ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2508/18 Справа № 199/8820/17 Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1, який діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2, до ОСОБА_3, треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба Віталій Миколайович, Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпрі ради, про визнання договору дарування домоволодіння недійсним, -

в с т а н о в и л а:

13 грудня 2017 року ОСОБА_1, діючи в інтересах малолітньої ОСОБА_2, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Верба В.М., Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, орган опіки та піклування в особі Амур-Нижньодніпровської районної в місті Дніпрі ради, про визнання договору дарування домоволодіння недійсним.

Вказував, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_5 З метою прийняття спадщини після смерті батька він 27 вересня 2017 року звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори, де йому було повідомлено про те, що за життя батько, відповідно до договору дарування від 18 серпня 2014 року, подарував своїй донці, відповідачу по справі, належне йому на праві власності домоволодіння АДРЕСА_1. Постановою державного нотаріуса Дніпровської державної нотаріальної контори від 12 грудня 2017 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Зазначав, що вищевказаний договір дарування був укладений з порушенням вимог діючого законодавства, без дозволу органу опіки та піклування, так як порушує права на житло його малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на момент укладання договору дарування і до цього часу зареєстрована у вищевказаному домоволодінні разом із своїми батьками.

Посилаючись на вказані обставини, просив суд визнати недійсним договір дарування віл 18 серпня 2014 року домоволодіння АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вербою В.М., зареєстрований у реєстрі за №1054.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2018 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що судом не враховано, що відсутня попередня згода органу опіки та піклування на здійснення спірного договору дарування домоволодіння від 18 серпня 2014 року; про вказаний договір дарування позивач дізнався 27 вересня 2017 року, коли звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори, тому ним не пропущено строк позовної давності.

Згідно з п.1 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Для цілей цього кодексу малозначними справами є: справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України).

Зважаючи на те, що ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення змінити в частині, виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського суду м.Дніпропетровська від 26 лютого 2014 року визнано за ОСОБА_5 у порядку спадкування за законом право власності на домоволодіння АДРЕСА_1.

Також судом встановлено, що 18 серпня 2014 року між ОСОБА_5 та відповідачем по справі ОСОБА_3 укладено договір дарування, який був зареєстрований приватним нотаріусом Вербою В.М. в реєстрі за №1054.

На момент укладання зазначеного договору у домоволодінні АДРЕСА_1 була зареєстрована та фактично проживала малолітня донька позивача, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується записом в домовій книзі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що посилання позивача на порушення ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» є безпідставними, оскільки власник майна ОСОБА_5 на час укладання спірного правочину не був опікуном чи іншим законним представником малолітньої ОСОБА_2, він мав на підставі ст.319 ЦК України розпоряджатися своїм майном на власний розсуд без надання згоди органу опіки та піклування. Крім того, суд першої інстанції виходив з того, що про укладання спірного правочину позивач дізнався у листопаді 2014 року, тому звернувся до суду з пропуском строку, встановленого ст.257 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступного.

Частиною першою статті 316 ЦК України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

За змістом ч.6 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену ст. 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнано недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред'явлено позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення.

Згідно зі статтею 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла 14 років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.

З матеріалів справи вбачається, шо ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, як на момент укладання спірного договору дарування, так і на час звернення позивача з позовом до суду проживала та проживає в домоволодінні по АДРЕСА_1, вказані обставини підтверджуються довідками квартального комітету Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпрі ради від 14 травня 2013 року (а.с.29) та від 05 липня 2017 року (а.с.30).

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1, суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені (ст.89 ЦПК України), дійшов правильного висновку про те, що права доньки позивача оспорюваним правочином не порушені, дарувальником за спірним договором є її дідусь, тому дія ст.17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» на нього при укладенні спірного договору не поширювались, оскільки він не був опікуном чи іншим законним представником малолітньої ОСОБА_5, а примарне право на збереження саме цього житлового будинку як місця проживання доньки позивача не може бути підставою для задоволення позовних вимог.

Разом з тим, відповідно до п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року N14, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки судом першої інстанції зроблено висновок про недоведеність позовних вимог, помилковою є одночасна відмова з підстав застосування позовної давності та недоведеності позову.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні шляхом виключення з мотивувальної частини оскаржуваного рішення посилання на пропуск позивачами позовної давності та застосування її наслідків.

В іншій частині рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2018 року посилання на пропуск позивачами позовної давності та застосування її наслідків.

В решті рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2018 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.