ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1271/18 Справа № 210/2018/18 Суддя у 1-й інстанції - Хлистуненко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 грудня 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Барильської А.П., Зубакової В.П.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «АрселорМіттал Кривий Ріг»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг», на рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 25 липня 2018року, яке постановлено суддею Хлистуненко О.В. у м.Кривому Розі та повне судове рішення складено 25 липня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ :

У квітні 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» (надалі ПАТ «АМКР») про відшкодування моральної шкоди, завданою ушкодженням здоров'я на виробництві.

Позов мотивовано тим, що вона пропрацювала машиністом крану у рудоуправлінні НКГЗКа 8 років в умовах впливу шкідливих факторів. Внаслідок неналежних умов праці, отримала професійне захворювання з діагнозом: «пиловий бронхіт, емфізема легень».

Відповідно до акту розслідування професійного захворювання від 16.10.1998 року, професійне захворювання виникло внаслідок тривалої роботи в умовах пилу, що перевищує ГДР від 2,9 мг/м. куб. до 5,7 мг/м.куб. Первинним оглядом МСЕК 23.11.1998 року їй встановлено 25% втрати працездатності. При переогляді збільшено до 40% та встановлена 3 група інвалідності, з грудня 2006 року безстроково.

Вказує, що у зв'язку з ушкодженням здоров'я було порушено та порушуються нормальні життєві зв'язки, вона позбавлена можливості реалізувати свої звички та бажання. Просить суд стягнути в рахунок відшкодування моральної шкоди з відповідача на її користь 40000,00 гривень.

Рішенням дзержинського районного суду м.Кривого Рогу від 25 липня 2018року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням здоров'я у розмірі 35000,00 (тридцять п'ять тисяч) гривень без урахування податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь держави судовий збір в розмірі 704 /сімсот чотири/ гривні 80 /вісімдесят/ копійок.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «АМКР» ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про підмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на неповне і необ'єктивне з'ясування всіх обставин справи, що мають значення для справи.

Вказує на те, що при вирішенні судом цієї справи були порушені приписи ст.58 Конституції України, оскільки судом були застосовані норми права, які на момент виникнення спірних правовідносин були відсутні у чинному законодавстві. При цьому зазначає, що право на відшкодування у позивача моральної шкоди виникло з 16.11.1998 року коли їй первинно було встановлено ступінь втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, тобто на момент виникнення права на компенсацію моральної шкоди спірні правовідносини регулювалися Правилами відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №472» (далі - Правила), тоді, як суд при ухваленні рішення керувався ст.ст.173,237-1 КЗпП України ст.ст.23, 1166 ЦК України та ст.4 Закону України «Про охорону праці».

Відповідач, посилаючись на п.11 Правил №472 зазначає, що максимальний розмір грошових коштів, що може бути стягнутий в рахунок відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить 2550 грн., виходячи з розрахунку : 17 грн. (неоподаткований мінімум доходів громадян) х 150, однак суд неправильно застосував норми права, що призвело до неправильного вирішення спору, у зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню.

Окрім того, відповідач наголошує на тому, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 раніше підприємством вже відшкодовувалася моральна шкода, посилаючись на рішення комісії з питань охорони праці (протокол засідання комісії №33 від 20.05.1999 року) та розпорядження №365 від 03.06.1999 «Про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 та її заяву від 14.05.1999 про відшкодування моральної шкоди, зазначає, що позивачу були сплачені грошові кошти у розмірі 425 грн., а отже повторне відшкодування моральної шкоди законом не передбачено.

Також, відповідач звертає увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зазначаючи, що суд незаконно відмовив відповідачу в задоволенні клопотання про розгляд справи з викликом сторін, пославшись в ухвалі, що клопотання подано після закінчення строку його подачі, що не відповідає дійсності, оскільки ухвалою суду від 31.05.2018 відповідачу було подовжено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу до 31.05.2018, а отже подання 30.05.2018 клопотання про виклик сторін, було подано без порушення строків. При цьому відповідач стверджує, що повторне клопотання про розгляд справи з викликом сторін від 03.07.2018 року взагалі проігноровано судом, оскільки не було розглянуто з постановленням відповідної ухвали, як і проігноровано клопотання про виклик ОСОБА_1 в судове засідання для надання пояснень щодо виплати їй у 1999 році моральної шкоди, що обмежило право відповідача на доведення власної правової позиції по справі.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що позивач ОСОБА_1 тривалий час працювала на підприємстві відповідача, що останнім не оспорюється (а.с.14-18).

Актом розслідування хронічного захворювання (отруєння) від 16.10.1998 року встановлено, що професійне захворювання у позивача виникло у зв'язку тривалою роботою в умовах впливу пилу, що перевищує ГДН (а.с 10-12).

З додатку до санітарно-гігієнічної характеристики робочого місця машиніста крану вбачається, що робоче місце позивача розташоване в кабіні електромостового крану в приміщенні, розташованому в умовах кар'єру НКГЗК. Умови технологічного процесу не припускають повну герметизацію приміщення і кабіни машиніста крану, внаслідок чого внутрішньокар'єрний пил розповсюджується на робоче місце машиніста (а.с. 13).

Відповідно до довідки від 23.11.1998 року ОСОБА_1 встановлено 25% втрати професійної працездатності по 01.12.1999 року (а.с. 9).

При переогляді в 14.12.2006 році позивачці встановлено 40% втрати професійної працездатності безстроково (а.с. 8).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та покладаючи обов'язок з відшкодування моральної шкоди на відповідача, суд першої інстанції керувався положеннями ч.4 ст.43 Конституції України, статтями 153, 173, 237-1 КЗпП України, статтями 23, 1166 ЦК України та ст.4 Закону України «Про охорону праці» й виходив із того, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійне захворювання отримано позивачем під час виконання нею трудових обов'язків і пов'язане з виробництвом.

Колегія суддів частково погоджується з даним висновком суду з огляду на наступне.

Так, відповідно до ст.264 ЦПК України, суд під час ухвалення рішення, серед інших питань, вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів погоджується із доводами апеляційної скарги відповідача щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, проте вважає, що це порушення не призвело до неправильного вирішення справи по суті.

Як було встановлено судом, право у позивача на відшкодування моральної шкоди виникло з 16.11.1998 року коли їй первинно було встановлено ступінь втрати професійної працездатності внаслідок професійного захворювання, а отже на момент виникнення права на компенсацію моральної шкоди спірні правовідносини дійсно регулювалися Правилами відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №472», тоді, як суд при ухваленні рішення керувався нормами ст.ст.173,237-1 КЗпП України ст.ст.23, 1166 ЦК України, які набули чинності після зазначеної події.

Так, згідно п.38 Правил відшкодування власником підприємств, установ і організацій або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним із виконанням ним трудових відносин, затверджених постановою КМУ від 23.06.1993 №472 (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах із відповідачем, внаслідок неналежних умов праці, отримала професійне захворювання з діагнозом: «пиловий бронхіт, емфізема легень». Висновком ВТЕК від 23.11.1998 їй вперше було встановлено втрату 25% професійної працездатності з 16 листопада 1998 року.

Виходячи з положень ст.12 Закону України «Про охорону праці» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Відповідно до п.11 Правил ( у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), моральна шкода відшкодовується за заявою потерпілого про характер моральної втрати чи висновком медичних органів у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі, розмір якої визначається в кожному конкретному випадку на підставі домовленості сторін (власника, профспілкового органу й потерпілого або уповноваженої ним особи); рішення комісії в трудових спорах; рішення суду. Розмір відшкодування моральної шкоди не може перевищувати 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян незалежно від інших будь-яких виплат.

Згідно з ст.440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати.

Відповідно до ст.3 Закону України "Про оплату праці" мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт).

Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників.

Вищезазначені вимоги закону у поєднанні зі статтями 3 і 8 Конституції України дають підстави для висновку про те, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, та враховувати засади розумності, виваженості й справедливості.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постановах Верховного Суду України № 6-156цс14, № 6-188цс14 та № 6-207цс14від 24 грудня 2014 року.

Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на час розгляду справи становить 3 723,00 грн., тобто мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, який відповідає 100% стійкої втрати працездатності, дорівнює 18 615,00 грн., а максимальний - 558450,00 грн.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди)» з наступними змінами, факт заподіяння моральної шкоди пов'язують не лише зі станом напруженості під впливом сильнодіючого впливу, яким є стрес, а із наявністю втрат фізичного і психічного характеру, які тягнуть за собою порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, зменшення його суспільної активності, потребують від нього додаткових зусиль для організації життя.

Як зазначено в п.4.1. Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

За п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Наведені вище докази свідчать про те, що ушкодження здоров'я, заподіяне позивачеві під час виконання ним трудових обов'язків, заподіює йому моральні й фізичні страждання, які обмежують можливість останнього вести звичний спосіб життя, тягнуть за собою не відновлення здоров'я, відчуття болю.

Суд першої інстанції при постановленні рішення встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і відповідно до норм процесуального та матеріального закону обґрунтовано дійшов висновку, що позивачу заподіяна моральна шкода у зв'язку з ушкодження здоров'я.

Виходячи із наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що позивачу ОСОБА_1 заподіяно моральну шкоду, і вона має право на її відшкодування.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд, виходив із засад розумності, виваженості та справедливості, при цьому врахував тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, їх інтенсивність та довготривалість, стан здоров'я, тяжкість професійного захворювання, настання у зв'язку з цим негативних змін у житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у життєвих стосунках, що вимагає додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювання.

Отже, суд першої інстанції частково, задовольнивши вимоги ОСОБА_1, стягнувши з відповідача на її користь а моральну шкоду в розмірі 35000 грн., визначив розмір шкоди який не суперечить вимогам ст.440-1 ЦК УРСР (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), де зазначено, що розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менш ніж 5 мінімальних розмірів заробітної плати.

Доводи відповідача про те, що максимальний розмір грошових коштів, що може бути стягнутий в рахунок відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 становить 2550 грн., колегія суддів з наведених вище підстав, вважає необґрунтованими.

Доводи, що суд першої інстанції залишив поза увагою доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 раніше підприємством вже відшкодовувалася моральна шкода, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції, і, як зазначено у рішенні, представником відповідача не надано належного та допустимого доказу, який безумовно підтвердив би про виплату позивачці в 1999 році грошових коштів в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 425 грн., оскільки матеріали справи не містять документів, які підтверджують цей факт. Слід зазначити, що суду апеляційної інстанції відповідачем, також не надані докази виплати позивачу моральної шкоди в строки та розмірі, зазначеними в апеляційній скарзі.

Інші доводи відповідача про порушення судом норм процесуального права щодо розгляду справи без виклику сторін, колегія суддів не сприймає.

Судом першої інстанції справа розглянута в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Частинами 5, 6 ст.279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов : предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб;характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Так, враховуючи ціну позову 40 000,00 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на думку колегії суддів, суд першої інстанції мав всі підстави для проведення судового розгляду цієї справи без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, що не суперечить вимогам закону.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.367, ч.1 ст.369, ст.ст.374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача Публічного акціонерного товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг» залишити без задовлення.

Рішення Дзержинського районного суду м.КривогоРогу від 25 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2018 року.

Головуючий:

Судді: