Справа № 447/2558/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Карбовнік І.М.
Провадження № 22-ц/811/220/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2018 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Крайник Н.П.

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору позики розписки недійсною,-

в с т а н о в и в:

13.12.2016 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що 30.03.2016р. передав у власність ОСОБА_2 кошти в сумі 264 500, 00 грн., що підтверджується розпискою від 30.03.2016 р., написаною відповідачем у присутності свідка ОСОБА_4 Згідно досягнутої між сторонами домовленості, відповідач зобов'язувався повернути отриману суму коштів до 01.07.2016 р. Однак, у визначений строк кошти не повернув. У зв»язку з неповерненням боргу просив стягнути з відповідача суму позики - 264 500, 00 грн., 3% річних від неповернутої суми за період з 01.07.2016 р. по 01.12.2016 року, що становить 3233,04 грн., проценти за користування кредитом - 29779,81 грн. та вирішити питання судових витрат.

05.04.2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов, в якому просив визнати недійсним договір позики від 30.03.2016р., укладений між ним та позивачем ОСОБА_3 з підстав його фіктивності.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог покликався на те, що працював на приватному підприємстві «Теплосвіт Захід», засновником та керівником якого є ОСОБА_3 До травня 2013 року працював на підприємстві неофіційно. З 30 січня 2015 року наказом №1 від 30 січня 2015 року був призначений на посаду керівника філії «Теплосвіт України», де пропрацював до 30 березня 2016 року. Працюючи на вказаному підприємстві обіймав одразу декілька посад - вантажника, завідувача складом, менеджера, касира та логіста. Окрім цього, підприємство надавало плани роботи, виконання яких полягало у продажі товару на певну суму. Розмір його заробітної плати розраховувався позивачем наступним чином: сума коштів від виконання плану + відсоток від прибутку підприємства (бонуси). За виконану роботу протягом 2011 - 2013 років його заробітна плата нараховувалася та виплачувалася у вигляді «бонусів», які розраховувалися з вкладеної праці та з розвитку ПП «Теплосвіт Захід», а також отриманого прибутку. Вказані «бонуси» йому так виплачені і не були. З початку 2013 року він погодився працювати офіційно, натомість його зарплата стала меншою та становила лише мінімальний розмір. Водночас, погодившись на офіційне працевлаштування у цьому підприємстві з виплатою встановленого законом мінімального розміру заробітної плати, йому обіцяли виплатити згадані «бонуси» за період 2011 року по 2013 рік, але такі виплачені не були. У березні 2016 року він, маючи намір змінити місце роботи та виїхати до м. Києва, повідомив відповідача, що бажає звільнитися з даного підприємства та просив виплатити йому нараховані бонуси за виконану роботу. Натомість, ОСОБА_3 поставив йому умову, що він виплатить бонуси за роботу до 1 червня 2016 року і дасть погодження на звільнення тільки після написання оспорюваної розписки (про отримання ним у позику коштів в сумі 264 500, 00 грн.). Зазначив, що написав розписку про отримання у позику коштів під психологічним тиском з боку відповідача, така є фіктивною, безгрошовою, не мала на меті реального виконання правочину-передачу грошей, а була як страховка для відповідача. Таким чином, оскільки розписка від 30 березня 2016 року була написана не з метою отримання у борг грошових коштів, а з метою звільнення з роботи і отримання зароблених за роки роботи бонусів, грошові кошти у сумі 264 500 грн. йому не передавалися, вважає такий правочин фіктивним.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_3 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 297 512,85 грн., з яких сума основного боргу -264 500 грн.; 3% річних - 3 233,04 грн.; проценти за користування кредитом - 29 779, 81 грн.

Вирішено питання судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає обставинам справи та зібраним у справі доказам, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначив, що задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3, поза увагою суду залишилися доводи його зустрічного позову про визнання договору позики фіктивним, у якому він зазначив обставини написання ним розписки про отримання у позику грошових коштів від ОСОБА_3, а також докази, надані ним на підтвердження фіктивності цього правочину. Зокрема, судом не враховано, що сума позики, яка зазначена у розписці від 30.03.2016 року становить суму бонусів, які не були йому виплачені ОСОБА_3 на день його звільнення з роботи з ПП «Теплосвіт Захід» та що зазначені бонуси були складовою його заробітної плати на підприємстві. Судом не було враховано, що на час написання ним розписки про отримання у борг грошових коштів жодна із сторін цього договору не бажала настання правових наслідків за таким договором, зокрема повернення коштів.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задоволити в повному обсязі.

У засіданні суду апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_5 скаргу підтримали з підстав, наведених у ній. Просили скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задоволити.

Крім того, апелянт та його представник заявляли клопотання про допит в засіданні апеляційної інстанції свідка ОСОБА_6, клопотання про допит якого було задоволено судом першої інстанції, однак такий не був допитаний судом у зв»язку з розглядом справи у відсутності відповідача та його представника. Заявлене клопотання колегією суддів було відхилено, виходячи з принципу належності та допустимості доказів та предмета доказування у даній справі, оскільки показання свідка ОСОБА_6 - колишнього працівника підприємства, який повинен був підтвердити про отримання ним частини заробітної плати у вигляді бонусів на ПП «Теплосвіт Захід» не можуть бути належним доказом у справі про стягнення боргу за договором позики чи визнання його недійсним, так як система нарахування заробітної плати на ПП «Теплосвіт Захід» не є предметом спору у даній справі.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_7 проти скарги заперечив, просив скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), або таку ж кількість речей, того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми, або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ст. 1049 ЦК України).

Відповідно до положень ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

У випадку, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України (ст. 1050 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики. Якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлено розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до положеньст.12,13 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що 30.03.2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів на суму 264 500, 00 грн., на підтвердження чого ОСОБА_2 написав розписку від 30.03.2016 року.

Як вбачається зі змісту розписки, ОСОБА_2 зобов'язався повернути позивачу суму позики в строк до 01.07.2016 року.

У зазначений в розписці строк відповідач зобовязань за договором не виконав, отримані кошти не повернув.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та стягуючи з відповідача в його користь борг за договором позики з врахуванням 3% річних від неповернутої суми за період з часу настання права вимоги - 01.07.2016 року та до 01.12.2016 року (дня подачі позову), що становить за 152 календарних дні 3 233 грн. 04 коп. та процентів за користування кредитом, що за вказаний період згідно розрахунку позивача становить 29 779 грн.81 коп. (розрахунок на а.с.4), районний суд виходив з того, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, зокрема - передачу грошової суми позичальнику.

Також, відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики з підстав його фіктивності, суд першої інстанції з посиланням на положення ст. 234 ЦК України, згідно якої фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, та на п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» виходив з того, що для визнання правочину фіктивним необхідне встановлення наявності умислу всіх сторін правочину, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. Тобто, для визнання правочину фіктивним ознака вчинення його лише для вигляду має бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалась досягти правового результату, такий правочин не можна визнавати фіктивним. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2 не надав суду належних та допустимих доказів того, що дві сторони правочину - договору позики діяли лише для вигляду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний та мали інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином, а доведення ОСОБА_2 фіктивності правочину наявністю на підприємстві ПП «Теплосвіт Захід» особливості оплати працівників шляхом нарахування бонусів, не може підтверджувати фіктивність оспорюваного правочину.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується повністю.

Крім того, при вирішенні даного спору, районним судом вірно застосовано правовий висновок, висловлений Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63 цс 13), відповідно до якого письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 03 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 29.11.2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.