Постанова

Іменем України

27 листопада 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/809/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової Лідії Миколаївни

на рішення Солом'янського районного суду м. Києва

в складі судді Лазаренко В.В.

від 19 червня 2018 року

у справі №760/3315/16-ц Солом'янського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_3

до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації),

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Лідія Миколаївна,

про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В:

В лютому 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вищезазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що в серпні 2007 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ СР «Укрсоцбанк», Банк), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ Укрсоцбанк», Банк), укладено кредитний договір.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором в цей же день між ним та Банком укладено Договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - ПН КМНО) Івановою Л.М., за умовами якого передано в іпотеку Банку майнові права на незакінчену будівництвом двокімнатну квартиру.

Зазначав, що передача майнових прав в іпотеку суперечила діючому на момент укладення правочину законодавству, оскільки ст. 5 закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки.

Позивач, посилаючись на вищевказані обставини, просив визнати іпотечний договір від 17.08.2007, укладений між ним та Банком, недійсним та зобов'язати реєстраційну службу вилучити записи про обтяження іпотекою нерухомого майна з Державного реєстру іпотек та вилучити записи про заборону відчуження нерухомого майна з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано недійсним іпотечний договір № 35.02-09/395 від 17.08.2007, укладений між ОСОБА_3 та АКБ СР «Укрсоцбанк», посвідчений ПН КМНО Івановою Л.М.

В іншій частині позовних вимог відмовлено та вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ПН КМНО Іванова Л.М. звернулася до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права; висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповністю з'ясовано обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

В обґрунтування апеляційної скарги вказувала, що на момент укладення оспорюваного договору волевиявлення ОСОБА_3 було вільним та відповідало його внутрішній волі, позивач на свій розсуд визначав предмет іпотеки - майнові права.

Вказувала, що суд першої інстанції дійшов помилкового про відсутність передбачених законом підстав для передачі в іпотеку майнових прав на момент укладення оспорюваного договору, оскільки майнове право, як окремий об'єкт цивільного права, опосередковується правом набуття у власність іпотекодавцем у майбутньому квартири, яка ще будується.

Також вказувала, що питання майнових прав на квартиру, що будувалася і яка була предметом іпотечного договору, а також передача належних позивачу цих майнових прав в іпотеку, окрім ст. 177, 190 ЦК України, також регламентується нормами Закону України «Про інвестиційну діяльність», яким передбачено, що об'єктами інвестиційної діяльності можуть бути майнові права.

Зазначала, що відповідно до ст. 177, 190 ЦК України, ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про інвестиційну діяльність», ст. 16 Закону України «Про іпотеку», ст. 4, 48 Закону України «Про заставу» та положень Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» майнові права визнані самостійним об'єктом цивільних прав.

Суд першої інстанції не врахував черговість укладання договору іпотеки та вчинення дій, в результаті яких виникають майнові права на об'єкт незавершеного будівництва, у зв'язку з чим неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про визнання договору іпотеки недійсним.

Зазначала також, що при посвідченні оспорюваного іпотечного договору нею було дотримано вимог закону, зокрема чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 20/5 від 03.03.2004.

За наведених обставин просила скасувати рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19.06.2018 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Заперечуючи проти апеляційної скарги позивач та його представник ОСОБА_4 подали відзиви, посилаючись на те, що апеляційна скарга є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню.

Зазначали, що до правовідносин, які виникли між сторонами не може бути застосовано Закон України «Про інвестиційну діяльність», на який в своїй скарзі посилається ПН КМНО Іванова Л.М., як на підставу скасування рішення суду.

Вважали необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що нотаріус при посвідченні оспорюваного договору діяв у відповідності до вимог закону.

Також, вважали необґрунтованими доводи апеляційної скарги, що законність передачі в іпотеку майнових прав була передбачена і до внесення змін до закону України «Про іпотеку», якою передбачалося, що предметом іпотеки може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити своє право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно в майбутньому, оскільки станом на сьогоднішній день він не може підтвердити документально право на набуття у власність нерухомого майна.

Вказували, що доводи апелянта про те, що до даних правовідносин застосовуються положення Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» є помилковим.

За вказаних обставин просили залишити без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник ПН КМНО Іванової Л.М. - Олексієнко З.О. в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених в ній.

Позивач ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення залишити без змін.

Відповідачі - ПАТ «Укрсоцбанк» та Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), належним чином повідомлені про день, час та місце судового розгляду, в судове засідання своїх представників не направили.

Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників відповідачів.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що 17 серпня 2007 року між Банком та ОСОБА_3 укладено Договір кредиту № 740/82197 (далі - Договір кредиту), за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 123 000,00 доларів США, зі сплатою 13% річних.

В забезпечення виконання зобов'язань за Договором кредиту 17.08.2007 між Банком та ОСОБА_3 укладено Іпотечний договір № 35.02-09/395 (далі - Іпотечний договір), за умовами п. 1.1. якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю у якості забезпечення виконання всіх своїх зобов'язань за Договором кредиту майнові права на незакінчену будівництвом двокімнатну квартиру за номером АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки).

Відповідно до п. 1.1.1. Іпотечного договору предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі Договору уступки права вимоги. Укладеного цього ж дня між ОСОБА_6 та іпотекодавцем, посвідченого 17.08.2007 ПН КМНО Івановою Л.М.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що положеннями статті 5 Закону України «Про іпотеку» (в редакції на час укладення іпотечного договору) не передбачалось передання в іпотеку майнових прав, а тому передача будь-яких майнових прав на незавершені будівництвом квартири є неправомірною, у зв'язку з чим дійшов висновку, що договір іпотеки підлягає визнанню недійсним з підстав, передбачених ст. 203, 215 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх неправильними, враховуючи наступне.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку. встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 посилався на те, що на момент укладення іпотечного договору майнові права на об'єкти незавершеного будівництва не могли бути предметом іпотеки.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) був визначений вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Зокрема, предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Частина об'єкта нерухомого майна могла бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості чи приєднання її до предмета іпотеки після укладення іпотечного договору без реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Водночас поняття «іпотека майнових прав» і регулювання відносин при передачі в іпотеку майнових прав у цій редакції закону були відсутні.

Колегія суддів погоджується з доводами позивача, викладеними у відзиві на апеляційну скаргу, що дія Закону України від 19 червня 2003 № 979-IV «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати (редакція з14 січня 2006 року по 23 липня 2010 року) на правовідносини при укладенні договору іпотеки між банком і фізичною особою з метою забезпечення кредитного договору не поширюється.

Саме такийправовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 17 квітня 2013 року у справі № 6-8цс13.

Оскільки, майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку», колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при укладенні договору іпотеки від 17 серпня 2007року положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не містили положень про те, що майнові права на незавершене будівництвом приміщення могли виступати предметом іпотеки.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для визнання іпотечного договору недійсним, виходячи з наступного.

Майнове право, що є предметом застави (іпотеки) - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

Положеннями пункту 1.9. Іпотечного договору передбачено, що після завершення будівництва та прийняття в експлуатацію нерухомого майна, зазначеного в п. 1.1. цього Договору, а також після оформлення та реєстрації в установленому винним законодавством України порядку права власності на нього за іпотекодавцем, збудована нерухомість продовжує бути предметом іпотеки.

Таким чином, дії позивача щодо оспорення договору іпотеки через дев'ять років після його укладення є нічим іншим, як намаганням позичальника уникнути належного виконання взятих на себе зобов'язань.

Суд першої інстанціївищевказаному оцінки не надаві, визнаючи недійсним договір іпотеки, не врахував, що спірним договором іпотеки в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, і лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на момент укладення спірного договору) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного такогодоговору.

Разом з тим, сам по собі факт того, що на час укладення спірних договорів іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повиненвстановити суд, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначенийдоговір.

Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 04.07.2018 по справі № 520/110060/16-ц.

Позивач, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, тим самим надавзгоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, якавмайбутньому стане йоговласністю, не довів наявності порушення свого права.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що іпотекодацем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і матеріали справи містять докази, що вартість квартири сплачено повністю (т. 1, а.с. 35-36).

Ураховуючи викладене, колегія суддіввважає, що відсутні,передбаченістаттями 203, 215 ЦК України підстави для визнання недійсним вищевказаного договору іпотеки.

Беручи до уваги те, що вимоги про зобов'язання вилучити запис з державних реєстрів про обтяження іпотекою нерухомого майна та про заборону відчуження нерухомого майна є похідними від вимоги про визнання договору іпотеки недійсним, в задоволенні якої судом апеляційної інстанції відмовлено, відсутні правові підстави і для задоволення позовної вимоги про зобов'язання вчинити дії.

Таким чином, при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, та в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, з ОСОБА_3 підлягає стягненню сплачений ПН КМНО Івановою Л.М. судовий збір за подання апеляційної скарги, відповідно до квитанцій № ПН5707 від 13.07.2018 та № ПН5493 від 16.08.2018 у розмірі 2 480 грн.4 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України,

ПО С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ІвановоїЛідії Миколаївни - задовольнити.

Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 19 червня 2018 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванова Лідія Миколаївна, про визнання договору іпотеки недійсним та зобов'язання вчинити дії, - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Іванової Лідії Миколаївни судовий збір в сумі 2 480 (дві тисячі чотириста вісімдесят) грн. 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий: О.Ф. Мазурик

Судді: В.А. Кравець

А.М. Стрижеус