Справа № 658/1029/18
(провадження № 2/658/834/18)
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2018 року Каховський міськрайонний суд Херсонської області в складі

головуючого судді Подячевої І.Д.,

при секретарі Бердніковій С.В.,

розглянувши в місті Каховка у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» про визнання договору недійсним та стягнення сплачених коштів, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Максус Лізинг» про визнання договору фінансового лізингу № 01327 від 27 березня 2018 року недійсним, стягнення з відповідача сплачених на виконання договору коштів у розмірі 83720грн. та стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн..

В обґрунтування позову зазначається, що в березні 2018 року в мережі Інтернет знайшов оголошення про продаж відповідачем автомобілів марки ВАЗ, а саме Lada Priora, 2015 року за 90000 гривень, а 27 березня 2018 року уклав Договір фінансового лізингу № 01327 та сплатив на користь відповідача повну суму вартості автомобілю, з урахуванням знижки 83720 гривень. Після детального вивчення тексту Договору позивач виявив, що предметом Договору є автомобіль марки Volkswagen Tiguan за ціною 30513 дол. США, а не Lada Priora, 2015 року за 90000 гривень. У вказані в Договорі строки позивач не отримав автомобіль та вважає з посиланням на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що його умови є несправедливими з огляду на те, що в Договорі виключені та обмежені права лізингоотримувача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обовязків, передбачених договором та законом; звужені обовязки лізингодавця, які передбачені в законі України «Про фінансовий лізинг», положеннях ЦК України; повністю виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обовязків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі неналежної якості; значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства. Також позивач посилається на те, що оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, та в договорі відсутні відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, то п. 5.8 договору щодо усунення лізингодавця від відповідальності за будь-які особливі характеристики або придатність предмета лізингу суперечить положенням ст. 808 ЦК України. Також вважає, що всупереч положень ст.ст. 799, 806 ЦК України договір фінансового лізингу не був нотаріально посвідчений.

В судовому засіданні ОСОБА_1 свої вимоги підтримав з підстав, викладених в позові та у відповіді на відзив. Додатково пояснив, що мав намір придбати у відповідача автомобіль «Лада Пріора» за 90000 гривень, у звязку з чим уклав договір та сплатив 83720 гривень в якості вартості автомобілю з урахуванням знижки. Уважно ознайомившись зі змістом договору він зрозумів, що його умови є несправедливими, оскільки предметом договору є автомобіль, який значно дорожче, ніж той що позивач хотів придбати. Просив задовольнити його вимоги в повному обсязі.

В судове засідання призначене на 22 червня 2018 року позивач надав заяву, про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає

Згідно поданого відзиву на позов ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» позовні вимоги не визнало з посиланням на наступні обставини. Вважають, що позивачем неправильно розтлумачено норму ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», не встановлено в чому саме полягає несправедливість окремих положень договору і не вказано чи є зазначені обставини підставою для зміни або визнання недійсним договору. Вважають, що під час укладання договору сторони дійшли згоди щодо всіх його істотних умов, а сам договір є договором фінансового непрямого лізингу, а не змішаним договором. Тому вимоги щодо нотаріального посвідчення є неправомірними. Відповідач вважає, що посилання позивача стосовно несправедливості умов договору, які завдають шкоди позивачу не відповідають дійсності і не підтверджуються поясненнями позивача та доказами по справі. Позов спрямований на наведення необєктивних тлумачень, що суперечать чинному законодавству України. Спірний договір фінансового лізингу укладений з дотриманням вимог ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», містить основні істотні умови, встановлені законом, вчинений в письмовій формі, а тому не може бути визнаний судом недійним.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи позивача, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1.

Так, судом встановлено, що 27 березня 2018 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Максус Лізинг» укладено договір фінансового лізингу, предметом якого є придбання позивачем у лізинг автомобілю марки Volkswagen Tiguan за ціною 30513 дол. США.

Згідно квитанції № 7 від 27 березня 2018 року та заяви про видачу транспортного засобу, позивач сплатив 83720 грн. 20 коп. (з урахуванням знижки) за автомобіль Lada Priora, 2015 року за 90000 гривень.

Предмет лізингу позивачу не передано.

Спірні відносини сторін регулюються положеннями ЦК України, Законами України «Про фінансовий лізинг», «Про захист прав споживачів», «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Так, Законом України «Про фінансовий лізинг» визначено фінансовий лізинг як вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Як вбачається з матеріалів справи, 27 березня 2018 року між позивачем та відповідачем було укладено договір № 01327 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб Volkswagen Tiguan за ціною 30513 дол. США. (а.с. 17-23).

Одночасно до суду надано заяву про надання транспортного засобу Lada Priora, 2015 року за 90000 гривень (а.с.25-26), тобто існують певні розбіжності.

За умовами укладеного Договору ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу та передати його у користування позивача, який у свою чергу зобовязався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 18237 гривні 50 копійок (п.10.2 Договору). Договір фінансового лізингу передбачає право позивача отримати авто у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат.

Згідно пункту 1.7 договору автомобіль передається у користування не пізніше 90 робочих днів з моменту сплати на рахунок товариства комісії за організацію Договору; Авансового платежу в розмірі 25 % вартості предмета лізингу.

27 березня 2018 року позивачем на користь ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» були сплачені кошти в загальній сумі 83720 гривень (а.с.26), з відміткою в квитанції «сплата за товар згідно договору фін лізингу № 01327).

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства, за своєю правовою природою договір фінансового лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Судом встановлено, що спірний Договір фінансового лізингу містить в собі елементи договору оренди (найму), які містяться в ст. 5 Договору, а також містить елементи договору купівлі-продажу транспортного засобу, які містяться в ст.ст.3,4 спірного Договору, що також випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України.

Тому суд приходить до висновку про те, що спірний Договір № 01327 є змішаним за своєю правовою природою, а висновок про такий вид договору ґрунтується на висновках Верховного Суду України, викладених в постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року, який зробив його не щодо конкретного оспорюваного договору, а стосовно виду таких договорів.

Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, а згідно ч.ч. 1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним із застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду вразі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги.

Судом встановлено, що Договір фінансового лізингу від 27 березня 2018 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ» нотаріально посвідчено не було.

Посилання відповідача у відзиві стосовно того, що спірний договір не є змішаним, не приймаються судом, а також спростовуються його ж поясненнями стосовно наявності в спірному договорі елементів договору оренди, а тому такий договір підлягає нотаріальному посвідченню.

Суд вважає, що укладений договір є нікчемним у звязку з відсутністю його нотаріального посвідчення, а тому визнання його недійсним судом не вимагається.

Крім того, відповідно до п.17 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб, а отже на послуги фінансового лізингу поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною.

Відповідно до ч.5 ст.18 вищевказаного закону, визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону).

Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Таким чином, умови договору є несправедливими при наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.п.2, 3 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону).

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов переконання про обґрунтованість доводів позивача про те, що при укладанні договору сторони не дійшли згоди щодо істотних умов договору, оскільки остаточно не визначили предмета лізингу та його індивідуальних ознак, його вартості, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком №1 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу як на невід'ємний додаток, проте який до договору не доданий, а також з тим, що додаток до договору фінансового лізингу ним не був отриманий.

Крім того, як встановлено судом із змісту спірного договору №01327 фінансового лізингу від 27 березня 2018 року, укладеного між сторонами, в договорі виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача стосовно лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом; звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені Законом України «Про фінансовий лізинг», одночасно значно розширені права лізингодавця, які суперечать вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу.

З п.4.3. оспорюваного договору вбачається, що вибір продавця предмета лізингу здійснює відповідач, проте в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, що на думку суду суперечить положенням ст.808 ЦК України.

Крім того, зі змісту частин 1, 2 ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» вбачається, що сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Відповідно д п.9.1 Договору комісія за організацію договору являє собою погоджений відсоток від вартості Предмета лізингу в розмірі 10 %, який Лізингоодержувач сплачує на користь Лізингодавця після укладення Договору за його організацію протягом строку дії договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Розмір комісії за організацію Договору зазначено у Додатку №1 до договору. Комісія за організацію договору входить до обов'язкових лізингових платежів.

Відповідно д п.9.2 Договору авансовий платіж складає частину від вартості Предмета лізингу в розмірі 25 відсотків від вартості предмета лізингу, зазначеного у даному договорі та у Додатку №1 до нього.

З урахуванням викладеного, дослідивши надані позивачем письмові докази, суд дійшов висновку, що сплативши 83720,00 грн. (яка складає 10 % від вартості Предмета лізингу), позивач фактично сплатив комісію за організацію договору, передбачену п.9.1.

Відповідно до п.12.1 договору, у випадку розірвання договору, поверненню підлягають 80 % від сплаченого авансового платежу або частини авансових платежів, 20 % лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається.

Суд погоджується з доводами відповідача, що вищевказана комісія (яка у платіжних документах визначена як платіж за товар) не відноситься до витрат відповідача, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору, тобто не є лізинговим платежем, разом з тим є несправедливою умовою договору. Відповідач не обґрунтував співмірності розміру цього платежу за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладання договору і вартості виконаної послуги, яка в розумінні ст.16 Закону України «Про фінансовий лізинг» не вважається лізинговим платежем, а фактично полягала лише у виготовленні типової форми договору, оскільки, по-перше, дана умова порушує принцип добросовісності, встановлений п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України, тому що комісія за організацію договору фінансового лізингу №01327 від 27.03.2018 року у сумі 83270,00 грн. є неспівмірною із затратами лізингодавця при укладенні договору, оскільки за вчинення лізингодавцем інших дій на виконання договору, передбачені інші платежі, які належить сплатити лізингоодержувачу. По-друге, дана умова договору призводить до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін, оскільки на порушення вимог п.4 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» оспорюваним договором не встановлено право позивача, як споживача, на одержання відповідної компенсації від ТОВ «МАКСУС ЛІЗИНГ», як виконавця, у зв'язку з розірванням договору. У випадку розірвання договору відповідальність за це покладається тільки на позивача. По-третє, даний пункт договору завдає шкоди споживачеві, оскільки сплачені ним кошти після розірвання договору залишаються у лізингової компанії.

Суд вважає, що є несправедливими умови договору фінансового лізингу про нарахування штрафних санкцій за дострокову сплату лізингових платежів, а також є несправедливими умови договору фінансового лізингу, які передбачають жорстку відповідальність лізингоодержувача за невиконання умов укладеного договору та відсутність відповідальності лізингодавця за невиконання останнім умов договору, а також умови договору в частині того, що у випадку розірвання договору комісія за організацію договору лізингоодержувачу не повертається, а авансовий платіж повертається лише у розмірі 80 відсотків, оскільки такі умови договору призводять до істотного дисбалансу прав та обов'язків сторін.

Таким чином, судом встановлено, що в договорі фінансового лізингу №01327 від 27.03.2018 року відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування, місцезнаходження; встановлена жорстка відповідальність лізингоодержувача, як споживача за порушення умов договору; усувається відповідальність лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, передбачених договором та законом; звужені права лізингоодержувача як споживача, в тому числі вимагати дострокового розірвання договору; передбачено покладення на споживача штрафу за дострокове розірвання договору (п.12.1 договору), звужені обов'язки лізингодавця, які передбачені в Законі України «Про фінансовий лізинг» та нормами ЦК України; не передбачено відповідальності лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості; вказаний договір не посвідчений нотаріально.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд приходить до обґрунтованого висновку, що умови оспореного договору є такими, що суперечать нормам ЦК, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів», порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві..

Отримання відповідачем від позивача коштів за договором, який є недійсним, порушує право позивача на захист власності, яке передбачене ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка проголошує, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

З огляду на викладене, суд вважає, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Договору фінансового лізингу від 27 березня 2018 року та в частині стягнення з відповідача платежу в розмірі 83720 гривень як наслідку його недійсності.

Разом з цим, не підлягають задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача моральної шкоди, оскільки позивачем в позовній заяві та в інших доданих до позовної заяви документах відсутнє належне обґрунтування розміру моральної шкоди та не підтверджено жодними документами наявність такої моральної шкоди завданої діями відповідача по відношенню до позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 19, 274, 279, 265 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» про визнання договору недійсним та стягнення сплачених коштів задовольнити частково.

Визнати договір фінансового лізингу № 01327 від 27 березня 2018 року, укладеного між ОСОБА_1 та ТОВ «Максус Лізинг» недійсним.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Максус Лізинг» (, 02093, м. Київ, вул. Бориспільська, 11-А, оф. 404-3) на користь ОСОБА_1 (іпн НОМЕР_1, м. Каховка, пр.-т Будівельників, 8, кв. 35) сплачені на виконання договору фінансового лізингу № 01327 від 27 березня 2018 року кошти у розмірі 83720 грн..

В іншій частині відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Херсонської області.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення..

Суддя: І. Д. Под'ячева