Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 2-811/11

провадження № 61-22119св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на заочне рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2011 року у складі судді Ванівського О. М. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 грудня 2012 року у складі колегії суддів: Бойко С. М., Зверхановської Л. Д., Бермеса І. В.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

(далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк», банк) у серпні 2010 року звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 116 624, 48 грн.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 11 жовтня 2006 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський Акціонерний Банк»

(далі - ВАТ «ВіЕйБі Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 88/06сп, відповідно до умов якого банк зобов'язувався надати позичальнику грошові кошти (кредит) у сумі 17 500, 00 дол. США у порядку й на умовах, визначених кредитним договором до 11 жовтня 2011 року включно, зі сплатою за користування кредитом 14, 0 % річних.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 жовтня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 08/06 та іпотечний договір за реєстровим номером 5676.

Банк свої зобов'язання за договором виконав, надав кредит, а позичальник свої зобов'язання належним чином не виконала, внаслідок чого порушила умови договору.

Як на правові підстави позову банк посилався на правила статей 525, 526, 536, 610-612, 623-625, 1046-1050, 1054-1056-1 ЦК України.

Заочним рішенням Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 10 грудня 2012 року, позов ПАТ «ВіЕЙБі Банк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь банку заборгованість у розмірі 116 624, 48 грн за кредитним договором від 11 жовтня 2006 року № 88/06сп.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором ОСОБА_4 станом на день розгляду справи має заборгованість у розмірі 116 624, 48 грн, яка підлягає стягненню, оскільки підтверджена наданими суду письмовими доказами.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції, зазначив, що вимогу (позов) банком пред'явлено до закінчення строку виконання зобов'язань за кредитним договором, а тому порука не припинилась. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу, та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна валютного курсу не настане. Щодо розрахунку пені, то за висновками апеляційного суду, такий розрахунок відповідає умовам договору, її розмір не перевищує розміру заборгованості за тілом кредиту та процентами, заяву про застосування позовної давності відповідачі до суду першої інстанції не подавали, а тому їхні доводи в цій частині є безпідставними.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просив рішення Галицького районного суду м. Львова від 18 травня 2011 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 грудня 2012 року скасувати частково та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні вимог про стягнення з нього, ОСОБА_5, як поручителя заборгованості за кредитним договором. Заявник посилався на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

На переконання ОСОБА_5, суди першої та апеляційної інстанцій не дослідили умов договору поруки, обставин справи та не встановили, чи припинилась порука відповідно до правил частини четвертої статті 559 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 квітня 2017 року поновлено ОСОБА_5 строк на касаційне оскарження, касаційну скаргу залишено без руху з підстав несплати судового збору, а ухвалою від 12 липня 2017 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Згідно із статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у травні 2018 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені у статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 11 жовтня 2006 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 88/06сп, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 17 500, 00 дол. США. Кредит видавався в порядку й на умовах, визначених кредитним договором, до 11 жовтня 2011 року включно, зі сплатою за користування кредитом 14, 0 % річних. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 11 жовтня 2006 року між ПАТ «ВіЕйБі Банк» та ОСОБА_6 укладено договір поруки № 08/06 та іпотечний договір за реєстровим номером 5676. Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит.

Згідно з пунктом 2.3 кредитного договору ОСОБА_4 зобов'язувалася щомісячно здійснювати погашення кредиту та процентів згідно з графіком платежів, визначеним у додатку 1 до кредитного договору.

Відповідно до пунктів 1.1, 1.2 договору поруки поручитель зобов'язувався солідарно відповідати перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов'язань у повному обсязі за кредитним договором та додатковими угодами до нього.

Згідно з пунктом 4.1 договору поруки порука припиняється: з припиненням зобов'язань за кредитним договором; якщо кредитодавець протягом одного року від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя; в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Станом на 16 серпня 2010 року заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором складала суму 116 624, 48 грн.

В оцінці доводів касаційної скарги Верховний Суд застосовує положення ЦК України та укладених договорів кредиту та поруки.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення виконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Згідно з частинами першою та другою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом.

Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги).

Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі.

З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак й в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Керуючись положеннями частини четвертої статті 559 ЦК України, необхідно зробити висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців (якщо інший строк не передбачений договором поруки) з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само, як сплив строку від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся до суду з позовом до поручителя.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив призводить до припинення суб'єктивного права кредитора.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України).

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

У пункті 4.1 договору поруки, укладеному між ВАТ «ВіЕЙБі Банк» та ОСОБА_6, зазначено, що порука припиняється: з припиненням зобов'язань за кредитним договором; якщо кредитодавець протягом одного року від дня настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором не пред'явить вимоги до поручителя; в інших випадках, передбачених чинним законодавством.

Відповідно до умов кредитного договору позичальник ОСОБА_4 взяла на себе зобов'язання з повернення суми кредиту з відповідними процентами до 11 жовтня 2011 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) з 11 жовтня 2006 року.

За пунктами 1.1, 2.1 договору поруки поручитель солідарно відповідає перед кредитодавцем за виконання ОСОБА_4 зобов'язань у повному обсязі за: кредитним договором від 11 жовтня 2006 року, який було укладено між кредитодавцем та боржником, та додатковими угодами до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, згідно з яким позичальнику надано кредит в сумі 17 500, 00 дол. США для поточних потреб, зі сплатою процентів за ставкою 14 % річних, строком повернення 11 жовтня 2011 року. Поручитель зобов'язується в разі невиконання та/або порушення боржником своїх зобов'язань перед кредитодавцем погасити заборгованість за кредитним договором, а саме: суму кредиту, нараховані проценти за кредитом, проценти за простроченим кредитом (штраф, пеню) та інші платежі, передбачені кредитним договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, оскільки договором кредиту передбачено, що чергові платежі позичальник повинен був здійснювати кожного місяця, то з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та згідно з частиною другою статті 559 цього Кодексу обрахування встановленого договором поруки річного строку для пред'явлення вимог до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через рік після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання відповідно до положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Разом із тим правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобов'язань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу річного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12

(провадження № 14-145цс18), відповідно до якого строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов'язанням.

Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_5 заперечував проти визначеної банком суми стягнення, нарахованих відсотків, у зв'язку з тим, що розрахунок заборгованості не містить відомостей, за який період здійснено нарахування, а також коли здійснювалися платежі за кредитним договором. Також у апеляційній скарзі наводились доводи про відсутність підстав для стягнення заборгованості з поручителя у зв'язку з пропуском банком строку для пред'явлення вимоги. У касацій скарзі заявник зазначив, що відповідно до розрахунку заборгованості, наданого банком, останній платіж був здійснений у серпні 2008 року, коли з позовом банк звернувся лише у серпні 2010 року. До суду апеляційної інстанції з метою визначення правильного розрахунку заборгованості заявниками подано клопотання про витребування доказів від ПАТ «ВіЕйБі Банк», зокрема виписки із кредитного (особистого) рахунку за кредитним договором від 11 жовтня 2006 року № 88/06сп. Таке клопотання, наявне у матеріалах справи, апеляційним судом не розглядалось, відповідне судове рішення за ним не ухвалювалось, в результаті чого суд позбавив відповідача можливості на доведення незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції.

Суди першої та апеляційної інстанцій, стягуючи з поручителя заборгованість за кредитним договором, не врахували наведених норм матеріального права та обставин справи, не з'ясували, коли позичальник здійснив останній платіж за договором за кожною із складових заборгованості, не встановили, чи пред'явив банк вимогу до поручителя в межах річного строку за кожним місячним платежем та за якими платежами порука припинилась, а за якими ще діє.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1599цс15, з огляду на положення частини четвертої статті 559 ЦК України наявні підстави для висновку, що під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог цієї норми. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, оскільки апеляційний суд не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, не розглянув заявлені клопотання про витребування доказів, відповідно, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, відповідно до статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають скасуванню в частині позовних вимог до поручителя з передачею справи у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Під час нового розгляду справи суду апеляційної інстанції належить урахувати наведені у цій постанові висновки суду касаційної інстанції, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Верховний Суд врахував тривалий розгляд справи судами, а також той факт, що з моменту постановлення рішення суду першої інстанції минуло 7 років, а тому з метою процесуальної економії та з урахуванням повноважень апеляційного суду вирішив, що справа підлягає направленню на новий розгляд саме до суду апеляційної інстанції.

У іншій частині висновків судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені рішення не оскаржувалися, а тому Верховним Судом не переглядалися.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 10 грудня 2012 року в частині позовних вимог, пред'явлених до ОСОБА_5, скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик