Справа № 523/9175/14-ц
Провадження №2/523/670/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" червня 2018 р.

Суворовський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Кисельова В.К.

при секретарі - Дзюба Г.І.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача, адвоката ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, про повернення в натурі, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, про повернення в натурі. Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_3, 1 грудня 2009 року надав у борг ОСОБА_5 суму у розмірі 17 000 доларів США, що еквівалентно 135 320,00 гривень. Оскільки, ОСОБА_5 борг йому не повернула, він вимушений був звернутися до суду з позовними вимогами до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені та стягнуто з ОСОБА_5 суму заборгованості за договором позики у розмірі 135 320 гривень.

Під час розгляду справи про стягнення боргу ухвалою Суворовського районного суду від 11 січня 2011 року в якості забезпечення позову на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка належала ОСОБА_5, було накладено арешт.

Суворовським районним судом м. Одеси 27 липня 2011 року було видано виконавчий лист № 2-1269/11 про стягнення з ОСОБА_5 суми боргу у розмірі 135 320 гривень, який було пред'явлено на виконання до Першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції.

Ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Гудіної Н.І. від 30 березня 2012 були скасовані заходи забезпечення позову та знято арешт з квартири АДРЕСА_2.

Вищевказаною обставиною скористувались ОСОБА_5, яка 6 квітня 2012 продала квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_7.

В звязку з чим, державний виконавець не мав можливості звернути стягнення на майно ОСОБА_5, а саме на квартиру АДРЕСА_2.

Дізнавшись про наявність ухвали суду від 30 березня 2012р, ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою на вищевказану ухвалу.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 8 серпня 2012 року ухвалу Суворовського районного суду від 30 березня 2012 року про скасування забезпечення позову було скасовано та справу направлено на новий розгляд.

Після нового розгляду справи ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 18 вересня 2012 року заяву про скасування заходів забезпечення позову було повернуто заявникові.

У зв'язку з тим, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року, за яким з ОСОБА_5 було стягнуто суму боргу, на користь ОСОБА_3 у розмірі 135 320 гривень не виконано, позивач був змушений звернутися до суду з вимогою до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним.

12 серпня 2013 рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним - залишений без задоволення.

На вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року, рішення Суворовського районного суду від 12 серпня 2013 року скасовано та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який був укладений 6 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 821.

Окрім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про зобов'язання повернути в натурі набуте за визнаним недійсним договором купівлі-продажу майно позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено та зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повернути одна одній в натурі все що вони одержали при виконанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Однак, ОСОБА_3, стало відомо, про те, що ОСОБА_4 продала в травні 2014 року, спірну квартиру ОСОБА_6, завідомо знаючи про те, що договір купівлі-продажу квартири від 6 квітня 2012 року, за яким вона купила спірну квартиру, визнано недійсним відповідно до рішення апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року, оскільки вона була присутня на засіданні апеляційного суду і спірна квартира на момент продажу її ОСОБА_6 вже не була її власністю.

Позивач вважає, про те, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4, який був укладений 29 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, повинен бути визнаний недійсним з застосуванням наслідків недійсності правочину, оскільки він є протиправним, в зв'язку з тим, що ОСОБА_4 на той час вже не була власницею даної квартири.

Також, позивач вважає, про те, що він має право на оспорювання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який укладений 29 квітня 2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, оскільки він, ОСОБА_3 є зацікавленою особою і цим договором порушено його право на можливість виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року яким було стягнуто з ОСОБА_5 на його користь суму заборгованості за договором позики у розмірі 135 320 гривень.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов в повному обсязі.

Представник відповідачки ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. При цьому, представник відповідачки вважає, що позивач спільно з відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вступили у злочинну домовленість, метою якої було бажання знайти добросовісного набувача та заволодіти його коштами. Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що саме позивач повинен був контролювати виконання рішення про стягнення коштів, не допускати можливість зняття арешту з квартири, а фактично він умисно допустив зняття арешту, та знав про продаж квартири.

Відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись за раніше відомими адресами, а також були повідомлені про розгляд через оголошення на сайті Суворовського районного суду м. Одеси.

Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини, а також відповідні правовідносини.

Встановлені судом обставини справи.

Так, судом встановлено, про те, що позивач ОСОБА_3, 1 грудня 2009 року надав у борг ОСОБА_5 суму у розмірі 17 000 доларів США, що еквівалентно 135 320,00 гривень. Оскільки, ОСОБА_5 борг йому не повернула, він вимушений був звернутися до суду з позовними вимогами до ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Ухвалою Суворовського районного суду від 11 січня 2011 року в якості забезпечення позову на квартиру, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та яка належала ОСОБА_5, було накладено арешт. (Т2, а.с. 179)

Заочним рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року позовні вимоги ОСОБА_3 були задоволені та стягнуто з ОСОБА_5 суму заборгованості за договором позики у розмірі 135 320 гривень.

Суворовським районним судом м. Одеси 27 липня 2011 року видано виконавчий лист № 2-1269/11 про стягнення з ОСОБА_5 суми боргу у розмірі 135 320 гривень, який було пред'явлено на виконання до першого Суворовського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції. (Т2, а.с. 195)

Однак ухвалою судді Суворовського районного суду м. Одеси Гудіної Н.І. від 30 березня 2012 скасовані заходи забезпечення позову та знято арешт з квартири АДРЕСА_2. (Т2., а.с. 189)

Вищевказана ухвала була скасована ухвалою апеляційного суду Одеської області від 8 серпня 2012 року та справу направлено на новий розгляд. (Т2., а.с. 190-191)

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 18 вересня 2012 року заяву про скасування заходів забезпечення позову повернуто заявникові.

Вищевказаною обставиною скористувались ОСОБА_5, яка 6 квітня 2012 уклала договір купівлі-продажу нерухомого майна, згідно якого ОСОБА_5, продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2, який був посвідчений нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, та зареєстрований в реєстрі за № 821.

У зв'язку з тим, що рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16 травня 2011 року, за яким з ОСОБА_5 було стягнуто суму боргу, на користь ОСОБА_3 у розмірі 135 320 гривень не виконано, позивач був змушений звернутися до суду з вимогою до ОСОБА_5 та ОСОБА_8 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним.

12 серпня 2013 рішенням Суворовського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним - залишений без задоволення.

На вищевказане рішення Суворовського районного суду м. Одеси ОСОБА_3 звернувся до апеляційного суду Одеської області з апеляційною скаргою.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року, рішення Суворовського районного суду від 12 серпня 2013 року скасовано та визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який був укладений 6 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та якій був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 821.

Окрім того, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 12 травня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_4 про зобов'язання повернути в натурі набуте за визнаним недійсним договором купівлі-продажу майно позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено та зобов'язано ОСОБА_5 та ОСОБА_4 повернути одна одній в натурі все що вони одержали при виконанні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2.

Однак, ОСОБА_3, стало відомо, про те, що ОСОБА_4 продала, в травні 2014 року, спірну квартиру ОСОБА_6.

Так, відповідно до договору купівлі-продажу від 29 квітня 2014 року, ОСОБА_4 продала, а ОСОБА_6 купила , квартиру АДРЕСА_2, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 (а.с.102-103).

Згідно умов п. 10. договору Продавець стверджує, що зазначена квартира судового спору щодо квартири не має. (Т1., а.с.102-103)

Таким чином, ОСОБА_4, свідомо знаючи, про визнання недійсним договору купівлі-продажу договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який був укладений 6 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та якій був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 821, ввела в оману ОСОБА_6 під час укладення договору купівлі-продажу від 29 квітня 2014 року.

Суд вважає, що твердження представника відповідача про те, що позивач ОСОБА_3, спільно з відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 вступили у злочинну домовленість, метою якої було бажання знайти добросовісного набувача та заволодіти його коштами є голослівним та не підтверджено жодним доказом.

З метою перевірки вищевказаного посилання представника відповідача, а також виконуючи вимоги ухвали Колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2016р.. судом вивчились матеріали цивільних справ:

№ 2-1269/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про стягнення коштів (витяг Т2, а.с. 176-196)

№523/5562/13 за позовом за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири недійсним. (витяг Т2., а.с. Т.2, а.с. 163-174)

№523/3724/14-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про відновлення становища, яке існувало до укладення договору купівлі-продажу. (витяг Т.2., а.с. 159-162)

З матеріалів даних справ вбачається, що згідно постанови Першого Суворовського відділу ДВС ОМУЮ від 16.03.2012р. ОСОБА_3 було повернуто виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_11 суму у розмірі 135320 гривень, що також встановлено рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року. (Т1., а.с.7-10)

Крім того, в квітні 2012р., а також в листопаді 2013р. ОСОБА_3 повторно предявляв виконавчий лист до виконання щодо стягнення із ОСОБА_11 суму у розмірі 135320 гривень. (Т2., а.с. 174-175)

Постановою про повернення виконавчого документу стягувачу від 23.06.2016р. Головного державного виконавця Суворовського відділу ДВС м. Одеси ОСОБА_12 було повернуто ОСОБА_3 виконавчий лист №523/10000/15 від 02.10.2015р. щодо стягнення з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_3 суму у розмірі 285947,26 копійок. (Т1, а.с. 196)

Суд, перевіривши матеріали вищевказаних цивільних справ, встановив, що позивач ОСОБА_3 постійно дотримувався позиції щодо відновлення своїх порушених прав шляхом намагання повернути суму коштів, яку за договором позики він передав відповідачці ОСОБА_5. При цьому, позивач оскаржував судові рішення, а зі сторони відповідачів надходили заперечення щодо задоволення позовних вимог.

Правове обґрунтування судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з вимогами ст.228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, незаконне володіння ним.

Відповідно до ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (який був чинний на час проведення виконавчих дій) у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке

згідно із законом не може бути накладено стягнення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 належала на праві власності квартира АДРЕСА_5.

Таким чином, державний виконавець, згідно ст.ст. 52,62, 57 52 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (який був чинний на час проведення виконавчих дій) мав право арештувати та реалізувати майно, яка належала боржниці ОСОБА_5, а саме квартиру АДРЕСА_6.

Однак з початку ОСОБА_5, а в подальшому ОСОБА_4, свідомо знаючи про наміри позивача щодо звернення стягнення на спірне квартиру, позбавились право власності на квартиру, при цьому, навмисно вводячи наступну сторону за договором купівлі-продажу в оману.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Суд також вважає, що сам факт наявності введення в оману ОСОБА_13 зі сторони ОСОБА_5, а в подальшому ОСОБА_6 зі сторони ОСОБА_13 лише свідчить, що навмисні дії продавців квартири з метою позбавлення можливості звернення стягнення на квартиру.

Таким чином, незважаючи не, що ОСОБА_6 була добросовісним набувачем, а також не була стороною за правовідносинами які виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, вищевказана обставини не дає підстав відмовляти у задоволенні позовних вимог, оскільки, квартира АДРЕСА_7, на момент придбання ОСОБА_6 повинна була повернуть у власність ОСОБА_5, а договір купівлі-продажу фактично був укладений стороною, яка була позбавлена права власності, тобто не мала право на здійснювати відчуження обєкту нерухомого майна.

Суд також вважає необхідно звернути на наступні аспекти застосування законодавства під час вирішення спірних правовідносин.

Так, в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20.04.2016р. зазначено, що задовольняючи позов з підстав, передбачених ст. ст. 203, 215, 228 ЦК України, суди не звернули уваги на те, що ОСОБА_4 не є і не була боржником перед ОСОБА_3, який був кредитором ОСОБА_5

Згідно ч. 2 ст. 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Так, дійсно позивач не був стороною за спірним договором купівлі-продажу, в той же час, він розраховував на задоволення своїх вимог за рахунок майна, що було предметом договору купівлі-продажу, тобто мав майнові вимоги.

В той же час, Постановою ВСУ від 17 лютого 2016 року № 6-2407цс15 встановлено, що …. «права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. У випадках, коли в позовах заявляються вимоги про віндикацію та реституцію, суд повинен самостійно визначати, яку вимогу по суті (а не за формою) предявляє позивач, і, відповідно, застосувати належні норми законодавства, керуючись при цьому нормами статті 4, пунктів 3, 4 частини першої статті 214 ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Таким чином, єдиним ефективним ефективного способом захисту порушеного є предявлення позовних вимог про визнання недійсним укладеного договору купівлі-продажу недійсним, із застосуванням реституції, оскільки позивач не був власником спірного майна, а тому позбавлений можливості заявляти віндикаційний позов.

За сукупністю вищевказаних обставин, суд вважає, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7, який був укладений 29.04.2014 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, який посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10 вчинений всупереч ч.1 ст.203 ЦК України, що є підставою для визнання його недійсним.

Згідно ст. 216 ч.1 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, необхідно зобовязати ОСОБА_4 (іпн.) повернути ОСОБА_6 (іпн. НОМЕР_1) кошти у розмірі 396300 гривень 00 копійок, які були одержані згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7, який був укладений, 29 квітня 2014 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 у реєстрі за № 590.

При цьому, враховуючи, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 січня 2014 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, який був укладений 6 квітня 2012 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 та якій був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 821, тобто договір, на підставі якого ОСОБА_4 продала ОСОБА_6 спірну квартиру, то реєстрація права власності повинна бути відновлена за ОСОБА_5.

Керуючись ст.ст. 2,5,10,12,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_9 ОСОБА_14 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, про повернення в натурі задовольнити.

2.Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7, який був укладений 29 квітня 2014 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_6, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10 у реєстрі за № 590.

3.Зобовязати ОСОБА_4 (іпн.) повернути ОСОБА_9 -ОСОБА_14 (іпн. НОМЕР_1) кошти у розмірі 396300 гривень 00 копійок, які були одержані згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_7, який був укладений, 29 квітня 2014 року, між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 -ОСОБА_14, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_10, у реєстрі за № 590.

4.Стягнути з ОСОБА_4 (іпн.) на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 243 гривні 60 копійок.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складення повного тексту рішення.

Суддя

Повний текст рішення складено та підписано 26.06.2018р.