Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа №501/4559/14-ц

провадження № 61-27799св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 вересня 2016 року у складі судді Ледньової Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 31 липня 2017 року у складі колегії суддів: Погорєлової С. О., Калараш А. А., Заїкіна А. П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічнеакціонерне товариство ДельтаБанк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»)звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

15 грудня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником Акціонерного товариства «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_4 укладено кредитний договір №0, відповідно до умов якого позивач взяв на себе зобов'язання видати кредит у сумі 252 000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,30% річних, строком до 15 грудня 2027 року, а ОСОБА_4 зобов'язався своєчасно повернути позивачу всю суму кредиту, відсотки та дотримуватися строків та умов, указаних у договорі.

У забезпечення виконання зобов'язань між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 15 грудня 2006 року укладено договір іпотеки, предметом якого є: будівля магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

У забезпечення виконання зобов'язань між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 15 грудня 2006 року укладено договір іпотеки, предметом якого є: квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами.

У порушення умов вказаного договору відповідачі прострочили виплату грошової суми, у зв'язку з невиконанням відповідачами умов кредитного договору, позивач просив у рахунок виконання основного зобов'язання щодо сплати заборгованості у розмірі 4 886 746,61 грн, звернути стягнення на предмети іпотекишляхом визнання права власності на предмет іпотеки.

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 14 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 липня 2017 року, у позові ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що застереження в іпотечних договорах, що передбачають передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. Банк не надав доказів звернення до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно, та наявності у державного реєстратора підстав для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також не надано доказів будь-яких перешкод для здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правовоїпідстави для реєстрації права власності іпотекодержателя, оскільки такі умови передбачені договором іпотеки.

У поданій у серпні 2017 року касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

У листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк».

21 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, оскільки не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб визнання на нього права власності за рішенням суду, що відповідає статті 16 ЦК України, що відповідає правовому висновку Верховного Суду України у постанові від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1625цс16.

Заперечення на касаційну скаргу мотивовано тим, що рішення у справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а висновок судів відповідає правовому висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на таке.

Судами встановлено, що15 грудня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПAT «УкрСиббанк», та відповідачем ОСОБА_4 укладено кредитний договір №0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 252 000,00 доларів США з розрахунку 11,30% річних, строком до 15 грудня 2027 року (т. 1, а. с. 9-18).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладено іпотечний договір від 15грудня 2006 року за умовами якого останній передав в іпотеку нерухоме майно: будівлю магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 230,1 кв.м (т. 1, а. с. 25-28).

З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 укладено іпотечний договір від 15 грудня 2006 року за умовами якого останні передали в іпотеку нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 45,3 кв.м (т. 1, а. с. 29-32).

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, за яким ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитами, у тому числі за кредитним договором та договорами іпотеки, укладеними з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6(т. 1, а. с. 42-43).

Внаслідок неналежного виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 05 серпня 2014 року складає 4 886 746,61 гривень з яких: сума заборгованості за кредитом - 2 879 473,06 грн; сума заборгованості за відсотками - 2 007 273,55 грн (т. 1, а. с. 236).

Згідно з умовами договорів іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя; інших передбачених чинним законодавством України документів (пункт 4.2).

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першоюстатті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з умовами договорів іпотеки звернення стягнення здійснюється на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя; інших передбачених чинним законодавством України документів (пункт 4.2).

Відповідно пункт 4.6 звернення стягнення за застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно до розділу 5 цього договору іпотеки та відповідно Закону України «Про іпотеку».

Згідно пункту 5.3 договору іпотеки у разі застосування передачі предмета іпотеки у власність іпотекодержателя як способу задоволення вимог іпотекодержателя право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке вказується в пункті 5.1 договору іпотеки.

При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателеві права власності на іпотечне майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку встановленому статті 37 Закону України «Про іпотеку» відноситься до позасудового врегулювання спору між сторонами.

Сторони цього договору дійшли згоди, що правовою підставою реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки за невиконання основного зобов'язання.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статтііпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на встановлені у справі обставини та відповідний правовий висновок Великої Палати Верховного Суду суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки спірний договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності, викладене в пункті5.3 договору, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів про відмову в позові.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 14 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 31 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик