Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"18" жовтня 2018 р. Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області під головуванням судді Іванченко А. М. , за участю секретаря Собакінських С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він є рідним онуком ОСОБА_4, яка померла 13.04.2016 року, відповідачка у справі є рідною донькою ОСОБА_4. 12.05.2016 року він звернувся до Третьої державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. В нотконторі йому повідомили, що ОСОБА_4 23.03.2016 року було складено заповіт на її доньку ОСОБА_2, який посвідчено приватним нотаріусом ОСОБА_3, який зареєстрований у реєстрі за № 622. Він та його мати були вкрай здивовані, оскільки ОСОБА_4 перебувала у такому стані, що вона не могла в силу стану свого здоровя та похилого віку скласти зазначений заповіт. ОСОБА_4 померла у похилому віці 90 років, тяжку хворобу, була у безпорадному стані. Останнім часом напередодні смерті часто викликалась швидка допомога. У звязку із чим, повністю була залежною від оточуючих. Відповідачка ОСОБА_2 не вчинила жодної дії, які б свідчили про утримання нею матері та надання їй будь-якої допомоги, морально її не підтримувала, матеріальної допомоги не надавала, станом її здоровя та потребами у звязку із хворобою не цікавилась, ліки, продукти харчування та інші необхідні їй речі не надавала. Перебуваючи у безпомічному та безпорадному стані ОСОБА_4 була неспроможна без сторонньої допомоги створювати потрібні умови для повноцінного існування, у звязку із чим потребувала утримання та постійного стороннього догляду та допомоги в одяганні, прийомі їжі, ліків, водних процедур, пересуванні, справлянні природних потреб, відвідуванні лікарняних закладів. Позивач та його дружина ОСОБА_5 постійно доглядали за ОСОБА_4 У 2006 році ОСОБА_4 виповнилось 80 років. Після чого стан її здоровя різко погіршився, розвився віковий склероз. Почастішали випадки неприйняття нею дійсних подій, правильної життєвої орієнтації, їй було поставлено діагноз судинно - мозкова недостатність, церебральний атеросклероз з гіпертонією, що і стало причиною смерті. Неадекватна поведінка ОСОБА_4 ще за рік до її смерті викликала необхідність обстеження її невропатологом та психіатром. Спроби покращити стан її здоровя не мали успіху. Протягом року неодноразово викликалась швидка медична допомога, про що є записи у амбулаторній картці. Це можуть підтвердити і сусіди, які приходили провідати ОСОБА_4 Вважає, що на момент складання заповіту волевиявлення ОСОБА_4 не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, оскільки вона останні місяці дуже хворіла та була прикована до ліжка, не кожного разу могла пригадати своє імя, заговорювалась, останні 10 років страждала на хронічну судинно -мозкову недостатність, церебральний атеросклероз з гіпертонією, померла через 20 днів після складання заповіту. На підставі викладеного, просить визнати заповіт недійсним.

Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити їх з підстав, наведених у позовній заяві.

Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, обставини, викладені позивачем, заперечувала, та пояснила, що ОСОБА_4 доводиться її матірю. 13.04.2016 року ОСОБА_4 померла. За життя матір склала заповіт, в якому розпорядилась своїм майном на власний розсуд на її користь. Нотаріус ОСОБА_6 склав та посвідчив заповіт матері. Перед складанням заповіту нотаріус впевнився у дієздатності матері та спроможності її самостійно підписувати заповіт. Нотаріус прочитав уголос текст заповіту та розяснив його зміст. Коли вона приїжджала до м.Маріуполя, вона допомагала матері матеріально, підтримувала її морально. Незважаючи на свій похилий вік, матір не страждала на склероз, не забувала свого імені, могла самостійно себе обслуговувати у побуті. На початку 2016 року матір виявила, що зникли правовстановлюючі документи на належний їй будинок. У лютому 2016 року коли вона приїхала до матері, та їй повідомила, що перевіряючи наявність правовстановлюючих документів у схованці, вона їх не знайшла, чим була дуже схвильована, невдоволена, та здивована, припускала, що документами могли заволодіти онук чи невістка. У звязку із чим, вона вирішила скласти заповіт на її користь. Вона не тиснула на матір, це була її власна воля таким чином розпорядитися своїм майном. Так чи інакше їй все одно дісталася би половина будинку. Матір попросила її домовитись про зустріч з нотаріусом на дому, оскільки виїхати до нотконтори матір не могла, бо пересуватись самостійно їй було дуже важко. Матір страждала лише на хворобу суглобів рук та ніг, через що не могла самостійно пересуватись. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідачки, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, адвокат ОСОБА_7, у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Просила відмовити позивачу.

Третя особа - приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3, допитаний у судовому засіданні у якості свідка по справі пояснив, що працює приватним нотаріусом, юридична адреса: м.Маріуполь, пр. Нікопольський, буд. 142. 23.03.2016 року ним було складено та посвідчено заповіт ОСОБА_4. Вони з помічником приїздили за місцем проживання ОСОБА_4 2 рази. Він зясував бажання ОСОБА_4 залишити після своєї смерті заповіт, розпорядившись своїм майном на користь доньки ОСОБА_2. Її волевиявлення було добровільним, стороннього тиску на неї не було. Вона була адекватною, розуміла значення своїх дій, мова була звязна. Почувала вона себе добре. Самостійно сиділа. Він склав заповіт, прочитав їй текст заповіту, розяснив зміст, оскільки ОСОБА_4 не розуміла української мови. Після цього вона підписала документ власноруч.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що померла 13.04.2016 року ОСОБА_4 доводиться їй бабусею. Відповідачка у справі є її матірю. Востаннє вона була у ОСОБА_4 у травні 2014 року. Вони спілкувались по телефону один раз на тиждень. У розмовах з бабусею вона не помітила ніяких змін. ОСОБА_4 була адекватною, психічно здоровою. У неї були хворі ноги, пересувалась за допомогою 2 палиць, проте обслуговувала себе самостійно. Їй було відомо, що бабуся залишила заповіт на її матір ОСОБА_2 Перед смертю у березні 2016 року вона розмовляла з бабусею. Зі своєю тіткою ОСОБА_5 вона не спілкувалась.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні пояснила, що 40 років прожила у будинку разом зі свекрухою ОСОБА_4 Коли ОСОБА_2 приїхала на похорони її чоловіка, ОСОБА_4 не впізнала власну доньку. Свекруха втрачала мову при розмові. У 2015 році ОСОБА_4 вперше впала. Лікарю не могла назвати свої прізвище, імя, та по-батькові. У неї були слухові галюцинації, їй постійно щось мерещилося. Українською мовою вона не володіла. Онука до неї не приїздила та не дзвонила їй. Була лише один раз і то півгодини. Відповідачка дзвонила один раз на тиждень. ОСОБА_4 втратила зір та слух. У 2006 році їй робили операцію на оці. Останнім часом часто викликали швидку медичну допомогу. У неї дуже боліла голова, був сторонній шум у вухах. Вона на пенсії з 2008 року, проте продовжує працювати. Коли вона працювала, позивач допомагав їй доглядати за ОСОБА_4 Коли свекруха вже не підіймалась, приїхала відповідачка і доглядала її. ОСОБА_4 на диспансерних обліках у лікарнях Маріуполя не перебувала.

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що є сусідкою ОСОБА_4 Знайомі з 1957 року. У них спільний паркан. Вона товаришувала з ОСОБА_5 та ОСОБА_1. Останнім часом ОСОБА_4 плутала імена, не впізнавала людей, не виходила, скаржилась на головні болі, їй весь час мерещилось, що хтось ходить та стукає. Скаржилась, що відмовляють ноги. Вона регулярно приходила у гості. Наприкінці лютого 2016 року відповідачка приїхала з Києва і доглядала за матірю, вона заборонила їй приходити. Останній раз вона бачила ОСОБА_4 у лютому 2016 року, вона дуже схудла.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснила, що ОСОБА_4 Єфалія була віруючою Ієгови. Раз на тиждень останні 2 роки до смерті приходила до неї, вона двері відчиняла сама. Пересувалась за допомогою палиць. Вони спілкувались на тему релігії та віросповідання. Останній раз була у неї за 10 днів до дня смерті. На цей час дуже схудла, погано себе почувала та погано чула. Скаржилась на болі у суглобах ніг.

Вислухавши сторони, допитавши свідків у справі, дослідивши письмові матеріали та зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав.

ОСОБА_4 померла 13.04.2016 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-НО № 937827, виданим Іллічівським відділом ДРАЦС ММУЮ у Донецькій області від 14.04.2016 року. (а.с.3).

Як вбачається з виписки з амбулаторної картки ОСОБА_4, з 22.01.2001 року остання перебувала під наглядом дільничного терапевта амбулаторії № 2 КЗ Маріупольської міської ради «ЦПМСД №1» із діагнозом: «ІХС, Стенокардія напруги ф.к.ІІ. Церебросклероз ХНМК». 18.02.2016 року була оглянута лікарем невідкладної медичної допомоги з діагнозом: «Церебросклероз з артеріальною гіпертензією ІХС. Атеросклеротичний кардіосклероз, постійна форма миготливої аритмії СНІІБ. Було призначено лікування. 16.03.2016 року була оглянута дільничним терапевтом з аналогічним діагнозом. Лікування було скореговане. 11.04.2016 року хвора знаходилась у важкому стані, дільничним лікарем рекомендовано продовжити лікування та догляд. 13.04.2016 року констатована смерть ОСОБА_4 (а.с.66).

Згідно інформації № 08/133 від 28.02.2018 року, наданої станцією швидкої медичної допомоги м.Маріуполь - відокремлений структурний підрозділ комунальної лікувально профілактичної установи «Обласний центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» Донецької облдержадміністрації Департаменту охорони здоровя, виклики швидкої медичної допомоги до хворої ОСОБА_4 надійшли на адресу: м.Маріуполь, вул. М. Сибіряка, буд.31: 24.03.2015 року привід до виклику швидкої медичної допомоги «Високий тиск, порушення мови»; 09.04.2016 року «паралізувало»; 13.04.2016 року «померла?». (а.с.67).

Причиною смерті у лікарському свідоцтві про смерть № 52, виданому 13.04.2016 року ЦПМСД № 1 м.Маріуполя, зазначено хронічне судинно мозкова недостатність, церебральний атеросклероз з гіпертонією. (а.с.4).

Позивач у справі є онуком померлої ОСОБА_4, а відповідачка рідною донькою. (а.с.5,12).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на майно, що за життя належало на праві власності спадкодавцеві, зокрема на будинок № 31 по вул. Маміна Сибіряка в м.Маріуполі.

У встановлений законом строк 12.05.2016 року позивач звернувся до Третьої маріупольської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 (а.с.10).

Також із заявою до нотаріальної контори звернулась і відповідачка. (а.с.11).

На випадок своєї смерті ОСОБА_4 23.03.2016 року склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за №622, яким ОСОБА_4 заповіла відповідачці ОСОБА_2 усе своє майно. (а.с.9).

Відтак, спадкування після смерті ОСОБА_4 повинно здійснюватись за заповітом.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Ч. 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу.

За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.

Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Для визначення наявності у ОСОБА_4 такого стану на момент складення нею заповіту від 23.03.2016 року згідно зі ст. 103 ЦПК України судом було призначено за клопотанням представника позивача посмертну судово-психіатричну експертизу.

Зі змісту висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 14.05.2018 року №251, складеного експертною комісією КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради Запорізької облдержадміністрації Департаменту охорони здоровя, заповідач ОСОБА_4 під час підписання заповіту 23.03.2016 року виявляла ознаки психічного розладу у вигляді органічного емоційно-нестійкого (астенічного) розладу помірно-вираженого ступеню. В момент підписання заповіту 23.03.2016 року ступінь психічних розладів був такий, що істотно впливав (обмежував) на її здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними. (а.с.88-95).

Вказаний експертний висновок є категоричним, чітким та зрозумілим, експертною комісією досліджено всі надані їй об'єкти та надано вичерпні відповіді на поставлені судом питання.

Ст. 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, судом встановлено, що померла ОСОБА_4 за життя, на час складання заповіту, була дуже хворою особою похилого віку, потребувала постійного стороннього догляду, під час підписання заповіту 23.03.2016 року виявляла ознаки психічного розладу, який істотно впливав (обмежував) на її здатність розуміти значення своїх дій і керувати ними.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Від відповідачки через канцелярію суду 18.10.2018 року надійшла заява про визнання позовних вимог в повному обсязі.

Таким чином, проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, взявши до уваги, що відповідачкою були визнані позовні вимоги в повному обсязі, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 640 грн.

Враховуючи, що відповідачем було визнано позовні вимоги в повному обсязі, проте вже на стадії розгляду справи по суті, про що ним була подана до суду відповідна заява, а також той факт, що позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, суд приходить до висновку, з врахуванням зазначених норм ЦПК України, що з відповідачки на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203, 225, 1233-1235 ЦК України, ст.ст. 10, 76-81, 141, 142, 200, 206, 258-259, 263-265, 268, 354, п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: Приватний нотаріус Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2, посвідчений 23 березня 2016 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі за № 622.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_2, на користь ОСОБА_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, РНОКПП: НОМЕР_1, який зареєстрований в ІНФОРМАЦІЯ_4, витрати зі сплати судового збору у розмірі 640,00 грн.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Донецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Відповідно до п.15.5 Перехідних положень ЦПК України від 15 грудня 2017 року, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення буде виготовлений протягом 10 днів.

Суддя: А. М. Іванченко