233 № 243/2029/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області у складі - головуючого судді Наумик О.О., за участі секретаря судового засідання Клугер Т.А., розглянувши цивільну справу №243/2029/18 за позовом ОСОБА_1 (представник ОСОБА_2Є.) до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Донецька залізниця» «про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені працівника і моральної шкоди»,

В С Т А Н О В И В:

15.03.2018 р. ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Регіональної філії «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просить стягнути з відповідача на його користь:

- заборгованість по заробітній платі за період з 01.03.2017 р. по 12.03.2018 р. в сумі 60000,00 грн.;

- в порядку ст.117 КЗпП України середній заробіток за час затримки розрахунку в розмірі 30681,58 грн. за весь час затримки розрахунку, починаючи з 01.03.2017 р. по 12.03.2018 р. в звязку з невиплатою відповідачем належної йому заборгованості по заробітній платі у строки, встановлені ст.116 КЗпП України;

- моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.,

пославшись на таке:

02.02.2016 р. він був прийнятий на роботу до ДП «Донецька залізниця», Дебальцевська дистанція колії монтером колії згідно наказу №9/ос від 01.02.2016 р.

03.02.2016 р. відповідно до наказу №11/ос від 02.02.2016 р. він був переведений монтером колії 4 розряду, околоток 9 дільниці з поточного утримання колії №4.

08.02.2016 р. згідно з наказом №13/ос від 08.02.2016 р. він був переведений монтером колії 4 розряду, околоток 10 дільниці з поточного утримання колії №5.

01.08.2016 р. згідно з Законом України від 23.02.2012 р. №4442 та постанови КМ України від 25.06.2014 р. №200 ДП «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». В подальшому згідно з наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 р. №303 та у відповідності до наказу №11/ос від 29.07.2016 р. Дебальцевська дистанція колії ДП «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцевська дистанція колії структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Після реорганізації він залишився працівником виробничого підрозділу «Дебальцевська дистанція колії структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

Його трудова книжка знаходилась у відділі кадрів регіональної філії «Донецька залізниця», яка є відокремленим органом з правами та обовязками юридичної особи, у якої знаходяться всі відомості щодо нарахування заробітної плати, яку роботодавець перераховував йому на карткові рахунки в ПАТ «Ощадбанк».

З 01 березня 2017 року роботодавець припинив сплачувати йому заробітну плату, розмір якої складав 5000,00 грн. щомісяця, внаслідок чого виникла заборгованість за період з 01 березня 2017 року по 12 березня 2018 року в розмірі 60000,00 грн.

Коли в лютому 2018 року в м. Лиман Донецької області, він звернувся до відділу кадрів за місцем розташування регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» щодо виплати заробітної плати, йому керівництво нічого пояснювати не стало, а видало на руки трудову книжку, в якій останньою був запис про реорганізацію підприємства, в структурі якого він працював.

Коли в березні 2018 року він додатково звернувся до відповідача, йому повідомили, що він звільнений, проте наказу про звільнення він не отримував, відповідний запис у трудову книжку не внесений, і окремим документом про прийняте рішення про його звільнення його ніхто не повідомляв, а тому вважає, що знаходиться у трудових відносинах з відповідачем.

За приписами ст.ст.116,117 КЗпП України відповідач має сплатити йому, окрім заборгованості по заробітній платі, також середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 30681,58 грн., виходячи з його середньоденної заробітної плати в розмірі 166,66 грн., починаючи з 01.03.2017 р. по 12.03.2018 р., що складає 263 робочих дні.

Виплатою заробітної плати протягом тривалого часу, не проведенням розрахунку по заробітній платі з вини відповідача порушено його право, що відобразилося на його матеріальному та моральному стані.

Моральну втрату обґрунтовує порушенням нормального життєвого укладу, життєвих звязків, вимушеністю звертатися за матеріальною допомогою до інших осіб, суттєвим зниженням доходу його сімї, неможливістю сплачувати комунальні платежі. Неодноразові особисті звернення до відповідача з вимогою виплати заробітної плати відбирало в нього багато часу, сил, енергії та коштів. Це також приносило йому відчуття приниження та залежності від відповідача та й інших осіб, так як він вимушений просити те, що йому належало за законом.

Моральну втрату оцінює в 5000,00 грн.

Ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 16.03.2018 р. відкрите провадження по справі за правилами загального позовного провадження (а.с.20).

Ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 29.03.2018 р. підготовче провадження по справі закрите, справу призначено до судового розгляду (а.с.26).

Ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 13.06.2018 р. витребувано з Словянського обєднаного управління ПФ України в Донецькій області інформацію з системи персоніфікованого обліку (ОК-5) відносно ОСОБА_1 (а.с.108).

Ухвалою Словянського міськрайонного суду Донецької області від 27.06.2018 р. цивільну справу за дійсним позовом передано за підсудністю на розгляд до Олександрівського районного суду Донецької області (а.с.119,124).

Ухвалою судді Олександрівського районного суду Донецької області від 15.08.2018 р. цивільну справу за дійсним позовом передано за підсудністю на розгляд до Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області (а.с.130).

Ухвалою судді Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 17.09.2018 р. відкрите провадження по справі (а.с.136-137).

У судове засідання представник позивача ОСОБА_2 не зявився, надавши суду заяву про розгляд справи у його відсутність з посиланням на підтримання позову (а.с.143,147,151).

Відповідач явку представника у судове засідання не забезпечив.

Внаслідок неявки сторін суд у відповідності до приписів ч.4 ст.223 ЦПК України суд ухвалив про вирішення справи на підставі наявних у ній даних та доказів.

Відповідач проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі за підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (а.с.34-37):

ПАТ «Укрзалізниця» (ідентифікаційний код 40075815), як нова юридична особа, утворене згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Статут ПАТ «Українська залізниця» затверджено постановою КМ України від 02.09.2015 р. №735.

Відповідно до зазначеної постанови, ПАТ «Укрзалізниця» утворюється на базі Державної адміністрації залізничного транспорту (), підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізуються шляхом злиття.

Серед таких підприємств є й ДП «Донецька залізниця», яке повинно бути відповідачем.

Відповідно до законодавства при реорганізації (злитті) юридичних осіб перехід прав і обовязків до новоутвореної юридичної особи відбувається на підставі передавального акту, що також передбачено й постановою КМ України від 25.06.2014 р. №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Тому, вважає, положення Закону, постанови КМ України від 25.06.2014 р. №200 та Статуту про те, що ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником усіх прав і обовязків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту, не означають «автоматичного» правонаступництва без проведення інвентаризації майна та затвердження передавальних актів.

Пунктом 5 зазначеної Постанови встановлено, (активи, власний капітал та зобовязання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, не включається до переліків і зведених актів інвентаризації майна, що затверджуються Міністерством інфраструктури відповідно до цього пункту, а відображається в балансі (крім зобовязань підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, які розташовані на тимчасово окупованій території) і закріплюється в частині активів за публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» на праві господарського відання до проведення його інвентаризації та оцінки відповідно до пункту 2 постанови КМ № 604 від 12.11.2014.

Постановою Кабінету Міністрів України від 12.11.2014р. № 604 «Деякі питання інвентаризації майна підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції» передбачено, що проведення інвентаризації та оцінки майна (активи, власний капітал та зобовязання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, яке розміщене на тимчасово окупованій території та території проведення антитерористичної операції, має бути здійснено після завершення тимчасової окупації території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя та завершення проведення антитерористичної операції, після чого мають бути подані пропозиції щодо зміни статутного капіталу ПАТ «Українська залізниця».

Вищенаведені нормативно-правові акти прямо вказують, що майно (активи, власний капітал та зобовязання) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, що розміщені на тимчасово окупованій території та території проведення АТО, не увійшло до статутного капіталу ПАТ «Укразалізниця».

Таким чином ПАТ «Укразалізниця» не стало правонаступником підприємств залізничного транспорту на тимчасово окупованій території та території проведення АТО, оскільки процедура реорганізації цих підприємств та передача всіх їх прав та обовязків до ПАТ «Укрзалізниця» відповідно до постанови КМ № 604 від 12.11.2014 р. призупинена до завершення проведення антитерористичної операції.

Тож, вважає, що відповідати за позовом має ДП «Донецька залізниця», і просить відмовити у задоволенні позову до ПАТ «Укрзалізниця».

Зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дістає таких висновків.

Згідно із відповідними записами у трудовій книжці ОСОБА_1 (а.с.9-16):

запис 21 - з 02.02.2016 р. він був прийнятий на роботу до Дебальцевської дистанції колії ДП «Донецька залізниця» монтером колії 4 розряду, околоток 8 дільниці з поточного утримання колії №4, наказ №9/ос від 01.02.2016 р.;

запис 22 - з 03.02.2016 р. він був переведений монтером колії 4 розряду, околоток 9 дільниці з поточного утримання колії №4, наказ №11/ос від 02.02.2016 р.;

запис 23 - з 08.02.2016 р. він був переведений монтером колії 4 розряду, околоток 10 дільниці з поточного утримання колії №5, наказ №13/ос від 08.02.2016 р.;

запис 24 - 01.08.2016 р. згідно з Законом України від 23.02.2012 р. №4442-IV та постанови КМ України від 25.06.2014 р. №200 ДП «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця»;

запис 25 з 01.08.2016 р. згідно з наказом ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 р. №303 та у відповідності до наказу №11/ос від 29.07.2016 р. Дебальцевська дистанція колії ДП «Донецька залізниця» реорганізоване шляхом злиття у виробничий підрозділ «Дебальцевська дистанція колії структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця».

За статтею 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно зі ст.97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

За приписами ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Вирішуючи питання щодо порушення права позивача на виплату відповідачем заробітної плати при роботі на його підприємстві, суд входив з такого:

Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1). Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч.2).

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6). Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч.7).

В спорах, що виникають з трудових правовідносин про порушення трудових прав, діє презумпція вини роботодавця.

Виходячи з наведеного, суд вважає встановленим той факт, що при роботі на підприємстві відповідача ОСОБА_1 належала до сплати заробітна плата, не виплачена за період з 01.03.2017 р. по 12.03.2018 р.

Розмір заборгованості позивача по заробітній платі визначений судом, виходячи з таких міркувань:

Доводи позивача про наявну заборгованість із заробітної плати відповідач не спростував.

Обґрунтовуючи розмір заявленої до стягнення суми заробітної плати, позивач виходив з середньомісячної заробітної плати в розмірі 5000,00 грн.

Перевіряючи ці доводи, суд, у відсутність інших доказів виходив з приписів Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, якою встановлено, що середня заробітна плата обчисляється виходячи з виплати за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата (абз.3 п.2 постанови), та даних персоніфікованого обліку ОСОБА_1 (а.с.113-114), згідно з якими сума його заробітку за 02.2017 р. склала 5452,22 грн., за 03.2017 р. 7282,24 грн.:

1) 5452,22 грн. / 20 робочих днів в цьому місяці = 272,61 грн.;

2) 7282,24 грн. / 22 робочих дня в цьому місяці = 331,01 грн.;

3) (272,61 грн. + 331,01 грн.) / 2 = 301,81 грн. середньоденна заробітна плата позивача;

4) 301,81 грн. * 256 робочих днів за період з 01.03.2017 р. по 12.03.2018 р. = 77263,36 грн.

Виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленому у ст.13 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в сумі 60000,00 грн. в межах заявлених позивачем вимог.

Тож в цій частині позов підлягає задоволенню.

Щодо вимог стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд прийшов до таких висновків.

Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Таким чином, за положеннями ст.117 КЗпП України обовязковою умовою для покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум у вигляді середнього заробітку за час затримки розрахунку є насамперед звільнення працівника.

Доказів звільнення позивача з підприємства відповідача сторонами не надано.

Тож вимога стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку заявлена передчасно.

За таких обставин у цій частині вимог у задоволенні позову слід відмовити.

Щодо вимог відшкодування моральної шкоди:

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Порушення законних прав позивача на оплату його праці призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, що ним обґрунтовано.

Тож моральна шкода має бути відшкодована позивачу у розмірі оцінки ним моральної втрати 5000,00 грн., позов в цій частині задоволенню.

За наведених обставин позов підлягає частковому задоволенню.

Обовязок по виплаті позивачу заробітної плати, відшкодуванню моральної шкоди має бути покладений на відповідача як роботодавця позивача.

При цьому суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо того, що АТ «Укразалізниця» не є належним відповідачем, оскільки не стало правонаступником підприємств залізничного транспорту на тимчасово окупованій території та території проведення АТО, виходячи з такого:

У відповідності до записів у трудовій книжці позивача він перебував у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця».

Крім того, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (що у вільному доступі в мережі Інтернет) Акціонерне товариство «Українська залізниця» є правонаступником Державного підприємства «Донецька залізниця».

Право робітника на оплату його праці не може залежати від того, чи виконані юридичними особами формальності передаванням майна (активів, власного капіталу та зобовязань) підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, їх структурних підрозділів, що розміщені на тимчасово окупованій території та території проведення АТО, до статутного капіталу ПАТ «Укрзалізниця» як юридичної особи-правонаступника.

У звязку з тим, що відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача за ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір на користь спеціального фонду Державного бюджету України в розмірі 1762,00 грн.

Керуючись ст.ст.259, 263-265,141 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 (Донецька обл., м. Дебальцеве, вул. Станкевського,131, РНОКПП - НОМЕР_1)

до Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, місто Київ, вулиця Тверська, 5, Код )

в особі відокремленого підрозділу Регіональна філія «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (84400, Донецька область, місто Лиман, вул.. Привокзальна,22, Код )

«про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені працівника і моральної шкоди» - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) грн. 00 коп., а також в рахунок відшкодування моральної шкоди 5000 (пять тисяч) грн.

У задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки повного розрахунку відмовити.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» судовий збір у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп. на рахунок для зарахування до державного бюджету надходжень за кодом класифікації доходів бюджету 22030106, (стягувач Державна судова адміністрація України), отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, код за ; банк отримувача Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача 899998; рахунок отримувача 6001; код класифікації доходів бюджету: 22030106.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Донецької області через Костянтинівський міськрайонний суд Донецької області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя