Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 757/206/17-ц

провадження № 61-18789св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Держава Україна в особі Державної казначейської служби України,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року у складі судді Москаленко К. О. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва

від 11 липня 2017 року у складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченка М. М.,

Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що він є потерпілим від злочину, вчиненого ОСОБА_7 за частиною другою статті 190 КК України. Вироком Крижопільського районного суду Вінницької області від 20 липня 2012 року у справі

№ 0210/26/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 жовтня 2012 року ОСОБА_7 засуджено до трьох років позбавлення волі. Цим же вироком задоволено цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в розмірі 6 000,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 матеріальну та моральну шкоду в розмірі 6 000,00 грн. Постановою державного виконавця від 15 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження № 45090243 із виконання виконавчого листа

№ 0210/26/2012 про стягнення з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_4 матеріальної шкоди в розмірі 6 000,00 грн. Однак, у зв'язку з відсутністю майна та інших джерел стягнення у боржника ОСОБА_8, державним виконавцем

19 листопада 2015 року винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу у зв'язку з неможливістю стягнути присуджену вказаним вироком матеріальну шкоду в розмірі 6 000,00 грн, а тому позивач, посилаючись на положення статті 1177 ЦК України, просив компенсувати шкоду у вказаному розмірі за рахунок Державного бюджету України.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив стягнути з Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві на свою користь шкоду, завдану злочином у розмірі 6 000,00 грн.

Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позов є необґрунтований, а посилання позивача та його представника на положення статті 1177 ЦК України, які дають право для відшкодування шкоди потерпілому за рахунок Державного бюджету України є безпідставними. Крім того, безпідставним є твердження представника позивача про неможливість відшкодувати завдану позивачу шкоду, присуджену вироком Крижопільського суду Вінницької області від 20 липня 2012 року іншим чином, оскільки позивач реалізував своє право на відшкодування шкоди в порядку КПК України, що виключає можливість відповідно до вимог чинного законодавства звернення до суду з тими ж вимогами про відшкодування шкоди за рахунок Державного бюджету України.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено. Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої і апеляційної інстанцій норм процесуального правата неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 1177 ЦК України у редакції від 16 травня 2013 року, що призвело до ухвалення протиправного судового рішення, оскільки на момент вчинення злочину діяла інша редакція закону, яка прямо встановлювала обов'язок держави відшкодувати шкоду потерпілій від злочину особі за двох умов: не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Крім того, суди не застосували положення статті 58 Конституції України та статтю 5 ЦК України щодо недопустимості зворотної дії законів у часі, проігнорували порушення прав позивача на мирне володіння майном у розумінні статті 1 Першого протоколу Конвенції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є потерпілим від злочину, вчиненого ОСОБА_7

Згідно із виконавчим листом, виданим 04 липня 2014 року Крижопільським районним судом Вінницької області, вироком Крижопільського районного суду Вінницької області від 20 липня 2012 року присуджено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 5 000,00 грн на відшкодування матеріальної шкоди та 1 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. Цей вирок набрав законної сили 24 жовтня

2012 року.

Постановою державного виконавця Першого міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Цегеля В. В. від 15 жовтня 2014 року відкрито виконавче провадження № 45090243 із виконання виконавчого листа № 0210/26/2012, виданого 04 липня 2014 року Крижопільським районним судом Вінницької області про стягнення з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 на відшкодування матеріальної та моральної шкоди 6 000,00 грн.

Постановою державного виконавця Першого міського відділу Державної виконавчої служби Хмельницького міськрайонного управління юстиції Цегеля В. В.

від 19 листопада 2015 року повернуто вищевказаний виконавчий лист стягувачу, у зв'язку з відсутністю майна та коштів, на які може бути звернуто стягнення, а здійсненні заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Статтею 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року установлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає у рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди виходили з того, що позивач не довів наявність підстав для відшкодування шкоди за рахунок держави.

Такий висновок судів є обґрунтований, відповідає нормам матеріального права, оскільки позивачем не доведено неплатоспроможність особи, яка вчинила злочин, а повернення виконавчого листа не позбавляє позивача повторно пред'явити його до примусового виконання, враховуючи, що відсутні підстави для покладення обов'язку з відшкодування такої шкоди на державу.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи про те, що суди помилково застосували до спірних правовідносин положення статті 1177 ЦК України у редакції від 16 травня 2013 року, що призвело до ухвалення протиправного судового рішення, оскільки на момент вчинення злочину діяла інша редакція закону, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з вищенаведеного, судами відмовлено у задоволенні позовних вимог за недоведеністю. Наведені судами попередніх інстанцій мотиви у судових рішеннях, не змінюють їх суть та підстави відмови у задоволенні позову.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик