Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа №343/1046/16-ц

провадження №61?763св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальності «Лізингова компанія «Еталон» на рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2016 року у складі судді Лицура І. М. та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Васильківського В. М., Горейко М. Д., Малєєва А. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» (далі - ТОВ «Лізингова компанія «Еталон») про захист прав споживачів, визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що 15 листопада 2015 року між позивачем та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» укладено договір фінансового лізингу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався придбати та передати в користування ОСОБА_4 транспортний засіб трактор Т-16, а ОСОБА_4 зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору.

Того ж дня позивач здійснив оплату за послуги згідно з указаним договором у розмірі 10 000 грн. Протягом 50 днів з дня отримання грошових коштів відповідач зобов'язувався придбати та передати позивачу предмет лізингу.

Однак, відповідач умови договору лізингу не виконав і предмет договору в обумовлений договором строк не передав.

Тому він звернувся до відповідача з вимогою про повернення грошових коштів у сумі 10 000 грн, які сплатив 15 листопада 2015 року згідно з договором №003163.

Відповідач відмовив йому у поверненні грошових коштів, посилаючись на те, що комісія за умовами договору фінансового лізингу не повертається.

З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просив визнати договір фінансового лізингу №003163 від 15 листопада 2005 року, укладений між сторонами, нікчемним з тих підстав, що він нотаріально не посвідчений, застосувати його наслідки і стягнути з відповідача на його користь 10 000 грн, а також відшкодувати витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 грн (а.с. 20).

Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2016 року позов задоволено. Визнано нікчемним договір фінансового лізингу №003163 від 15 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон». Стягнуто з ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» на користь ОСОБА_4 сплачені ним на виконання умов договору грошові кошти у розмірі 10 000 грн та 1 000 грн у відшкодування витрат за надану йому правову допомогу. Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір фінансового лізингу №003163 від 15 листопада 2015 року, укладений між ОСОБА_4 та ТОВ «Лізингова компанія «Еталон», за умовами якого фізичній особі передається транспортний засіб, у порушення вимог статті 799 ЦК України нотаріально не посвідчений, а тому є нікчемним.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ « Лізингова компанія «Еталон» відхилено. Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2016 року залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону. Договір нотаріально не посвідчений, отже є нікчемним. Висновки суду першої інстанції відповідають правовому висновку Верховного Суду України, висловленому у постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 10 000 грн, які він сплатив відповідачу, як комісію за організацію та оформлення договору при його укладанні.

У листопаді 2016 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» звернулося до суду з касаційною скаргою на ухвалені у справі судові рішення, у якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову в позові.

21 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ТОВ «Лізингова компанія «Еталон».

10 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що договір фінансового лізингу є нікчемним, оскільки нотаріально не посвідчений. Проте судами не взято до уваги положення частини другої статті 220 ЦК України, відповідно до яких, якщо сторони домовилася щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилялася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагалося.

Водночас домовленість щодо усіх істотних умов договору підтверджується письмовими доказами, зокрема, заявою про ознайомлення та розуміння умов договору від 15 листопада 2015 року; заявою на отримання фінансового лізингу від 15 листопада 2015 року; специфікацією, де позивач погодив з менеджером компанії марку, модель та вартість предмета лізингу, який обрав самостійно; квитанцією про оплату комісії за організацію та оформлення договору при його укладенні, що визначено умовами договору.

Здійснивши перерахування частини грошових коштів лізингодавцю, позивач частково виконав умови договору .

Жодна із сторін не вимагала нотаріального посвідчення спірного договору, що свідчить про ухилення від нотаріального посвідчення договору.

Отже, у конкретному випадку, відповідно до частини другої статті 220 ЦК України нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 15 листопада 2015 року ТОВ «Лізингова компанія «Еталон» уклало з ОСОБА_4 договір №003163 фінансового лізингу (далі - договір), згідно з яким лізингодавець зобов'язувався придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування трактор Т-16, а лізингоодержувач зобов'язувався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього договору (а.с. 6-11).

Зазначений договір нотаріально не посвідчений.

Згідно з пунктом 1.3 договору замовлення предмета лізингу відбувається з моменту підписання лізингоодержувачем специфікації (додаток №3 до цього договору) та сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію фінансового платежу у повному обсязі. Згідно із пунктом 5.1 договору предмет лізингу передається у користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 50 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок лізингодавця комісії за організацію, авансового платежу, комісії за передачу лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу та комісії за організацію на умовах, викладених у пункті 5.4 цього договору, а також відшкодування платежів за реєстрацію та страхування предмета лізингу.

Виконуючи умови договору, позивач у день його укладення згідно з квитанцією №TS 202968 сплатив відповідачу 10 000 грн (а.с. 12).

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач після сплати позивачем зазначених грошових коштів жодних дій на виконання умов договору не вчинив.

Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг».

Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Проведений аналіз норм чинного законодавства дає змогу дійти висновку, що договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України в разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

При цьому договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 799 ЦК України).

Встановивши, що укладений між сторонами договір нотаріально не посвідчений, суди дійшли правильного висновку, що такий договір є нікчемним і відповідно не породжує ніяких правових наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень у межах доводів касаційної скарги. Водночас виходить з того, що визнання договору нікчемним у конкретному випадку законом не вимагається. Проте суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину.

Визнання судом правочину нікчемним не впливає на вирішення спору по суті, оскільки суд першої інстанції обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача 10 000 грн, які були сплачені останнім, як комісія за організацію та оформлення договору при його укладенні.

Доводи касаційної скарги, з урахуванням установлених у справі обставин, не спростовують висновків суду першої та апеляційної інстанцій про стягнення коштів на користь позивача, тому не дають підстав для скасування судових рішень у справі, які ухвалено з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також з урахуванням правового висновку Верховного Суду України, який висловлено у постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі №6-2766цс15.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З огляду на викладене суд касаційної інстанції дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 409-415 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» залишити без задоволення.

Рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської області від 27 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В.О. Кузнєцов

Г.І. Усик