Єдиний унікальний номер 226/1786/18 Номер провадження 22-ц/804/329/18
Суддя-доповідач: Никифоряк Л.П
Головуючий у 1 інстанції: Рибкін О.А.
П О С Т А Н О В А

Іменем У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року Донецький апеляційний суд колегією в складі:

Суддів Никифоряка Л.П. (доповідач), Гапонова А.В., Новікової Г.В.,

розглянувши в м. Бахмут без повідомлення учасників справи цивільну справу що виникла з трудових правовідносин за позовом ОСОБА_4 до Державного підприємства «Мирноградвугілля» про стягнення одноразової допомоги при звільненні у зв'язку із виходом на пенсію та середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, в якій подана апеляційна скарга ОСОБА_4 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 17 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

В позові пред'явленому до суду 16 липня 2017 року ОСОБА_4 просив стягнути з Державного підприємства «Мирноградвугілля» /далі Підприємство/ одноразову допомогу при звільненні у зв'язку із виходом на пенсію та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. В обґрунтування позову позивач посилався на те, що він 20 років працював у вугільній галузі та при звільненні мав отримати пенсію в розмірі 3 середньомісячних заробітків, що складає 959,13 грн., яку відповідач не виплатив. З огляду на затримку розрахунку при звільненні позивач також просив стягнути середній заробіток за період з 16 липня 2004 року по 16 липня 2018 року в розмірі 52208,57 грн.

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 17 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено. Суд виходив з того, що підтверджено право позивача на виплату одноразової допомоги при звільненні у зв'язку виходом на пенсію, однак позивач пропустив строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору що був передбачений нормами трудового законодавства чинними на час виникнення спірних правовідносин.

В апеляційному порядку судове рішення оскаржив позивач який в апеляційній скарзі висловив вимогу скасувати рішення та задовольнити позов. В обґрунтування скарги заявник посилався на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, зазначав що суд не врахував того, що на час звільнення не було письмового повідомлення роботодавця про нараховані суми належні ОСОБА_4 при звільненні, та про порушення права останній дізнався тільки після письмово звернення до Підприємства та отримання довідки від 20 червня 2018 року.

Переглядаючи справу за наявними в ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до положень частини 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/ суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

В ході судового розгляду встановлено такі обставини, які підтверджені належними та допустимими доказами.

Згідно відомостей трудової книжки ОСОБА_4 з 07 січня 1981 року по 15 листопада 1999 рік працював на шахті «Центральна» виробничого об'єднання «Красноармійськвугілля» правонаступник Державне підприємство «Мирноградвугілля» в якості прохідника та звільнений в зв'язку з виходом на пенсію /а.с.6/.

З 13 грудня 1999 року по 15 липня 2004 року працював прохідником на ДКХ «Краснолиманська» /а.с.6-7/.

З 06 квітня 2010 року по 22 липня 2010 року працював на шахті «Центральна» охоронцем /а.с.7/.

Згідно Довідки № 01-616 від 09 липня 2018 року ОСОБА_4 дійсно працював на шахті та його середньоденна заробітна плата складала 14,87 грн. /а.с. 10/.

Згідно довідки № 01 - 566 від 20 червня 2018 року ОСОБА_4 не отримував одноразову допомогу при звільненні з Підприємства у зв'язку з виходом на пенсію /а.с. 11/.

У даній справі сторони не заперечували обставин трудових правовідносин та не оспорювали факту звільнення позивача 15 листопада 1999 року.

В клопотанні Підприємство просило суд застосувати строк позовної давності відповідно до статті 233 КЗпП України в редакції на час звільнення працівника /а.с. 19/.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи підтверджено наявність у позивача пільгового стажу у вугільній галузі більше 20 років, та наведена обставина давала підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення одноразової допомоги в розмірі трьох середньомісячних заробітків, однак згідно статті 233 КЗпП України, в редакції яка діяла на момент звільнення позивача з Підприємства, працівник мав можливість звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції визнає, що суд першої інстанції всесторонньо і повно з'ясував обставини у справі та дотримався норм матеріального права

Статтею 7 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України «Про підприємства в Україні» та інших актів законодавства України.

Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 липня 1993 року визначено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Згідно із п. 12.15 Галузевої угоди між Міністерством енергетики та вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03 липня 2001 року (з подальшими змінами) працівнику, що має право на пенсію за віком, при першому його звільненні з Підприємства (незалежно від причин звільнення крім звільнення за порушення законодавства, трудової дисципліни та правил техніки безпеки) сплачується одноразова допомога, розмір якої залежить від стажу роботи в галузі і середнього заробітку, але не менше: при стажі роботи в галузі понад (років) для чоловіків: 10 років - одного середньомісячного заробітку, 15 років - двох середньомісячних заробітків; 20 років - трьох середньомісячних заробітків. Ця допомога сплачується незалежно і без урахування вихідної допомоги, або інших компенсаційних виплат на які має право працівник згідно з чинним законодавством. Про сплату цієї допомоги робиться відповідний запис до трудової книжки. Витрати на сплату одноразової допомоги відносяться на валові витрати Підприємства.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про колективні договори і угоди» та ст. 18 КЗпП України положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов'язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду.

Із матеріалів справи вбачається, що дата звільнення працівника 15 листопада 1999 року та суд обґрунтовано до правовідносин що склалися застосував положення Кодексу законів про працю України в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин.

Статтею 233 КЗпП України було передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

За змістом наведеної норми перебіг строку звернення до суду починався з наступного дня після того, як працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Із матеріалів справи вбачається, що позивача звільнено 15 листопада 1999 року та саме в день звільнення роботодавець повинен був здійснити виплату всіх сум, що належали працівнику від підприємства.

Початок перебігу строку звернення до суду позивач пов'язував із моментом отримання довідки Підприємства від 20 червня 2018 року, разом з тим, як з'ясовано судом, отриманню довідки передувало звернення позивача до Підприємства з метою з'ясування нарахованих та виплачених йому сум.

При цьому позивач не повідомив жодної обставини яка перешкоджала йому звернутися до Підприємства з метою з'ясування нарахованих та виплачених йому сум раніше в строк визначений законодавством чинним на час виникнення спірних правовідносин.

Отже, враховуючи наведене, вірні висновки суду з приводу того, що початок спливу строку звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Та сплив строків в межах яких позивач міг звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору, про застосування яких заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують фактичних обставин справи, встановлених судом і не дають підстав для висновку про порушення чи неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права. Фактично доводи апеляційної скарги за своєю суттю є ідентичними тому що було викладено в позовній заяві та зазначені доводи були предметом перевірки судом першої інстанції який дійшов обґрунтованого та законного висновку.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та відповідні їм правовідносини, наданим доказам дав правильну правову оцінку і обґрунтовано, у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, дійшов до вірного висновку.

Саме з такого розуміння вищезазначених обставин та норм матеріального права виходить суд апеляційної інстанції, та вважає що суд першої інстанції виконав вимоги закону про законність рішення суду, висновки суду здійсненні з дотриманням норм матеріального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 17 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття та касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 06 грудня 2018 року.

Судді: