2004 року, судом вірно визначено, що відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Згідно ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Частиною 1 ст. 70 цього ж кодексу передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно із роз'ясненнями, що містяться у п. 23 Постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК (2947-14), ч. 3 ст. 368 ЦК) (435-15), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопиченняв житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтями 63, 65 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 ст. 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.

Верховний Суд України в своїх постановах від 16.12.2015 року у справі № 6-1109цс15, від 16.12.2015 року у справі № 6-1109цс15, від 11.03.2015 року по справі № 6-21цс15 висловив правову позицію, що майно фізичної особи-підприємця (яке використовується для господарської діяльності фізичної особи-підприємцем) вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, що воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Конституційний Суд України в п. 2.1 рішення від 19.09.2012 року № 17-рп/2012 по справі № 1-8/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України зазначив, що рівність прав і обов'язків у шлюбі та сімї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідно до вимог законодавства діє презумпція набуття подружжям майна у спільну сумісну власність, а в разі виникнення спору сторона, яка заперечує факт придбання такого майна у спільну власність, повинна довести належними та допустимими доказами його набуття за особисті кошти.

Згідно до ч.4 ст. 140 ГК України джерелами формування майна суб'єктів господарювання, в тому числі є придбання майна інших суб'єктів, інші джерела, не заборонені законом. Майновий стан суб'єкта господарювання, яким відповідно до ст. 3 ГК України є фізична особа-підприємець, визначається сукупністю належних йому майнових прав та майнових зобов'язань, що відображається у бухгалтерському обліку його господарської діяльності відповідно до вимог закону (ч.1 ст. 145 ГК України).

Доводи апеляційної скарги щодо незаконності позовних вимог щодо припинення права приватної власності ОСОБА_3 на майно, оскільки воно не може бути припинено в силу закону є безпідставними з огляду на наступне.

Стаття 346 ЦК України передбачає підстави припинення права власності, а саме: право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам'яток історії та культури; викупу земельної ділянки у зв'язку із суспільною необхідністю; викупу нерухомого майна у зв'язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене; звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Пунктом 2 вказаної статті передбачено, що право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом.

Прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та його подальше удосконалення шляхом внесення відповідних змін утворили масив правових норм, які регулюють сферу державної реєстрації, зокрема права власності на об'єкти нерухомого майна.

Згідно зі статтею 182 ЦКУ право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Таким чином, реєстрація прав на нерухоме майно - не просто формальність, а необхідність, передбачена законом.

Обов'язковою умовою виникнення прав на нерухоме майно є їх державна реєстрація в установленому порядку.

Рішення судів про визнання права власності на об'єкти нерухомого майна є правовстановлювальними документами, на підставі яких проводиться державна реєстрація прав власності на об'єкти нерухомого майна (пункт 10 додатка 1 до пункту 2.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 7 лютого 2002 року N 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 18 лютого 2002 року за N 157/6445).

Державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на об'єкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав.

У державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлене у разі, якщо наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями.

Таким чином, на теперішній час майно зареєстровано за ОСОБА_7 на праві приватної власності і без припинення цього права будуть суперечності між заявленими ОСОБА_4 та зареєстрованими ОСОБА_3 речовими правами на нерухоме майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв і не дослідив за рахунок яких коштів було придбано майно фізичної особи-підприємця не заслуговують на увагу та не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СКУкраїни, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України) .

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Одним з видів розпоряджання власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом; законом можуть бути встановлені умови використання власником свого майна для здійснення підприємницької діяльності (стаття 320 ЦК України).

Правовідносини щодо здійснення підприємницької діяльності фізичною особою врегульовані главою 5 ЦК України.

Так, згідно зі статтею 52 ЦК України ФОП відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке законом не може бути звернено стягнення.

Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у спільній сумісній власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Отже, майно ФОП, яке використовується для її господарської діяльності, вважається спільним майном подружжя, як і інше майно, набуте в період шлюбу, за умови, воно придбане за рахунок належних подружжю коштів.

Використання зазначеного майна одним з подружжя для здійснення підприємницької діяльності може бути враховано під час обрання способу поділу цього майна.

Таким чином, системний аналіз вищезазначених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що майно ФОП може бути об'єктом спільної сумісної власності подружжя і предметом поділу між кожним з подружжя з урахуванням загальних вимог законодавства щодо критеріїв визначення правового режиму спільного сумісного майна подружжя та способів поділу його між кожним з подружжя.

Відповідно до частини першої статті 69, частини першої статті 10 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

За правилами статті 11 СК України якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2001 року N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 51 СК України.

Разом з тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що це майно придбано ним як фізичною-особою підприємцем.

Законодавство передбачає певні способи поділу судом майна подружжя.

Суд може застосувати і такий спосіб поділу майна, як розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості і частки кожного із подружжя у спільному майні. Розподіл речей є самостійним способом поділу подружнього майна та має місце при наявності кількох більш-менш рівнозначних за вартістю речей, які за своєю природою не можуть бути поділені в натурі. Так, суд може розподілити між подружжям будь-які об'єкти права спільної власності, передавши кожному з подружжя певну їх кількість.

