ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 641/13649/14-ц

провадження № 61-10705св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтрільчукаВ. А.

учасники справи:

позивач за первісним позовом - ОСОБА_4,

відповідачі за первісним позовом: Харківська міська рада, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору,- ОСОБА_8,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_8, подану його представником ОСОБА_9, на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року, ухвалене у складі судді Боговського Д. Є., та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року, ухвалене колегією у складі суддів: Пономаренко Ю. А., Шевченко Н. Ф., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2014 року ОСОБА_4 звернулася з позовом, уточненим у червні 2016 року, до Харківської міської ради, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору,- ОСОБА_8, про встановлення факта проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування і визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначила, що з 1993 року проживала однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2. Вказує, що вони вели спільне господарство і були пов'язані спільним побутом, їх взаємовідносини носили характер взаємовідносин подружжя.

У останні роки життя ОСОБА_10 хворів, вона надавала йому всіляку допомогу, дбала і піклувалася про нього.

Посилаючись на викладене позивач просила встановити факт спільного проживання з ОСОБА_10 однією сім'єю без шлюбу у період з 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_2, змінити черговість одержання права на спадкування і визнати за нею право спадкувати після ОСОБА_10 разом із спадкоємцями першої черги, а також визнати в порядку спадкування за законом право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, яка є спадковим майном.

У травні 2015 року третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору,- ОСОБА_8 звернувся з позовом, уточненим у липні 2015 року, до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, Харківської міської ради, про встановлення факта родинних відносин і визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, є його батьком. На момент його народження ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_10 і його мати ОСОБА_11 проживали разом без шлюбу, тому у свідоцтві про народження прізвище батька зазначене - ОСОБА_11.

Вказує, що він єдиний спадкоємець першої черги, оскільки ОСОБА_4 як особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, є спадкоємцем четвертої черги.

Так як наявність судового спору щодо визнання права власності на спадкове майно унеможливлює отримання свідоцтва про право на спадщину, ОСОБА_8 просив встановити, що ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, є його батьком; зобов'язати Комінтернівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції внести зміни в актовий запис від 12 квітня 1985 року № 201 про його народження, зазначивши батьком ОСОБА_10, та визнати за ним в порядку спадкування за законом право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Встановлено факт спільного проживання ОСОБА_4 з ОСОБА_10 однією сім'єю без шлюбу у період з жовтня 1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_2. Надано ОСОБА_4 право на спадкування після ОСОБА_10 разом із спадкоємцями першої черги. Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_12

Позов третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_8 задоволено частково. Встановлено, що ОСОБА_10, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2, є батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. Ухвалено внести зміни до актового запису про народження № 201, вчиненого 12 квітня 1985 року Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, та зазначити батьком дитини ОСОБА_10 Визнано за ОСОБА_13 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після ОСОБА_12 Позовні вимоги ОСОБА_8 про визнання права власності в порядку спадкування на гараж залишено без розгляду. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із доведеності факту їх спільного проживання з ОСОБА_10 однією сім'єю з 1993 року та надання йому позивачем необхідної допомоги і піклування після погіршення стану здоров'я у зв'язку з інсультом, що є підставою для визнання за нею права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_8, суд першої інстанцій дійшов висновку про те, що ОСОБА_10 є батьком ОСОБА_8, тому останній є спадкоємцем першої черги.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року змінено в частині визначення періоду спільного проживання однією сім'єю без шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_10 і встановлено факт їх спільного проживання у період з 1 січня 2004 року по ІНФОРМАЦІЯ_2. У іншій частині рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року щодо вирішення позову ОСОБА_4 залишено без змін. В частині вирішення позовних вимог ОСОБА_8 рішення суду першої інстанції не оскаржувалося і апеляційним судом не переглядалося.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення періоду спільного проживання однією сім'єю без шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_10, суд апеляційної інстанції зазначив, що СК України, положеннями якого передбачена можливість встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без шлюбу, набрав чинності з 1 січня 2004 року. З висновками суду першої інстанції щодо доведеності факту спільного проживання позивача і спадкодавця та наявності правових підстав для зміни черговості одержання ОСОБА_4 права на спадкування апеляційний суд погодився, оскільки вважав, що до таких висновків суд першої інстанції дійшов на підставі всебічного і повного з'ясування обставин справи.

У жовтні 2016 року ОСОБА_8, діючи через свого представника ОСОБА_9, звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги та визнання права власності на 1/2 частку квартири та в частині вирішення його позовних вимог про визнання права власності на квартиру, а також рішення апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року про залишення рішення суду першої інстанції у відповідній частині без змін, скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні вказаних позовних вимог, а його вимоги задовольнити повністю.

У іншій частині судові рішення не оскаржені.

Заявник мотивує доводи скарги тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваній частині ухвалені з неправильним застосуванням матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що суд першої інстанції, з яким помилково погодився й апеляційний суд, безпідставно застосував до спірних правовідносин положення статті 1259 ЦК України, оскільки на підставі даної статті особа може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.Матеріали справи, на його думку, не містять доказів того, що ОСОБА_10 перебував у безпорадному стані, на що не звернули уваги суди попередніх інстанцій.

Заявник вказує, що його батько протягом всього часу до дня смерті був здатен самостійно забезпечувати свої потреби; піклування та сторонньої допомоги не потребував.

Послався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які полягають у прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_4 про зміну предмету позову після початку розгляду справи по суті, що суперечить вимогам статті 31 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі і зупинено виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року до закінчення їх перегляду у касаційному порядку.

У грудні 2016 ОСОБА_4 подала заперечення на касаційну скаргу, у яких послалася на безпідставність її доводів. Зазначила, що суди першої і апеляційної інстанції правильно визначилися із правовою природою спірних правовідносин та, встановивши, що вона спільно проживала, піклувалася і дбала про ОСОБА_10 до дня його смерті, обґрунтовано визнали за нею право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги. Вважає, що таке рішення відповідає вимогам законності і є справедливими, оскільки вона і ОСОБА_10 прожили як одна сім'я багато років.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту четвертого пункту першого розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_10

4 вересня 2014 року Сьома харківська державна нотаріальна контора завела спадкову справу № 539/2014 щодо спадкового майна, до складу якого входить квартира АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_10 на праві власності.

Сестра ОСОБА_10 - ОСОБА_7 та його двоюрідні брати - ОСОБА_6 та ОСОБА_5 звернулися до нотаріальної контори із заявами про відмову від спадщини після ОСОБА_10

Оцінивши покази свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20 та допитаних як свідків відповідачів ОСОБА_7, ОСОБА_6 і ОСОБА_5, суди встановили, що ОСОБА_4 і ОСОБА_10 з 1993 року і по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_2 проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом, разом проводили свята і відпочивали.

У іншому шлюбі ОСОБА_4 і ОСОБА_10 у вказаний період не перебували.

Також суди попередніх інстанцій оцінили покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_21 та ОСОБА_22 і встановили, що у період з 1983 року по 1992 рік ОСОБА_10 проживав однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_11, з якою має спільного сина - ОСОБА_8

З висновку судової молекулярно-генетичної експертизи № 533 від 8 лютого 2014 року суди встановили, що ймовірність батьківства ОСОБА_10 відносно ОСОБА_8 складає 99,9998%.

Також з поданої сторонами медичної документації судами встановлено, що у 2008 році ОСОБА_10 переніс інсульт, внаслідок якого в нього розвинулась дисциркуляторна енцелопатія, він мав гіпертонічну хворобу третього ступеню, стенокардію, кардіосклероз, регулярно обстежувався і лікувався на стаціонарі. У цей період догляд за ОСОБА_10 здійснювала ОСОБА_4

Статтями 1216, 1217 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (стаття 1223 ЦК України).

Згідно зі статтями 1261, 1264 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, мають право на спадкування за законом у четверту чергу.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 256 ЦПК України в редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, якщо від цього факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Відповідно до статті 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Стаття 1259 ЦК України передбачає, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, встановивши, що ОСОБА_4 з 1993 року проживала однією сім'єю без шлюбу з ОСОБА_10 і останні роки його життя забезпечувала його доглядом і піклуванням, яких він потребував у зв'язку із погіршенням здоров'я, правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 1259 ЦК України і обґрунтовано визнав за позивачем право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (стаття 1267 ЦК України).

Оскільки суди попередніх інстанцій дійшли висновку про визнання за ОСОБА_4 права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги, відповідно до положень статті 1267 ЦК України правильним є висновок про визнання за нею і за сином ОСОБА_10 - ОСОБА_8 права власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 за кожним у порядку спадкування за законом.

Доводи заявника про відсутність у матеріалах справи доказів перебування ОСОБА_10 у безпорадному стані і неправильне застосування судами попередніх інстанцій положень статті 1259 ЦК України відхиляються касаційним судом.

Суди попередніх інстанцій, оцінивши подану позивачем медичну документацію і покази свідків, встановили, що ОСОБА_10 був інвалідом ІІ групи і мав слабкий стан здоров'я у зв'язку із інсультом, який стався у 2008 році та спричинив виникнення ряду інших захворювань, в тому числі захворювань серця. Також суди встановили, що ОСОБА_10 у останні роки життя потребував регулярного стаціонарного лікування; у відповідні періоди догляд за хворим здійснювала ОСОБА_4

Встановивши відповідні обставини, суд першої інстанції обґрунтовано визнав за ОСОБА_4, яка з 1993 року проживала разом із ОСОБА_10 і доглядала за ним у періоди погіршення стану здоров'я, право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги.

Доводи касаційної скарги в цій частині зводяться до переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень касаційного суду при касаційному перегляді справи.

Твердження заявника про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які полягають у прийнятті до розгляду заяви ОСОБА_4 про зміну предмету позову після початку розгляду справи по суті, касаційний суд вважає помилковими. Як вбачається з матеріалів справи, у червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з заявою про зменшення позовних вимог, право на подання якої відповідно до статті 31 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, позивач має протягом усього часу розгляду справи.

Порушень норм процесуального права, які унеможливили з'ясування фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, касаційним судом не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування судових рішень, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права на спадкування разом із спадкоємцями першої черги та визнання права власності на 1/2 частку квартири та в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_8 про визнання права власності на квартиру з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК Україниє підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень у відповідній частині без змін.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 і ОСОБА_8 про встановлення фактів, які мають юридичне значення, заявник не оскаржує, томусудові рішення судів першої і апеляційної інстанцій у цій частині касаційним судом не переглядаються.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Так як касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання.

Оскільки касаційну скаргу ОСОБА_8 залишено без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, касаційний суд відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України поновлює виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_8, подану його представником ОСОБА_9, залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_4 про зміну черговості одержання права на спадкування і визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом та позовних вимог ОСОБА_8 про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом залишити без змін.

Поновити виконання рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 13 вересня 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов В. А. Стрільчук