Провадження № 22-ц/824/843/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

28листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Національний академічний духовий оркестр України», треті особи: Міністерство юстиції України, Урядовий уповноважений з прав людини про стягнення середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі, -

в с т а н о в и в:

Улистопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувсядо суду із вказаним вище позовом який надалі уточнив та мотивував тим,що наказом від 27 липня 2004 року № 68-кйого звільнено за прогул з посади художнього керівника ДП «Державний духовий оркестр України» на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Вказував, що його звільнення було визнано незаконним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року, зобов'язано поновити його на посаді з 27 липня 2004 року зі стягненням з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. 03 листопада 2004 року він отримав виконавчий лист, а 04 листопада 2004 року відкрито виконавче провадження, проте рішення суду не виконувалося, що встановлено наступним рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26 квітня 2005 року, яким стягнуто середній заробіток за затримку виконання рішення суду та моральну шкоду і яке набрало законної сили.

Вказує, що лише 28 грудня 2005 року його було ознайомлено з наказом № 16-к від 03 лютого 2005 року про поновлення на роботі, однак його не було допущено до роботи і в цей же день видано наказ №117-к про звільнення його за прогул із 03 листопада 2004 року по 28 грудня 2005 року. Він оскаржив ці накази в судовомку порядку, однак рішенням Апеляційного суду м.Києва від 09 листопада 2009 року у задоволенні його позову відмовлено. Верховним судом України 21 січня 2010 року відмовлено у відкритті касаційного провадження. Не погоджуючись із рішенням апеляційної та касаційної інстанцій він звернувся до Європейського суду з прав людини в зв'язку з невиконанням рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року про поновлення на роботі, бо тільки 17 листопада 2011 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду про

- 2 -

поновлення його на роботі. Рішенням Європейського суду з прав людини від 31 липня 2014 року у справі «Філатова та інші проти України» встановлено, що рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року є невиконаним та зобов'язано державу Україна виконати упродовж трьох місяців рішення Шевченківського рйонного суду міста Києва від 02 листопада 2004 року про поновлення його на посаді художнього керівника за період з 02 листопада 2004 року до 09 листопада 2009 року. Проте держава Україна до цього часу рішення не виконала.

Посилаючись на ст.236 КЗпПУ та на те, що рішення суду в частині поновлення його на роботі виконане лище 17 листопада 2011 року, просив стягнути із відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період із 27квітня 2005 року по 17 листопада 2011 року в сумі 99827,33 грн., з врахуванням підвищеного посадового окладу в сумі 222922,01 грн., а також на підставі ч.2 ст.625 ЦК України та Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» з врахуванням індексу інфляції за період з грудня 2011 року по грудень 2017 року, що становить 510491,40 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із таким рішенням, позивач ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким його позов задоволити у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення судом норм процесуального і матеріального права. Скарга мотивована хибністю висновків суду щодо відмови йому у стягненні з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу по 17 листопада 2011 року, оскільки саме в цей день було закінчене виконавче повадження щодо виконання рішення суду про поновлення його на роботі. Окрім того, суд не дав належної оцінки рішенню Європейського суду з прав людини «Філатова та інші проти України», яким було встановлено тривале виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року про поновлення його на роботі та зобов'язано державу Україна виконати упродовж трьох місяців вказане рішення у повному обсязі.

Представники відповідача ДП «Національний академічний духовий оркестр України» подали відзив на апеляційну скаргу, де вказали, що суд першої інстанції прийняв законне і обгрунтоване рішення і правомірно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_3, а доводи апеляційної скарги позивачає безпідставними і надуманими, не грунтуються на вимогах закону, не спростовують висновків суду.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_3 подану апеляційну скаргу підтримав, просив задоволити та скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року області як незаконне.

Представник відповідача ДП «Національний академічний духовий оркестр України» в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Представник МЮ України в суді апеляційної інстанції просила ухвалити законне і обгрунтоване рішення у справі.

Решта учасників належно повідомлені, їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду згідно ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну

- 3 -

скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки їх необгрунтованістю. При цьому суд виходив з того, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року позивач був поновлений на роботі 03 лютого 2005 року і даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Окрім того цей факт встановлений рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 09 листопада 2009 року у спорі між цими ж сторонами, а тому згідно ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню.

Також суд керувався тим, що діючим законодавством не передбачено обов'язок роботодавця сплачувати середній заробіток в зв'язку з тим, що державний виконавець тривалий час не виносив постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Спірні правовідносини регулюються ст.236 КЗпП України, згідно якої у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Затримка виконання власником рішення органу по розгляду трудових спорів про поновлення на роботі незаконно звільненого або незаконно переведеного працівника тягне обов'язок власника (мається на увазі підприємство, роботодавець) виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач перебував у трудових вдіносинах із відповідачем, обіймаючи посаду художнього керівника Державного підприємства «Національний академічний духовий оркестр України».

Наказом відповдіача № 68-к від 27 липня 2004 року позивача звільнено за прогули без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року визнано незаконним наказ про звільнення ОСОБА_3 та поновлено його на роботі на посаді керівника художнього ДП «Державний духовий оркестр України» із 27 липня 2004 року, стягнуто з ДП «Державний духовий оркестр України» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1 968,00 грн. Рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць допущено до негайного виконання.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26 квітня 2005 року із ДП «Державний духовий оркестр України» на користь позивача стягнуто середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 3677,70 грн., моральну шкоду в розмірі 1300 грн.

Окрім того, встановлено, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року наказом ДП «Державний академічний духовий оркестр України» № 16-к від 03 лютого 2005 року ОСОБА_3 було поновлено на роботі.

Наказом відповідача № 117-к від 28 грудня 2005 року ОСОБА_3 звільнено із займаної посади на підставі п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку із вчиненням прогулу.

Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 09 листопада 2009 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про поновлення на роботі. Вказаним рішенням суду серед інших обставин встановлено факт добровільного виконання рішення суду від 02 листопада 2004 року шляхом прийняття наказу № 16-к від 03 лютого 2005 року про поновлення позивача на роботі. Суд вважав безпідставним посилання ОСОБА_3 на те,

- 4 -

що рішення суду про його поновлення на роботі на теперішній час не виконано, оскільки виконавче провадження не закінчено, так як діюче законодавство, зокрема ст.77 Закону України «Про виконавче провадження» не пов'язує виконання рішення суду про поновлення на роботі із складанням акту державного виконавця. ОСОБА_3 було відомо про наказ № 16-к від 03 лютого 2005 року підтверджується рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26 квітня 2005 року, матеріалами справи за скаргою відповідача на дії ДВС, постановами прокурора Печерського району м.Києва від 31 березня 2005 року, від 01 вересня 2005 року і від 11 счня 2006 року.

Ухвалою Верховного суду України від 20 січня 2010 року ОСОБА_3 відмовлено у відкритті касаційного провадження.

За таких обставин суд обгрунтовано відмовив у стягненні середнього заробітку за час невиконання рішення про поновлення на роботі на підставаі ст.236 КЗпП України з огляду на необгрунтованість позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд дійшов помилкового висновку про відсутність факту невиконання рішення суду про поновлення на роботі за період із 27 квітня 2005 року по 17 листопада 2011 року, не врахувавши постанову головного державного виконавця від 17 листопада 2011 року якою закінчено виконавче провадження з примусового виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року про поновлення ОСОБА_3 на роботі із 27 липня 2004 року, необгрунтовані.

Як вище вказувалося наказом відповідача від 27 липня 2004 року позивача було звільнено за прогули, проте рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року позивача поновлено на посаді та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. На виконання зазначеного рішення було видано виконавчий лист та 04 листопада 2004 року відкрито виконавче провадження.

Пізніше рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26 квітня 2005 року задоволено позов ОСОБА_3 та стягнуто з ДП «Державний духовий оркестр України» на його користь середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 3677,70 грн., моральну шкоду в розмірі 1300 грн.

В той же час встановлено, що на виконання рішенняШевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року відповідач видав наказ № 16-к від 03 лютого 2005 року про поновлення позивача на роботі.

Отже судом незаперечно встановлені наступні обставини.

По-перше, позивача поновлено на роботі 03 лютого 2015 року згідно рішення суду.

По-друге, спір щодо затримки виконання рішення суду про поновлення позивача на роботі за період затримки вирішений рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26 квітня 2005 року, яким на користь позивача згідно ст.236 КЗпПУ стягнуто середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі в розмірі 3677,70 грн. та моральну шкоду в розмірі 1300 грн.

По-третє, в подальшому позивач був звільнений з роботи наказом № 117-к від 28 грудня 2005 року за прогул без поважних причин, оскаржив його, проте таке звільнення визнане судами законним, що стверджується рішенням Апеляційного суду м.Києва від 09 листопада 2009 року та ухвалою Верховного Суду України від 21 січня 2010 року.

В тому числі факт поновленння позивача на роботі 03 лютого 2005 року за попереднім звільненням встановлений рішенням Апеляційного суду м.Києва від 09 листопада 2009 року, який розглядав спір щодо наступного звільнення позивача 28 грудня 2005 року.

З викладених підстав посилання позивача на постанову державного виконавця від 17 листопада 2011 року про закінчення виконавчого провадження з виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року як доказ невиконання судового рішення із 27 квітня 2005 року по 17 листопада 2011 року безпідставні. Дана

- 5 -

постанова не є належним доказом у розумінні ст.77 ЦПК України, який підтверджує невиконання судового рішення.

Суд першої інстанції обгрунтовано виходив із того, що доказом поновлення позивача на роботі є наказ роботодавця, а не постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження.

Колегія суддів вважає необгрунтованими доводи скарги про те, що суд дав невірну оцінку рішенню Європейського суду з прав людини у справі «Філатова та інші проти України», яким було встановлено факт невиконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року про поновлення на роботі та зобов'язано державу Україна виконати упродовж трьох місяців вказане рішення у повному обсязі, а відтак суд повинен стягнути з відповідача заробітну плату за час вимушеного прогулу за період 27 квітня 2005 року по 17 листопада 2011 року.

Європейський суд з прав людини у п.12 рішення у справі «Філатова та інші проти України»дійшов висновку, що рішення, ухвалені на користь заявників, не було виконано у належний час, відповідальність за що несуть державні органи.

Отже, даним рішенням встановлено, що рішення, ухвалені на користь заявників, в тому числі позивача, не було виконано у належний час.

Дані обставини знайшли своє підтвердження, оскільки рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року про поновлення позивача на роботі мало бути виконане негайно, проте було виконане лише через кілька місяців, а саме 03 лютого 2005 року, у зв'язку з чим рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 26 квітня 2005 року на користь позивача згідно ст.236 КЗпПУ стягнуто середній заробіток за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі.

Проте у наведеному рішенні Європейського суду з прав людини не стверджується про те, що рішення невиконане, як помилково вважає скаржник, чи що його невиконання має місце до листопада 2011 року.

У п.5 рішення у справі «Філатова та інші проти України» зазначено, що упродовж трьох місяців держава-відповідач має виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, які залишаються такими, що підлягають виконанню.

Отже, у наведеному рішенні Європейського суду з прав людини чітко вказано, що держава-відповідач має виконати рішення національних органів, ухвалені на користь заявників, лише ті, які ще не виконані, на момент ухвалення рішення, а не стверджується, що ці рішення не виконані.

Оскільки рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 02 листопада 2004 року відповідачем виконане і позивач був поновлений на роботі 03 лютого 20105 року, то доводи позивача не грунтуються на встанволених обставинах.

Решта доводів апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення позову, обгрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

- 6 -

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 02 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: