Справа № 473/4352/18
РІШЕННЯ

іменем України

"04" грудня 2018 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючого - судді Вуїва О.В.,

за участю секретаря судового засідання Заблоцької М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з таким позовом в якому вказувала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, зареєстрована та мешкає за цією адресою.

В той же час з 02 січня 2008 року в квартирі зареєстрований її син - відповідач по справі, який з 2015 року в житловому приміщенні без поважних причин не проживає, проте не знявся з реєстраційного обліку, внаслідок чого власнику житла створюються перешкоди в користуванні своєю власністю.

В зв'язку з цим ОСОБА_1 просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування належним їй житловим приміщенням.

В судове засідання позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_3 не з'явилися, проте позивачка надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, проте надіслав на адресу суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю.

Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі сторін та представника позивачки, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 206 ЦПК України наслідків визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб.

При цьому судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 вересня 1994 року є власником квартири АДРЕСА_1, зареєстрована та мешкає за цією адресою.

В той же час з 02 січня 2008 року в квартирі зареєстрований її син - відповідач по справі.

Однак, як визнано відповідачем в своїй заяві та вбачається з довідки про склад сім'ї позивачки від 23 жовтня 2018 року (а.с. 6), ОСОБА_2 за місцем реєстрації з 2015 року не проживає, проте не знявся з реєстрації, внаслідок чого власнику житла створюються перешкоди в користуванні своєю власністю.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сім'ї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту.

Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як раніше встановлено судом, відповідач за місцем реєстрації не проживає понад встановлений законом річний строк. Матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин його не проживання в квартирі, зокрема створення йому будь-яких перешкод в проживанні чи іншому користуванні житлом тощо, а також наявності між сторонами угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом.

За такого суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду через Вознесенський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.

Суддя: О.В. Вуїв