ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2018 року м. Кропивницький

справа № 405/1933/18

провадження № 22-ц/4809/153/18

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Карпенка О.Л.

за участі секретаря - Діманової Н.І.

учасники справи:

позивачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

треті особи: приватний нотаріус Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П., Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міської ради міста Кропивницького,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Кропивницькому цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 червня 2018 року у складі судді Шевченко І.М. і

В С Т А Н О В И В :

У березні 2018 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 та просили:

- визнати недійсним договір дарування квартири із встановленням особистого сервітуту від 03.08.2017, зареєстрованого в реєстрі за № 1776, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П.;

- визнати за позивачем ОСОБА_4 право власності на ? частину квартири АДРЕСА_1

- визнати право спільної сумісної власності на ? частину вказаної квартири за позивачами ОСОБА_4 та ОСОБА_5;

- скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 36446485 від 03.08.2017 року.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4, 13.11.1996 внаслідок реалізації права передбаченого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» набула право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1

Одночасно інша ? частина квартири в аналогічний спосіб була набута її сином ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло виданим 13.11.1996 згідно з розпорядженням Кіровоградської міської ради народних депутатів № 18262.

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, укладеного між нею та її сином ОСОБА_8, посвідченого державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори 10.01.2000 за реєстром № 1-31, зареєстрованого Кіровоградським обласним бюро технічної інвентаризації 14.01.2000, вона разом з чоловіком ОСОБА_5 - позивачем по справі, набули права спільної сумісної власності на іншу ? частку квартири, оскільки перебували в законному шлюбі.

Станом на 14.01.2000 ними повністю було набуто право власності на квартиру.

03.08.2017 між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений договір дарування вищезазначеної квартири.

Згідно з пунктом 1.1. Договору предметом останнього стало безоплатне нею (ОСОБА_4.) - дарувальником передання у власність відповідача - (обдаровуваного) квартири АДРЕСА_1, загальною площею 49,50 кв.м., з якої житлова площа становить 27,1 кв.м.

Відповідно до пункту 1.6. Договору дарунок сторонами оцінено в сумі 258 600,00 грн.

Договір посвідчено приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко Оксаною Петрівною 03.08.2017 та зареєстровано в реєстрі за № 1776.

03.08.2017 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П. був внесений запис про право власності № 21699455, підставою внесення якого стало рішення нотаріуса Зубко О.П. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 36446485 від 03.08.2017, на підставі договору дарування квартири №1776 від 03.08.2017, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Позивач досягла похилого віку - 73 роки, була і є непрацездатною, що як на момент укладення договору так і на даний час потребує постійної сторонньої допомоги у зв'язку з похилим віком та незадовільним станом здоров'я, що підтверджується епікризами та випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого.

Відчужена квартира є її єдиним житлом і після укладення договору і на даний час продовжує проживати у подарованій нею квартирі та отримує субсидію.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її єдиний син ОСОБА_8, чоловік - ОСОБА_5 також має похилий вік, йому виповнило 81 рік.

Оформлюючи оспорюваний договір, вона була впевнена, що укладає договір довічного утримання, оскільки між нею та відповідачем були домовленості саме про укладення договору довічного утримання.

При цьому нотаріус змісту документу і обсягу прав не роз'яснила, лише потребувала поставити підписи, вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення, якби усвідомлювала те, що на той момент укладала договір дарування, то ніколи цього не зробила, укладення оспорюваного договору сталося внаслідок її помилки - неправильного сприйняття фактичних обстави правочину, що вплинуло на волевиявлення.

Через деякий час, після укладення договору, від відповідача дізналася про те, що замість договору довічного утримання вони уклали договір дарування.

Відповідач надав копію спірного договору, надавати будь-яку допомогу відмовився, розірвати договір за згодою сторін не захотів, вважав спірний договір таким, що нібито відповідає чинному законодавству України, а на даний час взагалі не реагує на її неодноразові телефонні дзвінки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 червня 2018року позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири із встановленням особистого сервітуту від 03.08.2017, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, зареєстрований в реєстрі за № 1776, посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко Оксаною Петрівною.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 998 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що в судовому засіданні підтверджені пояснення позивачів щодо помилки зі сторони позивачів при укладенні ними оспорюваного договору.

Судом враховано вік позивача ОСОБА_4, 73 роки, стан здоров'я та наявність хвороб: гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, хронічний калькульозний холіцестит, деформуючий артроз тазостегнових, колінних, гомілковостопних суглобів ІІІ ступеня, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, аортосклероз, ожиріння ІІІ ступеня; неодноразово лікувалася, що підтверджується епікризами та випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого, позивач у справі ОСОБА_5 також має похилий вік, йому виповнилось 81 рік.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_6 просить скасувати рішення суду в частині визнання недійсним договору дарування квартири та ухвалити в цій частині нове, яким відмовити в задоволені позову.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення є незаконним та необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, що на час укладення договору дарування вона мала намір укласти договір довічного утримання, та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, тому відсутні підстави для визнання договору дарування недійсним відповідно до ст.229 ЦК України.

Від ОСОБА_4 надійшов відзив на апеляційну скаргу з проханням залишити рішення суду без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_6 та його представник адвокат ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги, ОСОБА_4 та її представник, який також представляє інтереси ОСОБА_5, адвокат ОСОБА_10 заперечували проти доводів апеляційної скарги.

Позивач ОСОБА_5, приватний нотаріус Зубко О.П. та представник відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Міської ради міста Кропивницького в судове засідання не з'явилися про час і місце розгляду повідомлялися належним чином.

Від ОСОБА_5 надійшла заява про розгляд справи без його участі, приватний нотаріус Зубко О.П. надала заяву про неможливість взяти участь в судовому засіданні у зв'язку з великою завантаженістю.

Відповідно до положень ч.1 ст.372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Оскільки всі учасники справи про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглянути справу без участі осіб, які не з'явилися, що відповідає положенням ст.372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 03.08.2017 між ОСОБА_4 - дарувальником та ОСОБА_6 - обдаровуваним в присутності свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 було укладено договір дарування зі встановленням особистого сервітуту квартири під АДРЕСА_1.

Вказана в договорі квартира належить дарувальнику на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Кіровоградською міською Радою народних депутатів 13.11.1996, зареєстрованого Кіровоградським обласним бюро технічної інвентаризації 13.11.1996 за номером запису 21604 в реєстрову книгу № 87 та на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої Кіровоградської державної нотаріальної контори 10.01.2000 за реєстром № 1-31, зареєстрованого Кіровоградським обласним бюро технічної інвентаризації 14.01.2000.

Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П. за реєстровим № 1776.

Вказані обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які пояснили, що були присутні при підписанні договору позивачем ОСОБА_4, нотаріус роз'яснювала її питання та залишила за нею право проживання.

Свідок ОСОБА_14 пояснила, що з 1989 року їх сім'я дружила з позивачем, в 2004 році вони переїхали в с. Суботці, забезпечували позивача продуктами харчування, підтримували дуже тісні стосунки, бабуся купила частку сина і ця частка буде ділитись, у нотаріуса вона захотіла оформити все на ОСОБА_6, щоб чоловіковим дітям нічого не дісталось, фінансові витрати несли вони.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що вона проживає поруч з позивачами, про договір дізналась нещодавно і коли його прочитала, то не помітила порушення прав бабусі, яка підтримувала дуже тісні стосунки з сім'єю відповідача.

Позивачі у справі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебувають в зареєстрованому шлюбі з 19.09.1987, що підтверджується відміткою про сімейний стан у їх паспортах.

15.04.2000 помер ОСОБА_8 - син позивача ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому 17.04.2000, актовий запис № 1234.

Позивачі продовжують проживати в квартирі АДРЕСА_1 несуть витрати по оплаті комунальних послуг та отримують субсидію на їх оплату.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в судовому засіданні підтверджені пояснення позивачів щодо помилки з їх сторони при укладенні ними оспорюваних договорів, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню.

Проте погодитися з такими висновками суду не можна з огляду на таке.

Матеріалами справи підтверджується, що 03.08.2017 між ОСОБА_4 - дарувальником та ОСОБА_6 - обдарованим було укладено договір дарування зі встановленням особистого сервітуту квартири під АДРЕСА_1.

Вказана в договорі квартира належить дарувальнику на праві приватної власності, на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Кіровоградською міською Радою народних депутатів 13.11.1996, зареєстрованого Кіровоградським обласним бюро технічної інвентаризації 13.11.1996 за номером запису 21604 в реєстрову книгу № 87 та на підставі договору купівлі-продажу частини квартири, посвідченого державним нотаріусом Першої кіровоградської державної нотаріальної контори 10.01.2000 за реєстром № 1-31, зареєстрованого Кіровоградським обласним бюро технічної інвентаризації 14.01.2000.

Вказаний договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П. за реєстровим № 1776.

Згідно з частиною першою статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з'ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям Верховного Суду України, викладеним у постановах: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 16 березня 2016 року в справа № 6-93цс16.

Зі змісту укладеного між сторонами договору дарування випливає, що сторони договору домовились про встановлення сервітуту, який полягає в особистому праві дарувальника довічного безоплатного користування відповідно до цільового призначення вищезазначеною квартирою в цілому.

Відповідно до статті 401 ЦК України сервітут - це право користування чужим майном.

Згідно з частиною першою статті 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном.

Враховуючи передбачений сторонами договору дарування сервітут, та обставина, що позивачі після укладення спірного договору продовжують проживати у вказаній квартирі, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов'язана з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину.

Укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов'язальні умови для його сторін, а тому немає підстав вважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам статті 717 ЦК України.

Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним позивачі послалися на те, що вони помилилися щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає їх внутрішній волі, яка була направлена на укладення договору довічного утримання, а не договору дарування.

Такі доводи позивачів спростовуються змістом договору та матеріалами справи.

На виконання статті 44 Закону України «Про нотаріат» до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус встановила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз'яснено вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.

У вступній частині спірного договору зазначено, що сторони діють добровільно, перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину).

Пунктом 4.1 спірного договору визначено, що вимоги законодавства щодо змісту й правових наслідків правочину, що укладається сторонами, а саме ст.ст.383,717-722 ЦК України, ст.ст.57,60,63,65,70 СК України та вимоги п.13 Правил користування приміщеннями житлових будинків та прибудинковими територіями, затвердженого Постапновою КМУ від 08 жовтня 1992 року за №572 сторонам роз'яснено нотаріусом.

Сторони підтвердили, що договір дарування не носить характеру фіктивного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального (п.4.2 Договору).

Договір дарування вчинено за нотаріально посвідченою згодою чоловіка дарувальника - ОСОБА_5, що підтверджується заявою від 03.08.2017, за реєстром №1775 (п.1.7 Договору).

Спірний договір дарування вчинено в присутності свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Допитаний в суді першої інстанції свідок ОСОБА_12 показав, що нотаріус роз'яснював дарувальниці зміст договору.

Свідки ОСОБА_13,ОСОБА_14 та ОСОБА_15 також не підтвердили доводів позовної заяви.

Вік позивача ОСОБА_4 та наявні в матеріалах справи епікризи про знаходження її на стаціонарному лікуванні в 2004 році (а.с.32), 2006 році (а.с.33), 2007 році (а.с.34), 2010 році (а.с.35) не підтверджують факту та не є беззаперечними доказами, що на час укладання договору дарування (03.08.2017) за станом здоров'я, вона потребувала догляду й сторонньої допомоги.

Позивачами не надано належних та допустимих доказів, що вони перебували на утриманні відповідача як до, так і після укладення оспорюваного правочину.

Позивач ОСОБА_4 з травня 2017 року по квітень 2018 року отримувала субсидію на житлово-комунальні послуги, що підтверджується повідомленнями про призначення субсидії на ЖКП (а.с.13-17).

Позивачі продовжують проживати в квартирі АДРЕСА_1, несуть витрати по оплаті комунальних послуг та отримують субсидію на їх оплату, оскільки за умовами спірного договору передбачено встановлення сервітуту, який полягає в особистому праві ОСОБА_4 безоплатно те безстроково користуватися відчуженою квартирою, яке фактично і реалізується позивачами шляхом проживання у квартирі.

Жодних перешкод для проживання, вільного користування квартирою ОСОБА_6 позивачам не створював.

Перевіривши в сукупності встановлені судом першої інстанції обставини у справі, а також висновки суду щодо обґрунтованості та доведеності підстав позову, суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що в судовому засіданні підтверджені доводи позивачів щодо помилки при укладанні спірного договору.

Оскільки суд першої інстанції при вирішенні спору порушив норми процесуального права щодо обов'язку належним чином оцінити зібрані у справі докази та встановити обставини у справі, а також неправильно застосував статті 203,229,717 ЦК України до спірних правовідносин, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову через недоведеність позивачами обставин, передбачених вказаними нормами матеріального права, необхідних для визнання недійсним правочину.

Недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, відповідно п.п.2,4 ст.376 ЦПК України є підставами для скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення.

Керуючись ст.ст. 374,375,376,381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Кіровограда від 27 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування квартири зі встановленням особистого сервітуту відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 03.12.2018.

Головуючий суддя С.І.Мурашко

Судді С.М. Єгорова

О.Л. Карпенко