Крім того, у процесі поділу майна суд може одночасно застосувати не один спосіб, а їх комбінацію: відносно одних видів речей застосувати їх поділ в натурі, стосовно інших - здійснити передачу одному із подружжя з зобов'язанням певної компенсації другому, а треті види речей - розподілити між сторонами з урахуванням їх вартості. При цьому враховується вартість окремих речей, а також загальна вартість майна, що передається кожному з подружжя, що і було зроблено судом першої інстанції.

Згідно з п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відповідач вартість майна (зокрема, автомобілів) не заперечував та не спростовував.

Доказів на спростування зазначених сум відповідачем не подано.

З матеріалів справи вбачається, що позивачем доведено належними та допустимими доказами спільно нажите майно, наявне на час припинення спільного ведення господарства, джерело і час його придбання.

В апеляційній скарзі скаржник просить під час апеляційного розгляду справи дослідити докази, які б свідчили про участь позивача у створенні спільного майна подружжя, яке є предметом поділу у цій справі, або поважність причин її неможливості участі у створенні спільного майна подружжя, в тому числі і майна від господарської діяльності фізичної особи-підприємця відповідача.

На час купівлі спірної нерухомого майна діяв КпШС України та Закон України «Про власність», який був чинним до 20.06.2007 року.

Відповідно до ст. 16 ЗУ «Про власність» майно набуте подружжям за час шлюб належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і КпШС України.

Згідно ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

У відповідності до ст. 24 КпШС України особистим (роздільним) майном подружжя, визнавалось майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування і тому є власністю кожного з них.

Таким чином, діючим на момент придбання нерухомого майна сімейним законодавством і законодавством про власність України було передбачено, що майно, яке нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю і при цьому кожен із подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження майном.

Виключенням із вказаного правила було лише те, якщо майно набуте одним із подружжя, яке перебувало у шлюбі, шляхом отримання майна в дар, або в порядку спадкування.

Тобто, діючим на час купівлі спірного нерухомого майна законодавством не було передбачено права особистої приватної власності дружини, чоловіка на майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто.

Таке право було передбачено лише ст. 57 СК України, яке набрало чинності з 01.01.2004 року, та якою не регулювались спірні правовідносини, про що було зазначено вище.

З огляду на викладене, слід дійти висновку про те, що спірне нерухоме майне придбано за спільні грошові кошти сторін, під час перебування їх у шлюбі, а тому належить кожному із них на праві спільної сумісної власності.

Спростувати презумпцію спільності майна подружжя може сторона, надавши докази протилежного, які мають відповідати вимогам належності та допустимі.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач з 2009 року проживав окремо від родини в АРК Крим є безпідставними та не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступне.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В порушення вказаної норми скаржником не надано жодного доказу на підтвердження того факту, що він проживав в АРК Крим з 2009 року.

В судовому засіданні під час розгляду апеляційної скарги, представником скаржника - ОСОБА_8 зазначено, що суд першої інстанції здійснював технічне фіксування судового процесу за допомогою незаконного комплексу «Оберіг».

Вказане не відповідає дійсності не приймається судом до уваги та виходить за межі повноважень апеляційного суду з огляду на наступне.

Організаційне забезпечення діяльності місцевих судів Запорізької області, що включає заходи матеріально-технічного характеру, у тому числі, забезпечення місцевих загальних судів Запорізької області необхідними технічними засобами фіксування судового процесу в межах коштів, передбачених у Державному бюджеті на фінансування відповідних судів, належить до повноважень ТУ ДСА України в Запорізькій області.

Відповідно до п.3.1 Інструкції про порядок роботи з технічними засобами фіксування судового процесу (судового засідання), затвердженої наказом Державної судової адміністрації України 20.09.2012 №108 (далі-Інструкція), фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар або інший працівник апарату суду.

За змістом п.3.2.4 Інструкції, дані про результати перевірки, у тому числі, прізвище, ім'я по батькові секретаря або іншого працівника апарату суду, інвентарний номер комплексу звукозапису вносяться до Протоколу судового засідання.

Частиною першою статті 249 ЦПК України закріплено право учасників справи ознайомитися із технічним записом судового засідання, протоколом судового засідання та протягом п'яти днів з дня проголошення рішення у справі подати до суду письмові зауваження щодо неповноти або неправильності їх запису.

Суд апеляційної інстанції не зобов'язаний встановлювати законність здійснення технічної фіксації на комплекс «Оберіг». Глава 1 «Апеляційне провадження» розділу V «Перегляд судових рішень» ЦПК України таких вимог не містить.

З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89, 263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про наявність правових підстав для задоволення позову.

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року № 63566/00 "Проніна проти України (Pronina v. Ukraine)", § 23).

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Порушень матеріального чи процесуального закону, які могли б призвести до скасування судового рішення, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Кам'янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 20 квітня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді: