Справа № 484/2817/18 Головуючий суду першої інстанції Мельничук О.В.
Провадження № 22-ц/812/418/18 Суддя-доповідач апеляційного суду Царюк Л.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого Царюк Л.М.,

суддів: Прокопчук Л.М., Самчишиної Н.В.,

із секретарем судового засідання - Гавор В.Б.,

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Мельничук О.В., в залі судового засідання в м. Первомайську об 11 год. 48 хв., за позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» (далі - ТОВ «Агрофірма Корнацьких») про розірвання договору оренди земельної ділянки та стягнення заборгованості по виплаті орендної плати,

В С Т А Н О В И В:

25 червня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» про розірвання договору оренди земельної частки (паю), укладеного між сторонами 28 грудня 2009 року, (далі - Договір) та стягнення заборгованості по орендній платі за період з 2015 року по 2017 рік в загальній сумі 11 179 грн.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником чотирьох земельних ділянок, розташованих в межах Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області, які він у 2009 році передав в оренду ТОВ «Агрофірма Корнацьких» строком на 50 років у зв'язку з чим відповідач зобов'язався сплачувати орендну плату у розмірі 1 211.77 грн.

Посилаючись на те, що відповідач систематично не сплачував орендну плату, а саме за період з 2009 року по 2017 рік включно, просив про дострокове розірвання договору оренди у зв'язку із суттєвим порушенням умов договору та стягнення заборгованості по орендній платі в межах строку позовної давності за 2015-2017 роки, а всього в сумі 11 179 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2018 року позов задоволено частково. Розірвано договір оренди земельної частки (паю) від 28 грудня 2009 року, укладений між ОСОБА_3 та ТОВ «Агрофірма Корнацьких» загальною площею 4,78 умовних кадастрових га, розташованої в межах Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам'янобалківській сільській раді Первомайського району Миколаївської області від 2 березня 2010 року за № 87. Стягнуто з ТОВ «Агрофірма Корнацьких» на користь ОСОБА_3 заборгованість по орендній платі в сумі 3 635 грн. 31 коп. та 1 409,60 грн. судового збору.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем не доведена відсутність його вини у порушенні зобов'язання щодо виплати орендної плати за договором оренди землі та взагалі не доведено внесення орендної плати жодного разу, починаючи з 2009 року по 2017 рік включно, що є істотним порушенням умов договору оренди, оскільки позивач внаслідок такого порушення значною мірою позбавився того, на що він розраховував при укладенні договору.

Не погодившись із вказаним рішенням місцевого суду, ТОВ «Агрофірма Корнацьких» звернулося з апеляційною скаргою, де, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального і процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при укладенні договору оренди у 2009 році позивач був власником земельної частки (паю) в колишньому КСП «Світанок» Кам'янобалківської сільської ради Первомайського району Миколаївської області відповідно до правовстановлюючого документу сертифікату серія НОМЕР_1 (реєстраційний номер 1368). Отримавши свідоцтво на право власності на земельні ділянки, що перебували в оренді, після виділення в натурі (на місцевості) цих земельних ділянок, позивач не повідомив відповідача про зазначені обставини та не переуклав договір оренди землі відповідно свідоцтва про право власності на земельні ділянки на тих самих умовах, що і раніше укладений договір оренди земельної частки (паю). Отже, припинення дії договорів оренди земельних паїв має місце тільки після їх переукладення відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку або з підстав, передбачених ст. 31 Закону № 161-XIV.

Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі № 924/468/14.

Крім того, позивач жодних претензій щодо несплати орендної плати не пред'являв та не скористався своїм правом вимагати від товариства своєчасного внесення орендної плати, а також жодних вимог про стягнення заборгованості по орендній платі позивач не заявляв. Отже, у порушення вимог процесуального законодавства суд першої інстанції на зазначені вище обставини справи уваги не звернув та не врахував відсутності вини відповідача у порушенні зобов'язання щодо сплати позивачу орендної плати.

Так, кожного року у населених пунктах, де проживають орендарі підприємства, завчасно розміщується інформація про час, день та місце виплати орендної плати. Також орендарям повідомляється, що якщо вони в даний час не будуть мати змоги отримати орендну плату, то вони завжди можуть звернутися безпосередньо до підприємства по даному питанню. Між тим, не надано жодного доказу на підтвердження звернення позивача до відповідача щодо отримання орендної плати, а відтак законний інтерес позивача та його право не порушувалося.

Також 27 серпня 2018 року представником відповідача було заявлено клопотання про застосування у даній справі загальної позовної давності. Однак, суд першої інстанції не врахував того, що позивачем не було доведено той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права та обов'язку знати про свій майновий стан та стан свого майна, що призвело до невірних висновків та не застосування судом позовної давності.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник позивача вважала доводи скарги безпідставними, а рішення місцевого суду законним та обґрунтованим.

При цьому зазначав, що факт не звернення його до агрофірми із заявою про виплату орендної плати не звільняє відповідача від обов'язку виконувати умови договору оренди землі, а тому такі доводи є безпідставними.

Сторони повідомлені про дату та час розгляду справи відповідно до вимог цивільного законодавства, проте в судове засідання не з'явилися, про причини неявки суду не повідомили, з огляду на те, що участь у розгляді справи є правом сторони, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу за наявними в ній доказами без участі сторін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню із наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом установлено, що за договором оренди земельної частки (паю), укладеного між сторонами 28 грудня 2009 року строком на 50 років, орендодавець надає, а орендар приймає в оренду земельну частку (пай) розміром 4,78 (чотири цілих сімдесят вісім сотих) умовних кадастрових гектарів, яка розміщена в межах земельної ділянки, закріпленої кадастровим планом земельних часток (паїв), переданих у користування ТОВ «Агрофірма Корнацьких».

Договір було зареєстровано у книзі записів реєстрації договорів оренди земельних часток (паїв) по Кам'янобалківській сільській раді за № 87 від 2 березня 2010 року (а.с. 13).

Договір укладено на 50 років, початок дії 1 січня 2010 року, закінчення 31 грудня 2059 року (п. 2.3 Договору).

За даними свідоцтв про право власності на нерухоме майно ОСОБА_3 став власником земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_2 площею 2,67 га та НОМЕР_3 площею 1,4027 га з 20 грудня 2013 року, а земельних ділянок за кадастровими номерами НОМЕР_4 площею 0,2299 га та НОМЕР_5, розміром 0,0171 га відповідно 15 серпня 2014 року ( а.с. 5-12).

Невиплату орендної плати за користування землею за вказаним Договором ТОВ «Агрофірма Корнацьких» не заперечувало.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, що визначено п.1 ч. 1 ст.11 ЦК України.

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Відносини пов'язані з орендою землі регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі», законами України, іншими нормативно-правовими актами прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі (ст. 2 Закону України «Про оренду землі».

Стаття 13 Закону України «Про оренду землі» визначає, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 21 цього ж Закону передбачено, що орендна плата - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір та умови орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

Право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати передбачено ст. 24 Закону України «Про оренду землі».

Аналогічні положення закріплено й умовами спірного договору оренди земельної ділянки.

Зокрема, відповідно до п. 2.2 Договору за користування вказаною в Договорі земельною часткою орендар сплачує орендодавцю щороку орендну плату у грошовій формі (в розрахунку на одну земельну частку) у розмірі 3 (три) відсотки від грошової оцінки земельної частки (паю), яка передається орендодавцем в користування орендарю, що в грошовому вигляді складає 1 211 грн. 77 коп. Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії Договору але не пізніш як до 26 грудня року, за який здійснюється розрахунок по орендній платі.

Пунктом 3 Договору визначено обов'язок орендаря своєчасно сплачувати орендну плату визначену у Договорі.

Суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач довів факт систематичної несплати ТОВ «Агрофірма Корнацьких» орендної плати за спірним договором, проте відповідачем на спростування вказаного не доведено факту виконання ним зобов'язань за договорами оренди землі щодо нарахування та внесення орендної плати за період з 2010 року до 2017 року включно. За такого дійшов правильного висновку, що з відповідача підлягає стягненню орендна плата в межах загальної позовної давності за три останні роки (2015-2017 роки) у розмірі, визначеному умовами договору 3 635.31 грн. ( 1 211.77 х 3).

Доводи відповідача в обґрунтування невиплати орендної плати тим, що позивач не заявляв жодних претензій та не скористався своїм правом вимагати від товариства своєчасного внесення орендної плати є безпідставними з огляду на таке.

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Отже, як встановлено, умовами взаємно погодженого договору передбачено, що ТОВ «Агрофірма Корнацьких» зобов'язано щороку до 26 грудня виплачувати позивачу (орендарю) орендну плату. Однак, з 2010 року після набуття чинності договору оренди, позивач орендну плату взагалі не отримував, тобто відповідач свої зобов'язання за Договором не виконував.

Відсутність вимоги орендодавця щодо виплати орендної плати не звільняє орендаря від виконання зобов'язання щодо обов'язку виплати орендної плати.

Відповідно до ст. 532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі.

Якщо місце зобов'язання не встановлено в договорі, виконання за грошовим зобов'язанням провадиться - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитор є юридична особа, - за її місцем знаходження на момент виникнення зобов'язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується за новим місцем проживання (місцезнаходження) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною місця виконання ( п. 4 ч. 1 ст. 532 ЦК України).

В договорі оренди місце виконання орендарем грошового зобов'язання по внесенню орендодавцю орендної плати не встановлено, а тому воно має виконуватися відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 532 ЦК України за місцем проживання орендодавця, тобто позивача.

Орендодавець, яким є позивач, за положеннями ст. 24 Закону України «Про оренду землі» має лише право на своєчасне отримання орендної плати.

Відповідачем не надано суду доказів про те, що він приймав заходи щодо нарахування та внесення орендної плати за договором оренди за місцем проживання орендодавця щороку до 26 грудня.

Посилання відповідача на те, що позивач не надав доказів його звернення до ТОВ «Агрофірма Корнацьких» та доказів відмови відповідача у виплаті орендної плати, не ґрунтуються на законі, суперечать нормам ст.ст. 526, 532 ЦК України. Факт звернення позивача до відповідача за отриманням орендної плати не є предметом доказування у цій справі.

Більш того, договором оренди не встановлено обов'язок орендодавця з'являтися до орендаря для виконання останнім свого зобов'язання щодо внесення орендної плати, тобто не встановлено, що місцем виконання орендарем грошового зобов'язання по своєчасній сплаті орендної плати є місцезнаходження орендаря.

Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність відповідачем відсутності своєї вини в порушенні зобов'язання щодо виплати орендної плати позивачу відповідає вимогам закону та матеріалам справи.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору (ст. 611 ЦК України).

На вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст.ст. 24 і 25 цього закону та умовами договору, в разі випадкого знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України (ст. 32 Закону України «Про оренду землі»).

Стаття 141 ЗК України визначає підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, такою підставою відповідно до пункту «д» частини першої цієї статті є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Таким чином, аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що вказані положення закону, які регулюють спірні відносини, вимагають систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди.

Зазначена позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-977цс16.

Судом першої інстанції було встановлені факти невиплати орендної плати у період 2010 - 2017 років, отже така несплата орендної плати носить систематичний характер, а відтак є правові підстави для розірвання договору оренди.

Таким чином, районний суд дійшов правильного висновку, що спірний договір оренди землі за вимогою позивача може бути достроково розірваний з підстав систематичної невиплати орендної плати, що є істотним порушенням умов Договору.

Безпідставними є доводи представника відповідача про неповідомлення орендаря про отримання позивачем свідоцтв про право власності на землю, що не дало можливості переукласти договір оренди земельної ділянки відповідно до цих свідоцтв, а тому, з огляду на постанову Верховного Суду від 9 березня 2018 року у справі № 924/468/14, припинення дії договору оренди земельного паю неможливе, оскільки може мати має місце тільки після його переукладення відповідно до свідоцтв про право власності на земельну ділянку, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Пунктом 17 перехідних положень Земельного Кодексу України передбачено, що сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власниками земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю.

При цьому ч. 2 Перехідних положень Закону України «Про оренду землі» врегульовано, що після виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) договір оренди землі переукладається відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку на тих самих умовах, що і раніше укладений, і може бути змінений лише за згодою сторін. Припинення дії договору оренди допускається лише у випадках, визначених цим Законом.

Зазначена постанова Верховного Суду, на яку посилається представник відповідача, постановлена у справі, предметом якої було відшкодування шкоди, завданої самовільним зайняттям земельних ділянок.

У цій постанові касаційна інстанція зробила системний аналіз наведених правових норм законодавства і дійшла висновку, на який посилається представник відповідача, про те, що після виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок в натурі та отримання ними державних актів на право власності на землю відповідні сертифікати на земельну частку (пай) є недійсними. У той же час факт оформлення державного акту на право власності на землю дію раніше укладених їх власниками договорів оренди земельних паїв автоматично не припиняє, а такі договори підлягають переукладенню. Отже припинення дії договорів оренди земельних паїв має місце тільки після їх переукладення відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку або з підстав, передбачених ст. 31 Закону України «Про оренду землі» (пункти 19, 20 постанови).

Таким чином Верховний суд зазначав умовами для припинення дії договору оренди земельного паю їх переукладення відповідно до правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на земельну ділянку або підстави, передбачені ст. 31 Закону України «Про оренду землі».

Положення ст. 31 Закону України «Про оренду землі» містять перелік підстав для припинення договору оренди землі, проте цей перелік підстав не є вичерпаним, оскільки передбачає інші випадки припинення договору оренди землі, що визначені законом ( ч. 2 ст. 31 цього Закону).

Частина 3 цієї статті передбачає можливість дострокового розірвання договору оренди землі на вимогу однієї із сторін договору за рішенням суду в порядку встановленому законом. Такий порядок встановлено саме приписами ст. 32 Закону України «Про оренду землі», яка визначає дострокове розірвання договору оренди землі за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст.ст. 24, 25 цього Закону та умовами договору, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

За такого, на думку колегії суддів, посилання представника відповідача на те, що висновки районного суду щодо розірвання договору оренди землі протирічать зазначеній правовій позиції Верховного Суду, є помилковими.

Крім того, твердження скаржника про не застосування районним судом до спірних правовідносин позовної давності не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

За положеннями ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Як вбачається із матеріалів справи заборгованість по орендній платі виникла за період з 27 грудня 2010 року до 27 грудня 2017 року включно, проте за рішенням районного суду заборгованість по орендній платі стягнута з відповідача в межах загальної позовної давності за три останні роки, а саме за 2015- 2017 роки (за три роки).

Доводи скаржника щодо застосування до вимог про розірвання договору загальної позовної давності з початком її перебігу з 2009 року, суд першої інстанції правильно не взяв до уваги, оскільки ці доводи є хибними.

Позивач є власником майна, яке перебуває в оренді, та як власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а тому позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку з цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом.

Отже, суд першої інстанції правильно визначивши характер спору, суб'єктивний склад правовідносин, предмет та підстави заявлених вимог, оцінивши надані сторонами докази та надавши їм вірну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

З урахуванням викладеного, згідно із приписами ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма Корнацьких» залишити без задоволення, а рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 11 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту в порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Л.М. Царюк

Л.М. Прокопчук

Н.В. Самчишина

Повний текст постанови складено 7 грудня 2018 року.