Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 751/9405/16-ц

провадження № 61-17207св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

треті особи: Орган опіки і піклування Новозаводської у місті Чернігові районної ради, Орган опіки і піклування Деснянської у місті Чернігові районної ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 лютого 2017 року у складі судді Цибенко І. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 24 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Губар В. С., Вінгаль В. М., Кузюри Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, малолітньої ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є наймачем квартири АДРЕСА_1, в якій, крім нього, зареєстровані: його дружина ОСОБА_4, дочка ОСОБА_5 та внучка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_2 є його колишнім зятем, батьком малолітньої ОСОБА_3 Після смерті його дочки ОСОБА_6 - матері ОСОБА_3 - ОСОБА_2 створив нову сім'ю і з 2008 року в спірній квартирі фактично не проживає, за комунальні послуги не сплачує. В силу вимог частини другої статті 107 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) ОСОБА_3 втратила право користування жилим приміщенням. Враховуючи викладене, позивач просив визнати ОСОБА_3 такою, що втратила право користування вищевказаною квартирою.

Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 не користується квартирою за місцем реєстрації з поважних причин, оскільки є малолітньою, місце її проживання визначає батько. Позивачем не надано доказів наявності у ОСОБА_2 нерухомого майна, в якому може бути зареєстрована дитина. Визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позбавить її (у випадку приватизації квартири) права набути у власність частину житла відповідно до закону.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 24 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подавдо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 24 квітня 2017 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що він є наймачем квартири, яка перебуває у комунальній власності. У цій квартирі зареєстрована його внучка, яка вже більше 10 років проживає разом з батьком в іншому жилому приміщенні. Дітивіком від 10 до 14 років можуть бути зареєстровані лише з їх батьками. Формальна реєстрація відповідача у квартирі порушує його права як наймача. ОСОБА_3 не є і ніколи не була членом його сім'ї, оскільки її батьки не вели з ним спільного господарства. ЖК Української РСР не передбачає автоматичного продовження строку, протягом якого за особою зберігається жиле приміщення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито провадження у цій справі, а ухвалою від 12 жовтня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

У липні 2017 року ОСОБА_2 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просив відмовити у задоволенні скарги, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не втратила інтересу до спірного житла, квартира є місцем її реєстрації. Він не має власного житла, а тому у нього відсутня можливість зареєструвати дитину, в тому числі за місцем їх проживання.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

17 квітня 2018 року справу № 751/9405/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 є наймачем чотирикімнатної квартири АДРЕСА_1,яка відноситься до державного житлового фонду і перебуває у віданні Чернігівської міської ради. Балансоутримувачем зазначеної квартири є Комунальне підприємство «Новозаводське» Чернігівської міської ради.

Спірна квартира була надана ОСОБА_1 на підставі ордера від 22 лютого 1988 року № 227, в якому зазначено, що до складу його сім'ї входять п'ять чоловік, в тому числі дочка ОСОБА_6 (мати ОСОБА_3.).

Після одруження з ОСОБА_2 ОСОБА_7 продовжувала проживати у вищевказаній квартирі, мала самостійне і безстрокове право користування цим житлом, а разом з нею це право набула і її малолітня дочка ОСОБА_3

ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Довідкою Комунального підприємства «Новозаводське» Чернігівської міської ради від 13 липня 2016 року № 3499 підтверджується, що у квартирі АДРЕСА_2, крім позивача, зареєстровані: його дружина ОСОБА_4, дочка ОСОБА_5 та внучка ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2.

31 жовтня 2009 року ОСОБА_2 уклав шлюб з ОСОБА_8, під час якого у них ІНФОРМАЦІЯ_5 року народився син ОСОБА_9

Апеляційним судом встановлено, та не заперечувалося сторонами, що малолітня ОСОБА_3, її батько ОСОБА_2 разом з його дружиною ОСОБА_10 та їх сином ОСОБА_9 проживають у АДРЕСА_3 Власником цієї квартири є стороння особа, яка не надає своєї згоди на реєстрацію ОСОБА_3 Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 належить на праві власності нерухоме майно.

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК Української РСР у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Згідно з частинами першою, третьою статті 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди дійшли правильного висновку про те, що малолітня ОСОБА_3 не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. За даних конкретних обставин втрата нею права користування квартирою призведе до порушення права дитини, оскільки вона буде позбавлена можливості взяти участь у приватизації житла, яке за життя мала її мати.

При цьому належних і допустимих доказів на підтвердження того, що малолітня ОСОБА_3 набула права постійного користування в іншому житлі, а також того, що внаслідок реєстрації в займаному ОСОБА_1 житловому приміщенні дитини порушені його права, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов'язком, визначеним статями 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення по суті спору, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання заявника у касаційній скарзі на те, що малолітняОСОБА_3 не є і ніколи не була членом його сім'ї, оскільки її батьки не вели з ним спільного господарства, не заслуговують на увагу.

Право на користування житлом у дитини виникає на підставі факту народження, умови стосовно проживання та ведення спільного господарства на дитину не поширюються. ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року, будучи дочкою позивача, вважалася членом його сім'ї незалежно від ведення спільного господарства.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону, ґрунтуються на засадах верховенства права, принципах справедливості, добросовісності, розумності, а тому підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 21 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 24 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик