ПОСТАНОВА

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Кропивницький

справа № 6-166/11

провадження № 22-ц/4809/343/18

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Карпенка О.Л., Мурашка С.І.

секретар судового засідання Савченко Н.В.

учасники справи:

державний виконавець - Сіленко Т.І.

боржник - ОСОБА_1,

стягувач - Відкрите акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит»

розглянувши в режимі відеоконференції у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2011 року у складі головуючого судді Квітки О.М. за поданням відділу державної виконавчої служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, стягувач Відкрите акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит»,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2011 року ДВС Олександрійського МРУЮ звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1

Подання обґрунтовано тим, що в провадженні відділу ДВС Олександрійського МРУЮ на виконанні знаходиться виконавчий лист №2-4695 від 27.05.2010 р., виданий Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення боргу в сумі 358694,39 грн. з ОСОБА_1 на користь АТ «Банк «Фінанси та кредит». Боржник ухиляється від сплати боргу, борг станом на 01.08.2011 р. складає 358694,39 грн.

Згідно ст. 11 ЗУ Про виконавче провадження, державний виконавець зобов'язаний вживати заходів примусового виконання рішень, встановлених цим Законом, неупереджено, своєчасно, повно вчиняти виконавчі дії, здійснювати необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзд в Україну громадян України" передбачено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Отже, наявність у особи невиконаних зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, тобто несплати боргу, є підставою для обмеження його у праві виїзду за межі України.

Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2011 року подання задоволено.

Тимчасово обмежено ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання ним цивільно-правових зобов'язань.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що подання підлягає задоволенню, оскільки боржник ухиляється від обов'язку, встановленого рішенням суду.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду та прийняття нової про відмову в задоволенні подання відділу ДВС Олександрійського МУЮ про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1

Зазначає, що законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання, тому висновок, зроблений в ухвалі, не ґрунтується на положеннях ст. 6 «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України».

Стверджує, що ніколи не ухилявся від виконання своїх боргових зобов'язань, з приходом економічної кризи він втратив роботу, стабільний дохід та внаслідок неправомірних дій третіх осіб - ще й майно, питання про обмеження його в цьому праві вирішувалося за його відсутності і він був позбавлений можливості надати свої пояснення з цього приводу.

Звертає увагу, що державним виконавцем не надано жодного доказу того, що ОСОБА_1 має можливість виконати зобов'язання - має кошти, майно та навмисно ухиляється від такого виконання.

Та обставина, що на момент здійснення виконавчих дій у ОСОБА_1 були відсутні кошти та майно і він не міг виконати рішення суду, підтверджується самою виконавчою службою, листом № 14848 від 16.03.2018 р., згідно якого після проведення виконавчих дій, перевірки майнового стану боржника, в зв'язку з тим, що зареєстрований на ім'я боржника транспортний засіб не виявлено протягом року, виконавчий лист № 2-4695 від 27.05.2010 р. повернутий 12.04.2013 р. стягувану без виконання. Дублікат виконавчого листа № 2-4695 від 21.11.2014 р. повторно був пред'явлений стягувачем, але з тих самих підстав був повернутий без виконання 21.06.2017 р., бо зареєстрований за ОСОБА_1 автомобіль зник ще в 2010 році.

Олександрійський МРВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області подав клопотання про розгляд справи за відсутності його представника.

Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши пояснення представника боржника ОСОБА_3, який підтримав доводи апеляційної скарги, представника стягувача - ОСОБА_4, яка заперечувала проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Встановлено, що Ленінським районним судом м. Кіровограда 20.08.2010 року видано виконавчий лист у справі №2-4695/10 р. про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором в розмірі 358694,39 грн. (а.с.5).

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для закордонних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Це право віднесено у ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи (кн. друга ЦК), а саме - до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи (гл. 21 кн. другої ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Фізична особа не може відмовитись від особистих немайнових прав, а також не може бути позбавлена цих прав.

Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюється Законом від 21 січня 1994 р. № 3857-XII "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України".

Положеннями ст. 6 цього Закону встановлено, що громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, у таких випадках:

- якщо діють неврегульовані аліментні, договірні чи інші невиконані зобов'язання до виконання зобов'язань або розв'язання спору за погодженням сторін у передбачених законом випадках, або забезпечення зобов'язань заставою, якщо інше не передбачено міжнародним договором України (п. 2);

- якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням - до виконання зобов'язань (п. 5).

Згідно з п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи за межі України - до виконання зобов'язання за рішенням.

Відповідно до статті 377-1 ЦПК України, в редакції чинній на час розгляду справи, питання про тимчасове обмеження боржника - фізичної особи або керівника боржника - юридичної особи у праві виїзду за межі України при виконанні судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішується судом за місцезнаходженням органу державної виконавчої служби за поданням державного виконавця, погодженим з начальником відділу державної виконавчої служби. Суд негайно розглядає подання, зазначене в частині першій цієї статті, без виклику чи повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб за участю державного виконавця.

В поданні державний виконавець зазначає, що враховуючи значний термін невиконання боржником зобов'язань та законних вимог державного виконавця, направлення клопотання стягувача є достатніми підстави вважати, що боржник ухиляється від виконання рішення.

Проте, державним виконавцем не надано достатніх доказів на підтвердження навмисного ухилення особи (боржника) від виконання судового рішення.

Згідно наданої Олександрійським МРВ ДВС ГТУЮ у Кіровоградській області інформації у ДВС на виконанні дійсно перебував виконавчий лист № 2-4695 від 27.05.2010 р., що виданий Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення боргу з ОСОБА_5 на користь АТ «Фінанси та Кредит» в сумі 358694,39 грн. на підставі якого 05.03.2011 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, після проведення відповідних виконавчих дій, та перевірки майнового стану боржника 12.04.2013 року відповідно до п. 7 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану в зв'язку з тим, щб транспортний засіб належний боржнику не виявлено протягом року з дня оголошення його в розшук. Також на виконанні у відділі перебував дублікат виконавчого листа № 2-4695/2010, що виданий Ленінським районним судом м. Кіровограда про стягнення боргу з ОСОБА_1 на користь АТ «Фінанси та Кредит» в сумі 358694,39 грн. на підставі якого 21.11.2014 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 21.06.2017 року керуючись п.7. ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану в зв'язку з тим що транспортний засіб належний боржнику не виявлено протягом року з дня оголошення його в розшук. При знаходженні на примусовому виконанні вищевказаних виконавчих листів про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь АТ «Фінанси та Кредит» в розшуці знаходився належний йому автомобіль Шкода Октавія державний номер НОМЕР_1. Станом на 16.03.2018 року виконавчі документи відносно стягнення боргу з ОСОБА_1 у відділі відсутні (а.с.38).

Поняття "ухилення від виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням" варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов'язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов'язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об'єктивні обставини (непереборної сили, події тощо).

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, суду належить з'ясовувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

Суд першої інстанції, прийшовши до висновку про застосування тимчасового обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України, не мотивував та не зазначив належних і допустимих доказів ухилення боржника від виконання зобов'язань, не проаналізував наведені у поданні державного виконавця обставини, якими обгрунтовувались його вимоги.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржена ухвала суду першої інстанції не відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Оскаржена ухвала суду не відповаідає вимогам закону, при її постановленні судом не було дотримано норми процесуального права, порушені норми матеріального права, тому на підставі ст. 376 ЦПК України вона підлягає скасуванню з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні подання за його безпідставністю і недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 серпня 2011 року скасувати.

У задоволенні подання відділу державної виконавчої служби Олександрійського міськрайонного управління юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України ОСОБА_1, стягувач Відкрите акціонерне товариство «Банк Фінанси та Кредит» - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко