Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 650/1133/15-ц

провадження № 61-15277св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 квітня 2017 року у складі судді Хомик І. І. та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 08 червня 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатенко П. Я., Воронцової Л. П., Полікарпової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 82 379, 95 дол. США у гривневому еквіваленті, а також судових витрат.

Банк на обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 02 вересня 2008 року між ОСОБА_3 та банком укладено кредитно-заставний договір, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 21 884, 40 дол. США зі строком повернення до 01 вересня 2015 року та сплатою 15, 00 % річних за користування кредитними коштами, а також за резервування ресурсів 4, 08 % річних від суми зарезервованих ресурсів. За умовами договору позичальник доручив банку перерахувати отриманий кредит у сумі 92 900, 00 грн на поточний рахунок автосалону «Колір-Авто», 5 579, 50 грн - на сплату страхових платежів страхової компанії Закрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»; 34, 00 грн - за реєстрацію у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на рахунок Державного підприємства «Інформаційний Центр» обтяжень майна; 600, 65 дол. США - для сплати винагороди банку за надання фінансового інструмента; 243, 10 грн - для сплати вартості поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Предметом застави є автомобіль «CHERRY TIGGO SQR7240T11T», 2008 року випуску. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальник уклала окремі договори поруки від 02 вересня 2008 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які на випадок невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором зобов'язались відповідати перед кредитором разом із нею як солідарні боржники.

Позивач, посилаючись на викладені обставини, правовою підставою заявлених вимог визначив положення статей 525, 526, 527, 530, 1054 ЦК України.

ОСОБА_3 у лютому 2016 року подано зустрічний позов до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про визнання недійсним кредитно-заставного договору. Як на підстави недійсності договору відповідач посилалася на ведення банком нечесної підприємницької практики, що є порушенням статей 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Рішенням Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 квітня 2017 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено, у задоволенні зустрічного позову відмовлено. Судом стягнуто солідарно з ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 на користь банку 1 745 631, 16 грн суми заборгованості за кредитним договором, а також 26 184, 47 грн судових витрат солідарно.

У своїх висновках суд першої інстанції керувався тим, що висновком судово-економічної експертизи від 11 січня 2017 року № 101 встановлено, що відповідач за первісним позовом отримувала суму кредиту, зазначену у договорі (з урахуванням курсу купівлі долару США станом на 02 вересня 2008 року). Розрахунок щомісячного платежу проведено правильно, він відповідає умовам кредитного договору, який є предметом спору. Доказів на підтвердження застосування банком до ОСОБА_3 нечесної підприємницької практики, уведення її в оману щодо умов договору, застосування до неї обману, в судовому засіданні не надано. Посилання відповідача на часткове погашення ОСОБА_3 кредитних коштів спростовані позивачем, розрахунки якого доводять, що зазначена сума врахована при обчисленні суми заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 08 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 квітня 2017 року змінено у частині розміру стягнутої заборгованості на користь банку, зменшено її (з урахуванням ухвали від 29 червня 2017 року про виправлення арифметичних помилок) до 1 474 850, 49 грн та визначено порядок стягнення заборгованості таким чином: стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у сумі 1 474 850, 49 грн солідарно; стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у сумі 1 474 850, 49 грн солідарно. Змінено рішення у частині розміру відшкодування судових витрат на користь банку, зменшено їхній розмір до 22 518, 00 грн, стягнуто цю суму з відповідачів у рівних частках з кожного, по 7 506, 00 грн, в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції частково погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що сума заборгованості, яка підтверджується матеріалами справи та висновками експертизи, становить 1 474 850, 49 грн, втім сума заборгованості, стягнута судом першої інстанції на користь банку, становить 1 745 631, 16 грн. При цьому апеляційний суд дійшов висновку, що зазначена сума заборгованості підлягає стягненню солідарно з позичальника та з кожного із поручителів окремо відповідно до укладених договорів поруки.

Обставини, які б давали підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому, відповідачем не доведені та судом не встановлені. Сам факт того, що під час розгляду справи знайшло своє підтвердження отримання позичальником кредиту не у сумі 21 884, 40 дол. США, як зазначено у кредитному договорі, а в сумі 19 767, 15 дол. США, не звільняють позичальника від виконання зобов'язань за договором щодо повернення фактично отриманої в кредит суми. За таких обставин суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову.

Окрім цього, суд апеляційної інстанції з метою сприяння сторонам у здійсненні їхніх прав роз'яснив зміст частини третьої статті 551 ЦК України, втім сторона не звернулась до суду із заявою з наведенням підстав, які мають істотне значення для зменшення розміру пені, у порядку, передбаченому законом, наполягаючи на визнанні в цілому недійсним кредитно-заставного договору, на підставі якого стягнута заборгованість. У зв'язку із цим, виходячи із принципу диспозитивності, суд апеляційної інстанції не вважав наявними відповідні повноваження та не вирішував питання зменшення розміру нарахованої банком пені.

ОСОБА_3 у червні 2017 року подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову банку відмовити повністю, зустрічний позов задовольнити.

Касаційна скарга ОСОБА_3 обґрунтовувалась доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права. Заявник зазначила, що банк належним чином не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, що підтверджується висновком судово-економічної експертизи від 11 січня 2017 року, зокрема, банком не надано кредитних коштів на оплату страхових платежів та підроблено договір страхування; не надано доказів щодо отримання кредиту у доларах США; застосовано занижений курс іноземної валюти для завищення загальної суми кредитних коштів; приховано реальну вартість користування кредитом та використання завищеної процентної ставки за користування кредитом. Також зазначено, що стягнення заборгованості у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та окремо у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 призведе до подвійного стягнення суми боргу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження, ухвалою від 20 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно із статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження 27 березня 2018 року передано до Верховного Суду.

У підпункті 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив висновок, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 02 вересня 2008 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитно-заставний договір № K2U4AN24263747, за умовами якого позичальник отримала кредит на придбання автомобіля «CHERRY TIGGO» в автосалоні «Колір-Авто».

Згідно з умовами договору сторонами погоджено видачу кредиту у сумі 21 884, 40 дол. США (у тому числі: 20 021, 55 дол. США на оплату автомобіля, 1 202, 48 дол. США - сплачені банком страхові платежі,

7, 33 дол. США - реєстрація обтяжень; 600, 65 дол. США - винагорода банку при видачі кредиту; 52, 39 дол. США - оплата поліса обов'язкового страхування) зі строком повернення до 01 вересня 2015 року та сплатою 15, 00 % річних за користування кредитними коштами, а також за резервування ресурсів 4, 08 % річних від суми зарезервованих ресурсів.

За умовами договору позичальник доручив банку перерахувати кредит у сумі 92 900, 00 грн на поточний рахунок автосалону «Колір-Авто», 5 579, 50 грн - на сплату страхових платежів страховій компанії Закрите акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах»; 34, 00 грн - за реєстрацію у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна на рахунок Державного підприємства «Інформаційний Центр» обтяжень майна; 600, 65 дол. США - для сплати винагороди банку за надання фінансового інструменту; 243, 10 грн - для сплати вартості поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Предметом застави є придбаний автомобіль «CHERRY TIGGO», 2008 року випуску.

З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальником укладено два окремі договори поруки від 02 вересня 2015 року з ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які на випадок невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором зобов'язались відповідати перед кредитором разом із ним як солідарні боржники.

Згідно з розрахунком станом на 26 червня 2015 року у зв'язку з невиконанням умов кредитного договору виникла заборгованість на загальну суму 82 379, 95 дол. США, що в гривневому еквіваленті становить 1 745 631, 16 грн, у тому числі: 21 382, 49 дол. США - заборгованість за кредитом; 7 802, 07 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитними коштами; 2 089, 80 дол. США - заборгованість за комісією за користування кредитом; 47 171, 50 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також штрафи: 11, 80 дол. США - штраф (фіксована частина), 3 922, 29 дол. США - штраф (процентна складова).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків.

За правилом частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами

(з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Судами також установлено, що згідно з висновками судово-економічної експертизи від 11 січня 2017 року № 101 за офіційним курсом національної валюти України (гривня) до долара США, видана в кредит позичальникові на придбання автомобіля сума у розмірі 20 021, 55 дол. США станом на 02 вересня 2008 року дорівнює в гривневому еквіваленті 97 044, 45 грн, що відповідає виписці банку за рахунком позичальника № 9253 щодо проведеного обміну іноземної валюти. Таким чином, у договорі, окрім інших платежів, які увійшли до наданого кредиту на загальну суму 21 884, 40 дол. США, зазначено видачу кредиту на оплату вартості автомобіля у сумі 20 021, 55 дол. США, що становить відповідно до наданих банком відомостей щодо проведеної ним операції з обміну валюти 97 044, 45 грн, проте фактично банком перераховано на оплату рахунку за автомобіль автосалону «Колір-Авто» 92 900, 00 грн.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок, що згідно з висновками експертизи у результаті дослідження матеріалів справи знайшло своє підтвердження, що кредит виданий банком ОСОБА_3 в іноземній валюті, станом на 26 червня 2015 року заборгованість за кредитом підтверджується на суму 69 601, 25 дол. США, що еквівалентно 1 474 850, 49 грн (з урахуванням ухвали від 29 червня 2017 року про виправлення арифметичних помилок), яка складається з: 18 457, 15 дол. США - заборгованість за сумою кредиту, заборгованість за відсотками - 6 962, 31 дол. США, заборгованість за комісією 1 893, 44 дол. США; пеня - 40 910, 93 дол. США; штраф фіксована частина - 11, 79 дол. США та процентна складова 1 365, 63 дол. США.

Зазначені висновки експерта підтверджуються матеріалами справи і не спростовані належними та допустимими доказами. Обґрунтованих підстав для незгоди з висновком експерта сторонами не наведено, а судом не встановлено.

Суд апеляційної інстанції також дійшов висновку, що обставини, які б давали підстави для визнання кредитного договору недійсним в цілому, позивачем за зустрічним позовом не доведені та судом не встановлені.

Сам факт того, що під час розгляду справи знайшла своє підтвердження обставина отримання позичальником кредиту не у сумі 21 884, 40 дол. США, як зазначено в кредитному договорі, а у сумі 19 767, 15 дол. США, за обґрунтованими висновками суду апеляційної інстанції не звільняють позичальника від виконання зобов'язань за договором щодо повернення фактично отриманої у кредит суми.

Встановивши фактичні обставини справи, зокрема факт невиконання відповідачем умов кредитного договору, взявши до уваги та належним чином оцінивши висновки судової експертизи, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків щодо наявності між сторонами кредитних правовідносин, які виникли унаслідок укладення 02 вересня 2008 року

кредитно-заставного договору № K2U4AN24263747.

Доводи касаційної скарги про те, що банк належним чином не виконав своїх зобов'язань за кредитним договором, не надав кредитних коштів на оплату страхових платежів, підробив договір страхування; не надав доказів щодо отримання кредиту у доларах США; застосував занижений курс іноземної валюти для завищення загальної суми кредитних коштів; приховав реальну вартість користування кредитом та використав завищену процентну ставку за користування кредитом спростовуються встановленими судами першої та апеляційної інстанцій висновками та фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Стосовно доводів касаційної скарги про протиправність стягнення заборгованості у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4, та окремо у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Верховним Судом враховано таке.

Згідно зі статтею 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки.

Аналіз наведених норм дає підстави стверджувати, що в разі укладення кількох договорів поруки, які забезпечують виконання одного зобов'язання, виникає декілька самостійних зобов'язань, сторони яких (поручителі) перебувають у правовідносинах з одним боржником, проте не пов'язані правовідносинами між собою. У такому разі кожен поручитель відповідає перед кредитором боржника в обсязі та відповідно до умов договору поруки, стороною якого він є.

Порука декількох осіб може визначатися як спільна в разі укладення договору поруки кількома поручителями та встановлення умовами договору волевиявлення цих осіб щодо спільного забезпечення зобов'язання. Лише у такому випадку поручителі відповідають перед кредитором солідарно з боржником та солідарно між собою (спільна порука).

Норми права, якими врегульовано правила про поруку, не містять положень щодо солідарної відповідальності поручителів за різними договорами, якщо договорами поруки не передбачено іншого. У разі укладення між поручителями кількох договорів поруки на виконання одного й того самого зобов'язання у них не виникає солідарної відповідальності між собою.

За таких обставин кредитор, керуючись положеннями статті 543 ЦК України, має право на свій розсуд пред'явити вимогу до боржника й кожного з поручителів разом чи окремо, в повному обсязі або частково, але поручитель, який виконав зобов'язання, не має права пред'явити вимогу до іншого поручителя щодо розподілу відповідальності перед кредитором.

У справі, яка переглядається, предметом спору є окремі договори поруки, за якими кожен з поручителів поручився відповідати перед кредитором разом з позичальником як солідарні з ним боржники за порушення умов одного й того ж кредитного договору.

З огляду на викладене й зважаючи на відсутність положень про солідарну відповідальність поручителів у нормах чинного законодавства та в умовах укладених договорів поруки, підстави для солідарного стягнення з поручителів кредитної заборгованості згідно з вимогами частини третьої статті 554 ЦК України відсутні.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-511цс15, в якій були встановлені подібні правовідносини.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов банку шляхом стягнення заборгованості у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та окремо у солідарному порядку з ОСОБА_3 та ОСОБА_5, врахував наведені положення закону та зробив обґрунтований висновок про можливість стягнення заборгованості у відповідний спосіб.

Верховний Суд дійшов переконання, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули спір з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, тому рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 квітня 2017 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 08 червня 2017 року підлягають залишенню без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 квітня 2017 року у незміненій частині та рішення Апеляційного суду Херсонської області від 08 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик