Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 667/153/15-ц

провадження № 61-23071св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., ШтеликС. П.,

учасники справи:

позивач - кредитна спілка «Громада»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_9, на рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 31 березня 2015 року у складі судді Іванцова Н. К. та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Радченка С. В., Колісниченка А. Г., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року кредитна спілка «Громада» (далі - КС «Громада») звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 11 липня 2013 року між КС «Громада» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 443, відповідно до умов якого останньому надано кредит в сумі 149 000,00 грн строком до 11 липня 2014 року під 46 % річних.

11 липня 2013 року з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором, між КС «Громада» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 було укладено договір поруки № 443п, за яким останні зобов'язались відповідати за зобов'язаннями позичальника - ОСОБА_4 у повному обсязі.

ОСОБА_4 свої зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за користування кредитом належним чином не виконував, в зв'язку з чим станом на 30 грудня 2014 року утворилась заборгованість у сумі 166 925,99 грн.

На неодноразові звернення до боржника та поручителів з вимогою про погашення заборгованості, відповідачі не реагують, борг не сплатили.

У зв'язку з наведеним, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором від 11 липня 2013 року № 443 в сумі 166 925,99 грн; стягнути з відповідачів на їх користь витрати по оплаті судового збору.

Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 31 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2017 року, позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 на користь КС «Громада» заборгованість за кредитним договором від 11 липня 2013 року № 443, яка виникла станом на 30 грудня 2014 року, в сумі 166 925,99 грн, що складається із: заборгованості за тілом кредиту - 148 999,45 грн, заборгованості за відсотками - 17 926,54 грн. Вирішено питання щодо судового збору.

Судові рішення мотивовані тим, що внаслідок неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором по своєчасному та повному погашенню необхідних щомісячних платежів, виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з боржника та поручителів в солідарному порядку.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_7, ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати судові рішення в частині позовних вимог до ОСОБА_7 про солідарне стягнення заборгованості та ухвалити в цій нове рішення про відмову задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не застосовано до спірних правовідносин правових висновків Верховного Суду України, викладених у справах № № 6цс14, 2056цс15, 1599цс15, 438 цс15, відповідно до змісту яких порука є строковим зобов'язанням, а оскільки чіткий строк дії договору поруки у договорі поруки не визначений, а повне погашення заборгованості позичальником та поручителями може і не відбутися (тобто це не є вказівкою на подію, яка має неминуче настати), не може вважатися таким строком і вказівка на повне виконання сторонами своїх зобов'язань за договором, а тому відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука в даному випадку вважається такою, що припинилася. Висновки судів, що строк поруки встановлений в договорі і складає три роки після повного погашення заборгованості за кредитним договором, є неправильними, оскільки таке погашення може і не відбутися, а дія поруки протягом невизначеного строку (безстроково) суперечить вимогам чинного законодавства.

Таким чином суди не звернули уваги, що строк дії поруки самим договором поруки не встановлений, а тому, враховуючи що умовами кредитного договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами, то позивач повинен був звертатися до суду з метою стягнення боргу з поручителя впродовж шести місяців від дня настання зобов'язання щодо погашення кожного чергового платежу, однак в даному випадку позивач звернувся до суду за межами встановленого шестимісячного строку, а тому підстав для солідарного стягнення боргу з нього та боржника немає через припинення поруки.

У запереченні на касаційну скаргу КС «Громада» зазначала, що доводи касаційної скарги про припинення поруки є безпідставними, підтверджені належними та допустимими доказами і не відповідають фактичним обставинам справи. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторонами у пункті 3.1 договору поруки погоджено строк дії поруки три роки, оскільки вперше позичальник прострочив платіж за кредитним договором у жовтні 2013 року, тому право вимоги до поручителя спливає у жовтні 2016 року, а позивач звернувся до суду з позовом у січні 2015 року, тобто в межах дії договору поруки.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскільки зазначеним вище вимогам закону судові рішення не відповідають.

Судами установлено, що 11 липня 2013 року між КС «Громада» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № 443, відповідно до умов якого останній отримав кредит в сумі 149 000,00 грн на строк 12 місяців зі сплатою 46 % річних (а. с. 4).

11 липня 2013 року між КС «Громада» та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в якості забезпечення виконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, було укладено договір поруки № 443, за пунктом 1.1 якого поручитель зобов'язується відповідати перед кредитором в повному обсязі по зобов'язаннях ОСОБА_4 у сумі 149 000,00 грн згідно з кредитним договором від 11 липня 2013 року № 443 (а. с. 6).

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Відповідно до наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості станом на 30 грудня 2014 року її розмір складає 166 925,99 грн, в тому числі: заборгованість за тілом кредиту - 148 999,45 грн; заборгованість за відсотками за користування кредитом - 17 926,54 грн (а. с. 7).

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами). У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Зазначений висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пункті 3.1 договору поруки зазначено, що договір поруки вступає в силу з моменту його підписання позичальником та поручителями і діє на протязі трьох років після закінчення зобов'язань позичальника та поручителів перед кредитором по кредитному договору.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Таким чином, умови договору поруки про його дію до закінчення зобов'язань позичальника (пункт 3.1) не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Суди зазначені норми матеріального права не врахували та дійшли помилкового висновку, що сторонами погоджено строк дії поруки в три роки.

Під виконанням сторонами зобов'язання слід розуміти здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, &quze;основне зобов'язання" - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

За умовами пункту 3.1 кредитного договору позичальник зобов'язаний повертати кредит у відповідності до встановленого сторонами графіку щомісячних платежів (додаток № 1 до кредитного договору), останній із яких мав бути внесений 11 липня 2014 року (а. с. 5).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Умовами договору поруки, викладеними у пунктах 1.2, 1.3, 2.3 встановлено, що у разі невиконання боржником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором поручитель несе солідарну відповідальність перед кредитором нарівні з боржником за повернення суми кредиту, процентів за користування, підвищеного проценту, неустойки та інших штрафних санкцій.

Отже, оскільки кредитним договором передбачено, що чергові платежі позичальник повинен був здійснювати кожного місяця, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до позичальника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим, правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, стягуючи солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_7 заборгованість за кредитним договором, не врахував вищенаведених норм матеріального права та обставин справи, не з'ясував, коли позичальник здійснив останній платіж за цим договором за кожною із складових заборгованості, оскільки саме з цієї дати обраховується строк пред'явлення вимоги до поручителя в межах шести місяців за кожним місячним платежем, та встановлюються обставини, за якими платежами порука припинилась, а за якими ще діє.

Крім того, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання (висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, зазначені норми матеріального не врахував, не звернув уваги, що строк дії кредитного договору визначений до 11 липня 2014 року, разом з цим стягнув проценти за користування кредитом у розмірі 46 % станом на 30 грудня 2014 року, тобто поза межами строку дії кредитного договору.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Таким чином, оскільки апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону та статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, відповідно до яких залежить правильне вирішення справи та визначення суми кредитної заборгованості, яка підлягає стягненню з позичальника та поручителя, відповідно до статті 411 ЦПК України судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувативищевикладене, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7, ОСОБА_9, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 01 березня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик