ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді: Гальонкіна С.А.,

суддів: Хіль Л.М., Абрамова П.С.,

з секретарем судового засідання: Ткаченко Т.І.,

з участю: представника позивача - ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 вересня 2018 року у складі головуючого судді Предоляк О.С., ухвалене в залі суду в м. Кременчуці, відомості про дату складання повного тексту рішення відсутні, у справі № 524/10030/16-ц за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

23 грудня 2016 року ОСОБА_3 звернувся до місцевого суду з позовом до відповідача про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди.

В подальшому позовні вимоги позивачем неодноразово змінювалися і доповнювалися.

26 лютого 2018 року він подав до суду позовну заяву в уточненій редакції відповідно до норм чинного ЦПК України, в якій просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 належні йому будівельні матеріали, а саме: профіль UD 27 3м в кількості 10 шт.; профіль CD 60 4м в кількості 4 шт.; профнастил ТМ «Прушинські» rаl 1015 0.5 мм 7,18 кв.м; відлив ТМ «Прушинські» rаl 1015 0.5 мм 200 мм 6.4 м; анкер розжимний 10* 150 в кількості 10 шт.; кість 40 мм в кількості 1 шт.; розчинник в кількості 1 бут.; диск відрізний 230 мм в кількості 2 шт.; електроди АНО 21 в кількості 1 шт.; пенополістерол ЭКОБОРД 50 мм в кількості 25 листів; кути металеві 40*40 в кількості 15 шт.; кути металеві 50*50 в кількості 7 шт.; фарба в кількості 1 банка, та передати їх йому, ОСОБА_3, а у разі неможливості витребування та передачі майна стягнути з відповідача їх ринкову вартість. Також просив стягнути моральну шкоду в сумі 10 000 грн., судові витрати покласти на відповідача.

23 травня 2018 року ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про зміну позовних вимог (після проведення у справі судово-товарознавчої експертизи), в якій просив: витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_4 належні йому будівельні матеріали, а саме: профіль UD 27 3м в кількості 10 шт.; профіль CD 60 4м в кількості 4 шт.; профнастилу ТМ «Прушинські» rаl 1015 0.5 мм 7,18 кв.м; відлив ТМ «Прушинські» rаl 1015 0.5 мм 200 мм 6.4 м; анкер розжимний 10* 150 в кількості 10 шт.; кість 40 мм в кількості 1 шт.; розчинник в кількості 1 бут.; диск відрізний 230 мм в кількості 2 шт.; електроди АНО 21 в кількості 1 шт.; пенополістерол ЭКОБОРД 50 мм в кількості 25 листів; кути металеві 40*40 в кількості 15 шт.; кути металеві 50*50 в кількості 7 шт.; фарба в кількості 1 банка, та передати їх йому, ОСОБА_3, а у разі неможливості витребування та передачі майна стягнути з відповідача їх ринкову вартість, яка складає 6823,63 грн. Також просив стягнути моральну шкоду в сумі 10 000 грн., судові витрати покласти на відповідача.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що між ним та ОСОБА_4 29 вересня 2014 року укладено договір №190 з виконання ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_1.

На виконання вказаного договору відповідачем здійснено передоплату у розмірі 16000 грн. Позивачем на виконання умов даного договору, придбано та доставлено до помешкання ОСОБА_4 за адресою його реєстрації та проживання необхідні для здійснення визначених договором ремонтних робіт матеріали, згідно листа-замовлення, а саме: профіль UD 27 3м в кількості 10 шт.; профіль CD 60 4м в кількості 4 шт.; профнастил ТМ «Прушинські» rаl 1015 0.5 мм 7,18 кв.м; відлив ТМ «Прушинські» rаl 1015 0.5 мм 200 мм 6.4 м; анкер розжимний 10* 150 в кількості 10 шт.; кисть 40 мм в кількості 1 шт.; розчинник в кількості 1 бут.; диск відрізний 230 мм в кількості 2 шт.; електроди АНО 21 в кількості 1 шт.; пенополістерол ЭКОБОРД 50 мм в кількості 25 листів; кути металеві 40*40 в кількості 15 шт.; кути металеві 50*50 в кількості 7 шт.; фарба в кількості 1 банка.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 09 вересня 2015 року, договір № 190 від 29.09.2014 року укладений між ним та ОСОБА_4 розірвано, стягнуто з нього на користь ОСОБА_4 кошти у сумі 16000 грн., які були сплачені в якості передоплати.

Також свої вимоги обґрунтовує п. 3.2.4. договору № 190 від 29.09.2014, згідно якого, за незбереження матеріалів та інструментів, що опинились у володінні замовника, останній несе відповідальність.

Зазначає, що при вирішенні питання щодо розірвання договору № 190 від 29.09.2014 року, судами не надано оцінки наслідків розірвання вказаного договору та ураховуючи, що в добровільному порядку відповідач відмовляється повернути належні йому будівельні матеріали, змушений звернутись до суду з позовом про витребування належних йому на праві власності будівельних матеріалів, ринкова вартість яких станом на день звернення до суду становить 4559,40 грн., а згідно висновку судово-товарознавчої експертизи від 15 травня 2018 року - 6823,63 грн.

Таким чином, вважає, що на даний час будівельні матеріали знаходяться у незаконному володінні відповідача, оскільки з моменту розірвання договору № 190 від 29.09.2014 року у нього відсутні правові підстави володіння, користування або зберігання належного позивачу майна.

Завдання моральної шкоди та її розмір обґрунтовує тим, що неповернення ОСОБА_4 належних йому на праві власності матеріалів спричиняло йому сильні душевні страждання, оскільки він придбав матеріали фактично за власні кошти, їх вартість є істотною. Неповернення йому вказаних матеріалів погіршило стосунки зі співробітниками, внаслідок чого з колегами почалися конфлікти та сварки. За відсутності вказаних матеріалів, змушений був невідкладно придбавати нові за більшою ціною (з урахуванням подорожчання товарів), що потребувало додаткових витрат та зумовлювало внесення вимушених змін в життя. Додаткові нервові хвилювання спричиняла негідна поведінка відповідача, який категорично не бажає повертати майно, уникає контактів та продовжує безоплатно користуватись майном. Всі ці обставини, в сукупності, визначають розмір спричиненої моральної шкоди, яку оцінює в 10 000 грн.

За таких обставин просив його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі на підставі норм ст.ст. 16, 23, 317, 321, 386, 387, 1212, 1213 ЦК України.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та незастосування норм матеріального права. Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що судом першої інстанції фактично проігноровано аргументи позивача, взагалі не надано оцінку наданим позивачем доказам на підтвердження позовних вимог, не застосовано норми матеріального права, які підлягали застосуванню. Зазначає, що висновки суду зводяться лише до перелічення всіх можливих норм матеріального права та практики ЄСПЛ без їх співвідношення з фактичними обставинами у справі. Окрім того вказує, що під час розгляду справи позивачем надано достатньо належних і допустимих доказів для задоволення позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк від відповідача не надходив.

Судове засідання в суді апеляційної інстанції проводилося в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи.

В судове засідання з'явився представник позивача. Інші учасники справи не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Підстави відкладення апеляційного розгляду відсутні.

Відповідно до ч. 1 , ч. 2 та ч. 3 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України).

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з підстав визначених п. 1, 3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України - неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що оскільки між сторонами укладено договір побутового підряду, то спірні правовідносини, які виникли між ними, регулюються § 2 «Побутовий підряд» глави 61 ЦК України.

Таким чином, місцевий суд прийшов до висновку, що стороною позивача не доведено належними та достатніми доказами той факт, що на час, коли з володіння позивача вибули матеріали, перелічені ним у позовних вимогах, вказані матеріали за відсутності акту приймання виконаних робіт витрачені на ремонт балкону, у помешканні належному відповідачу.

Також суд зазначив, що ані законом, ані договором не передбачені підстави для стягнення коштів в разі неможливості повернути майно в натурі та наголосив про відсутність акту припинення виконання робіт, який був би підставою для стягнення коштів.

Окрім того прийшов до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 10 000 грн., як похідної вимоги, пов'язаної з витребуванням майна.

Колегія суддів в повній мірі не може погодитися з такими висновками, виходячи з наступного.

При ухваленні рішення судом надано лише оцінку обставини відсутності підписаного акту приймання та припинення виконаних робіт, що в свою чергу було встановлено судовим рішенням під час розгляду попередньої справи про розірвання договору та стягнення коштів.

Окрім того, мотивуючи рішення, місцевий суд лише обмежився переліченням обсягу робіт, визначеного в листі-замовленні № 190 від 29 вересня 2014 року та зазначив про надання позивачем матеріалів, як доказу придбання будівельних матеріалів для виконання робіт. При цьому, оцінки наданих доказів з конкретизуванням кожного окремо, судом не надано. Так само, рішення суду не містить оцінки показам свідків, які були допитані під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 263, 265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

У мотивувальній частині рішення зазначаються:

1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини;

2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення;

3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику;

4) чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду;

5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування;

6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Однак рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вище вимогам.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо ненадання судом оцінки поданих позивачем доказам, вважає їх обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Зазначення в рішенні суду про те, що судом взято до уваги встановлені факти, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окрему, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, не свідчить про дотримання судом ч. 3 ст. 89 ЦПК України та не може свідчити про мотивованість рішення суду.

Суд зобов'язаний дати відповіді на всі доводи і заперечення сторін, в іншому разі буде порушено вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як мотивування судового рішення судом

Колегія суддів вважає безпідставним посилання місцевого суду на рішення ЄСПЛ у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, про те, що: «…суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення…», виходячи з наступного.

Як вбачається із тексту оспорюваного рішення суду в даній справі воно фактично містить лише перелік змісту ряду норм матеріального права і практики ЄСПЛ та аналіз договору побутового підряду, укладеного між сторонами, який в подальшому розірвано в судовому порядку та оцінка якому надана під час розгляду іншої справи.

При цьому рішення суду не містить оцінки всіх наданих сторонами доказів (групам доказів) на підтвердження їхніх вимог або заперечень, фактично взагалі не наведено обґрунтування чому одні докази прийняті судом, а інші не заслуговують на увагу, в тому числі й щодо доказів, наданих позивачем.

Не заперечуючи висновки ЄСПЛ, висловлені у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, колегія суддів звертає увагу на необхідність дотримання судом принципу, пов'язаного із належним здійсненням правосуддя, тлумачення якого відображено в п. 58 рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України», N 4909/04, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Так, в п. 58 рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України», Європейський суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), N 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

В мотивувальній частині рішення судом викладено зміст ряду норм матеріального і процесуального права, практики ЄСПЛ. Разом з тим, із цього загального переліку неможливо встановити, які саме норми матеріального права, на думку суду, підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

В зв'язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, доводи апеляційної скарги про те, що суд при вирішенні справи обмежився лише переліченням у хронологічному порядку всіх норм процесуального та матеріального права, положень Конвенції з прав людини, рішень ЄСПЛ, при цьому не надав оцінки доказам наданими позивачем, що свідчить про формальний підхід до вирішення справи.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про доведеність позовних вимог наданими позивачем доказами та наявності підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 29 вересня 2014 року укладено договір №190 з виконання ремонтних робіт в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.5-7).

На виконання вказаного договору ОСОБА_4 здійснено передоплату у розмірі 16000 грн. Згідно листа-замовлення визначено обсяг ремонтних робіт (а.с.18).

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 20 березня 2015 року у цивільній справі № 524/11810/14-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 09 вересня 2015 року, договір № 190 від 29.09.2014 року укладений між ним та ОСОБА_4 розірвано, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 кошти у сумі 16000 грн., які були сплачені в якості передоплати (а.с.9-14, 58-59)

Підставою розірвання даного договору судом встановлено доведеність факту допущення виконавцем - ОСОБА_3, істотних недоліків у роботі, тобто істотного порушення договору. Крім того, під час розгляду справи № 524/11810/14-ц, встановлено, що виконання ремонтних робіт ОСОБА_3 фактично було припинено з 10 жовтня 2014 року, а вимога про розірвання договору направлена ОСОБА_4 ОСОБА_3 17.10.2014 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

ОСОБА_3, звертаючись до суду з позовом у даній справі, зазначав, що судами в попередній справі не було враховано та не надано оцінку наслідків розірвання договору, а тому він змушений звернутися до суду про витребування належних йому будівельних матеріалів.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилався на норми ст. 387, 1212, 1213 ЦК України, як на підставу для задоволення позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються § 2 «Побутовий підряд» глави 61 ЦК України та зазначив, що ні законом, ні договором не передбачені підстави для стягнення коштів (які просив стягнути позивач в разі неможливості витребування майна в натурі).

Колегія суддів не погоджується з такими висновками, оскільки вони свідчать про невірне визначення характеру спірних правовідносин між сторонами в даній справі та норм матеріального права, які їх регулюють.

Також колегія суддів не погоджується з висновком суду про те, що відсутність акту припинення виконання робіт свідчить про неможливість стягнення коштів. Враховуючи характер спірних правовідносин та норми матеріального права, які їх регулюють, наявність такого акту не носить переконливого значення для вирішення даного спору.

Такі висновки апеляційного суду обґрунтовуються наступним.

Згідно частин 1-2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Зі змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту.

Отже, сутність зобов'язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

Згідно п. 3 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Отже, зобов'язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виникають також у зв'язку з договірними правовідносинами, що існували раніше, як результат їх трансформації.

Саме такий правовий висновок, висловлений ВСУ в постанові від 04 жовтня 2017 року у справі № 6-1216цс17.

Таким чином, до спірних правовідносин між сторонами у даній справі підлягають застосуванню норми глави 83 ЦК України.

Статтею 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що висновки суду не відповідають обставинам справи. Місцевий суд, внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, невірно визначився з характером спірних правовідносин між сторонами та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, не надав належної оцінки доказам, що містяться в матеріалах справи та були отримані під час розгляду справи, чим допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України , доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Надаючи оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів виходить з наступного.

На підтвердження придбання будівельних матеріалів позивачем надано суду замовлення № 19820 від 01.10.2014р., оформлене з ТОВ «Платекс» (а.с.33). З повідомлення ТОВ «Платекс» за вих. № 172 від 26.01.2015 року вбачається, що замовлення № 19820 від 01.10.2014 року з ФОП ОСОБА_3 не опрацьовувалося та розрахунки між ТОВ «Платекс» і ФОП ОСОБА_3 відсутні (а.с.57). Ці ж обставини встановлені рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 20 березня 2015 року під час розгляду справи № 524/11810/14-ц, тому додатковій оцінці не підлягають.

Колегія суддів вважає, що замовлення № 19820 від 01.10.2014р. не є належним і допустимим доказом у даній справі.

Окрім того, матеріали справи не містять доказів щодо погодження між сторонами при укладенні договору обсягу необхідних будівельних матеріалів для виконання умов договору. Лист-замовлення № 190 від 29.09.2014 року лише вказує на обсяг робіт погоджених сторонами та строки і порядок розрахунку за договором (а.с.18).

Також, представником позивача 13.12.2017 року надано суду копії чеків та квитанцій на підтвердження придбання будівельних матеріалів (а.с.99-104).

Оцінивши вказані докази, колегія суддів вважає їх такими, що не доводять факту придбання будівельних матеріалів саме позивачем та саме на виконання умов договору № 190 від 29.09.2014 року, виходячи з наступного.

На а.с.100 квитанції (товарні накладні) від 02.11.2014р. та від 08.10.2014р. не містять найменування продавця, прізвища замовника (покупця) та відмітки про оплату товару.

На а.с.101 товарний чек від 09.10.2014 року не містить прізвища замовника (покупця), яким було оплачено товар.

На а.с.102 (зверху) квитанція (товарна накладна) від 02.11.2014р. не містить найменування продавця, прізвища замовника (покупця) та відмітки про оплату товару.

З ордеру від 10.10.2014 року на а.с. 103 вбачається, що покупцем (одержувачем) будівельних матеріалів є ОСОБА_5.

Товарний чек від 08.10.2014 року на а.с. 104 не містить прізвища замовника (покупця) та відмітки про оплату товару.

Колегія суддів критично відноситься до чеків від 07.11.2014р., 09.11.2014р. (а.с.102) та квитанцій (товарних накладних) від 02.11.2014р. (а.с.100 зверху, 102 зверху), оскільки вони датовані вже після того, як відбулося припинення виконання договору - з 10 жовтня 2018 року, що було встановлено під час розгляду справи № 524/11810/14-ц.

Окрім того, чеки від 07.11.2014р., від 09.11.2014р. (а.с.102) підтверджують придбання ґрунту, який не є предметом спору в даній справі.

Колегія суддів, надавши оцінку квитанціям та чекам, наданим позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, вважає, що вони носять сумнівний характер щодо достовірності здійснення придбання будівельних матеріалів саме ОСОБА_3 в період здійснення ним виконання ремонтних робіт у ОСОБА_4, які були припинені з 10 жовтня 2018 року, що було встановлено під час розгляду справи № 524/11810/14-ц, а тому не можуть вважатися належними і допустимим доказами у цій справі.

Так само матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів тому, що будівельні матеріали, які є предметом позову, на момент припинення виконання договору підряду ОСОБА_3 знаходилися в помешканні ОСОБА_4 та були там залишені.

Судово-товарознавча експертиза проводилася на підставі наданих ОСОБА_3 квитанцій та чеків. Оскільки ці докази викликають сумнів у їх належності, допустимості і достовірності, то колегія суддів критично відноситься до висновку судово-товарознавчої експертизи та не бере його до уваги.

02 серпня 2018 року представник позивача звернувся до суду з клопотання про долучення до матеріалів справи диску технічного запису судових засідань у справі № 524/11810/14-ц, як доказу в даній справі щодо запису пояснень ОСОБА_4 про знаходження у нього будівельних матеріалів (судове засідання 21.01.2015 року під час розгляду справи про розірвання договору).

Щодо даного доказу колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до норм чинного ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об'єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч. 1, 2, 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України).

Під час проведення підготовчого судового засідання суд в тому числі вирішує питання щодо подання сторонами доказів.

З матеріалів справи вбачається, що технічний запис судового засідання, як доказ у даній справі, подано позивачем 02 серпня 2018 року (а.с.211-214). Підготовче засідання у справі закінчено 25.05.2018 року (а.с.207).

Тобто позивачем порушено строки подачі доказів, визначені цивільним судочинством. При цьому позивачем не надано доказів існування незалежних від нього поважних причин не надання такого доказу до моменту закінчення підготовчого засідання, з огляду на те, що право отримати копію технічного запису судового засідання у справі № 524/11810/14-ц існувало у позивача з моменту закінчення розгляду даної справи, рішення в якій набрало законної сили 09.09.2015 року (з моменту постановлення апеляційним судом ухвали).

Окрім того, колегія суддів зазначає, що покази ОСОБА_4, як позивача, надані в іншому судовому процесі, не являються належними і допустимим доказами під час розгляду даної справи. Згідно ст. 76 ЦПК України пояснення сторін у справі не являються доказами. Такі пояснення можуть набути статусу доказу лише в разі їх надання стороною у справі в якості свідка за правилами ст. 92 ЦПК України та безпосередньо під час розгляду даної справи.

За таких обставин, копія диску технічного запису судових засідань у справі № 524/11810/14-ц в частині пояснень ОСОБА_4, як позивача, не підлягає дослідженню та оцінці.

В якості свідка в судовому засіданні 21.09.2018 року був допитаний ОСОБА_6, який пояснив, що він є знайомим позивача, разом з ним працював. Восени 2014 року, точної дати не пам'ятає, він допомагав ОСОБА_3 заносити до помешкання ОСОБА_4 великогабаритні матеріали - профілі, профнастил, утеплювач. Також пояснив, що він повинен був разом з ОСОБА_3 монтувати віконну раму на балконі у ОСОБА_4, але до монтажу їх не допустили.

Колегія суддів надаючи оцінку поясненням свідка ОСОБА_6 враховує те , що свідок є знайомим позивача, працював разом з ним, а тому вважає, що вказані пояснення можуть містити елементи упередженості. Окрім того, вони не доводять, що ті матеріали, які свідок допомагав заносити, придбані саме ОСОБА_3 за кошти, внесені як предоплата ОСОБА_4 або за власні кошти ОСОБА_3, та належать на праві власності саме ОСОБА_3

Враховуючи встановлені у справі фактичні обставини, характер спірних правовідносин та норми матеріального права, що їх регулюють, дослідивши та оцінивши кожен наявний у справі доказ, як окремо, так і в їх сукупності, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені належними і допустимим доказами, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити.

За таких обставин, рішення місцевого суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог з інших підстав.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку про часткове задоволення доводів апеляційної скарги, скасування рішення місцевого суду повністю та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з інших підстав, то судові витрати, понесені позивачем у справі, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 141, 367, 374 ч.1 п. 2, 376 ч. 1 п. 1,3,4, 381 ч.1, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 вересня 2018 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2, до ОСОБА_4, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1, про витребування майна із чужого незаконного володіння та відшкодування моральної шкоди - відмовити за недоведеністю.

Судові витрати, понесені у справі, покласти на ОСОБА_3.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2018 року.

Головуючий: (підпис) С.А. Гальонкін

Судді: (підпис) Л.М. Хіль

(підпис) П.С. Абрамов

Згідно з оригіналом:

Суддя Полтавського

апеляційного суду С.А. Гальонкін