Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 635/4427/15-ц

провадження № 61-12012св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,

треті особи, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3, Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року у складі судді Полєхіна А. Ю., додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2016 року у складі судді Березовського І. В. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Котелевець А. В., Гуцал Л. В., Піддубного Р. М.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 у червні 2015 року звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП Банк», банк), в якому просив розірвати кредитний договір від 19 травня 2008 року № ML 708/101/2008, укладений між ним та банком, визнати припиненим договір іпотеки від 19 травня 2008 року № ML 708/101/2008.

Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 19 травня 2008 року між сторонами укладено кредитний договір № ML 708/101/2008, відповідно до умов якого Закрите акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», надало позивачу кредит для придбання нерухомого майна у розмірі 26 200, 00 дол. США зі сплатою 5, 25 % річних та кінцевою датою погашення 19 травня 2025 року.

Цього ж дня з метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором укладено договір іпотеки № РML-708/101/2008, відповідно до умов якого в іпотеку передано житловий будинок з надвірними будівлями АДРЕСА_1. Позивач сплатив за кредитом суму у розмірі 29 653, 00 дол. США, з яких: 10 791, 00 дол. США - основна сума кредиту, 18 862, 00 дол. США - проценти за користування кредитом. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року у справі № 2034/2-2474/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 листопада 2012 року, задоволено частково позов ОСОБА_6 та ОСОБА_5 За ОСОБА_7 визнано право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 як на частину спільного майна подружжя. Свідоцтво про право на спадщину за законом, видане Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 11 квітня 2008 року на ім'я ОСОБА_8, за реєстровим № 1-817, визнано частково недійсним, в ? частині. Договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 19 травня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриненко О. О., за реєстровим № 1084, визнано частково недійсним в ? частині. За ОСОБА_6 та ОСОБА_5 визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року, по ? частині житлового будинку АДРЕСА_1, який зареєстровано за ОСОБА_3 03 квітня 2015 року позивач звернувся до ПАТ «ОТП Банк» з пропозицією розірвати кредитний договір від 19 травня 2008 року № ML 708/101/2008 за згодою сторін, на яку відповідач не відреагував.

Як правову підставу позову ОСОБА_3 зазначив частину другу статті 652 ЦК України.

ПАТ «ОТП Банк» звернулося до суду із зустрічним позовом, у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з ОСОБА_3 заборгованість за кредитним договором від 19 травня 2008 року

№ ML-708/101/2008 у розмірі 17 618, 82 дол. США, а також судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог банк посилався на те, що зобов'язання за кредитним договором щодо своєчасного та повного погашення передбачених договором платежів ОСОБА_3 не виконувались, у зв'язку з чим виникла прострочена заборгованість, яка на 28 березня 2016 року становить 17 618, 82 дол. США, з яких: 15 481, 99 дол. США - заборгованість зі сплати кредиту та 2 136, 83 дол. США - заборгованість зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 19 березня 2015 року до 27 березня 2016 року.

Треті особи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулись до суду із позовом до ОСОБА_3, ПАТ «ОТП Банк», у якому просять визнати частково недійсним договір іпотеки від 28 березня 2016 року № РML-708/101/2008, укладений між ПАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, в ? його частині, предметом якого є житловий будинок АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову посилались на те, що згідно із рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року їм належить ? частина житлового будинку АДРЕСА_1, а іпотека порушує їхні права власників. Крім того, вони фактично не можуть користуватися та розпоряджатися зазначеним нерухомим майном, оскільки ОСОБА_3 їм чинить перешкоди у цьому.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено повністю; зустрічний позов ПАТ «ОТП Банк», позов третіх осіб ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено. З ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» стягнута заборгованість за кредитним договором від 19 травня 2008 року № ML 708/101/2008 у загальному розмірі 17 618,82 дол. США та 4 931, 60 грн судового збору. Договір іпотеки від 19 травня 2008 року № РML 708/101/2008, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриненко О. О., за реєстровим № 1088, визнано частково недійсним в ? частині.

Рішення суду першої інстанції у частині відмови у первісному позові обґрунтовувалося тим, що ОСОБА_3 не був доведений факт одночасного існування усіх чотирьох умов для розірвання кредитного договору від 19 травня 2008 року № ML 708/101/2008, передбачених частиною другою статті 652 ЦК України. Оскільки вимоги ОСОБА_3 про визнання припиненим договору іпотеки від 19 травня 2008 року № РML 708/101/2008 є похідними, тому також задоволенню не підлягають.

Задовольняючи зустрічний позов банку, суд першої інстанції посилався на те, що факт отримання кредитних коштів у розмірі 26 200, 00 дол. США ОСОБА_3 не оспорюється. Позичальник допустив порушення зобов'язання за кредитним договором щодо погашення кредиту, процентів за користування кредитом у встановлені договором порядку та строки, у зв'язку з чим у нього утворилася заборгованість, яка на 28 березня 2016 року становить 17 618, 82 дол. США, що складається: з заборгованості зі сплати кредиту у розмірі 15 481, 99 дол. США, заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом за період з 19 березня 2015 року до 27 березня 2016 року у розмірі 2 136, 83 дол. США.

Задовольняючи позов третіх осіб, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не є боржниками за кредитним договором перед ПАТ «ОТП Банк», вони не забезпечували виконання будь-яких зобов'язань своїм нерухомим майном - житловим будинком, який розташований у АДРЕСА_2. У зв'язку із зазначеним їхнє посилання на те, що у разі невиконання ОСОБА_3 основного зобов'язання перед ПАТ «ОТП Банк» банком будуть порушені їх права власності, суд визнав обґрунтованими. Суд першої інстанції вважав за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_4 та ОСОБА_5, оскільки визнання частково недійсним договору іпотеки за рішенням суду є єдиним способом захисту майнових прав третіх осіб.

Додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2016 року у задоволенні заяви ПАТ «ОТП Банк» про накладення арешту на частину житлового будинку АДРЕСА_1, належну ОСОБА_5 та ОСОБА_4, до виконання зобов'язань за кредитним договором від 19 травня 2008 року № ML 708/101/2008 від 19 травня 2008 року відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_3 та ПАТ «ОТП Банк» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року відхилено. Апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» на додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2016 року задоволено частково. Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року залишено без змін. Додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2016 року скасовано.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що ОСОБА_3 не доведений факт одночасного існування всіх чотирьох умов для розірвання кредитного договору від 19 травня 2008 року № ML 708/101/2008, передбачених частинами другою статті 652 ЦК України. З огляду на це суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_3 у зв'язку з відсутністю підстав для розірвання кредитного договору від 19 травня 2008 року № ML 708/101/2008 та наявності підстав для стягнення з ОСОБА_3 на користь ПАТ «ОТП Банк» 17 618, 82 дол. США заборгованості, розмір якої сторонами не оспорено. Також суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки ОСОБА_5 та ОСОБА_4 є власниками ? частини житлового будинку АДРЕСА_1 (кожній із третіх осіб належить по ? частині цього майна), то в цілому зазначений будинок не міг бути переданий ОСОБА_3 в іпотеку ПАТ «ОТП Банк». Скасовуючи додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2016 року, апеляційний суд виходив з того, що частина п'ята статті 1057-1 ЦК України застосовується у тому випадку, коли суд визнає недійсним договір застави. Ця норма має імперативний характер та зобов'язує суд під час вирішення питання про недійсність договору застави у випадку звернення кредитодавця із заявою накласти арешт на майно, яке було предметом застави. Відмовляючи ПАТ «ОТП Банк» у задоволенні заяви про накладення арешту на частину спірного будинку, суд першої інстанції всупереч вимогам частини п'ятої статті 220 ЦПК України вирішив це питання шляхом ухвалення додаткового рішення, а не постановлення ухвали.

ОСОБА_3, не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, звернувся із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просив суд касаційної інстанції скасувати рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року, постановити нове рішення, яким його позов задовольнити повністю, у задоволенні зустрічного позову банку відмовити.

Касаційна скарга обґрунтовувалась неправильним застосуванням судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Заявник зазначив, що ним доведено наявність всіх чотирьох умов для розірвання кредитного договору від 19 травня 2008 року № ML 708/101/2008, передбачених частинами другою статті 652 ЦК України. Суди дійшли неправильного висновку про те, що позивач, знаючи про існування спору щодо нерухомого майна, уклав договір купівлі-продажу спірного будинку, оскільки такий висновок не підтверджується наявними у матеріалах справи доказами. Враховуючи, що внаслідок визнання рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року у справі № 2034/2-2474/11 частково недійсним договору купівлі-продажу спірного будинку ОСОБА_3 став власником ? частини майна, отже цей будинок не міг бути предметом іпотеки без згоди інших співвласників ОСОБА_5 та ОСОБА_4

ПАТ «ОТП Банк», не погодившись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позову третіх осіб, звернулось із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просило суд касаційної інстанції скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій частині та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову третіх осіб.

Касаційна скарга банку обґрунтовується тим, що права власності третіх осіб на спірну частину предмета іпотеки на момент укладення договору іпотеки не існувало, тому їхні права не порушені. Також ПАТ «ОТП Банк» зазначило, що чинним законодавством не передбачено можливості визнання договору в ? його частині.

ПАТ «ОТП Банк», не погодившись із додатковим рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2016 року та рішенням Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року у частині його скасування, звернулось із касаційною скаргою до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, просило скасувати рішення суду першої інстанції та рішення апеляційного суду у відповідних частинах із ухваленням нового додаткового рішення про накладення арешту на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві власності, та на ? частину цього житлового будинку, що належить ОСОБА_5

Касаційна скарга банку обґрунтовується тим, що стаття 1057-1 ЦК України, на яку банк посилався як на підставу накладення арешту, має суто технічний процесуальний характер та підлягає застосуванню незалежно від часу виникнення правовідносин між сторонами.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2017 року, 28 квітня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження; ухвалою від 07 серпня 2017 року цивільну справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з підпунктом 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Цивільну справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 03 березня 2018 року.

Верховний Суд перевірив правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Під час визначення меж розгляду справи судом касаційної інстанції застосовані положення статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, згідно з якими рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року не у повному обсязі, а отже касаційну скаргу ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення; касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» на додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року у частині скасування рішення суду першої інстанції задовольнити частково; касаційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» на рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позову третіх осіб задовольнити.

Щодо фактичних обставин справи

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № ML 708/101/2008, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 26 200, 00 дол. США на придбання нерухомого майна, строком до 19 травня 2025 року.

19 травня 2008 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_8 передав у власність ОСОБА_3 належний йому на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Харківська область Харківський район, АДРЕСА_3

Зазначений житловий будинок з надвірними будівлями належав ОСОБА_8 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Першою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області 11 квітня 2008 року, за реєстровим № 1-817, зареєстрованого у КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 17 квітня 2008 року за № 18541396, реєстраційний № 4967954, номер запису 1555 в книзі 14.

Продаж вчинено за суму 166 000, 00 грн, що за курсом Національного банку України становить 32 870, 00 дол. США, які ОСОБА_8 отримав повністю від ОСОБА_3 до підписання цього договору, в тому числі за рахунок кредитних коштів, одержаних ОСОБА_3 у ЗАТ «ОТП Банк».

За пунктом 6 зазначеного договору продавець гарантував, що житловий будинок з надвірними будівлями, який є предметом договору, на момент його укладення у спорі й під забороною (арештом) не перебуває, права щодо нього у третіх осіб (в тому числі за договорами найму чи шлюбними договорами), як в межах, так і за межами України, відсутні.

На забезпечення виконання зазначеного договору 19 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладений договір іпотеки

№ РМL-708/101/2008, відповідно до умов якого для забезпечення повного і своєчасного виконання іпотекодавцем боргових зобов'язань, іпотекодавець цим надає іпотекодержателю в іпотеку нерухоме майно, житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_4.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року у справі №2034/2-2474/11 визнано договір купівлі-продажу житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_5, Харківського району Харківської області, укладений між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 19 травня 2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Петриченко О. О., реєстровий № 1084, частково недійсним, в ? його частині; визнано за ОСОБА_6 та ОСОБА_5 по ? частини спірного житлового будинку.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 03 вересня 2012 року рішення Харківського районного суду Харківської області від 11 квітня 2012 року залишено без змін.

Згідно із зазначеними рішеннями 05 травня 2008 року, тобто за 14 днів до укладення ОСОБА_8 договору купівлі-продажу житлового будинку, до суду звернулась ОСОБА_7 з позовом про визнання права власності на зазначений житловий будинок.

Щодо оцінки обґрунтованості позову ОСОБА_3

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, третьою, четвертою, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною другою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилом частин першої, другої статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Отже, закон пов'язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю будь-якої істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Відмовляючи у задоволенні позову, суди першої та апеляційної інстанцій виходили з того, що позивачем не доведено наявність істотних умов, визначених у статті 652 ЦК України.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли необґрунтованого висновку про недоведення позивачем наявності підстав, зазначених у статті 652 ЦК України, та безпідставно відмовили у задоволенні позову, чим порушили норми матеріального права, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять доказів наявності істотних умов та виключних підстав, які б у сукупності дали підстави для розірвання договору в судовому порядку; доводи касаційної скарги ОСОБА_3 фактично зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за встановлені статтею 400 ЦПК України межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Верховним Судом також враховано, що відповідно до підпунктів «є», «ж» пункту 2.3.7 кредитного договору сторони погодили, що позичальник взяв на себе зобов'язання без зволікань повідомляти банк про претензії будь-якої третьої сторони стосовно будь-якої частини предмета іпотеки і вчиняти всі такі дії для захисту предмета іпотеки проти таких претензій і для забезпечення чинності і пріоритетності прав банка стосовно предмета іпотеки, які є необхідними чи бажаними в цій ситуації, а також яких може вимагати банк; негайно повідомляти банк про зміну чи втрату документів, що стосуються предмета іпотеки.

Наведена умова кредитного договору доводить, що сторони у момент його укладення допускали виникнення претензій інших осіб на предмет іпотеки, зміну правовстановлюючих документів, у зв'язку із чим встановили обов'язок позичальника повідомляти про наявність таких обставин, які не існували або не були їм відомі на момент укладення договору. Наведене свідчить, що на момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин може настати, з огляду на що посилання на статтю 652 ЦК України як на підставу розірвання договору є безпідставним.

Касаційна скарга ОСОБА_3 не містить доводів щодо необґрунтованості рішень судів в частині первісного позову про визнання іпотеки припиненою та у частині задоволення зустрічного позову банку, у зв'язку із чим рішення у цій частині Верховним Судом не переглядались.

Стосовно оцінки доводів касаційної скарги ПАТ «ОТП Банк»

У частині доводів касаційної скарги щодо незаконності визнання недійсним договору іпотеки в ? його частині Верховним Судом враховане таке.

Виходячи із змісту статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

За правилом статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Задовольняючи позов третіх осіб, суди виходили з того, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 належить кожній по ? частині житлового будинку, розташованого у АДРЕСА_5.

Згідно з частиною третьою статті 5 Закону України «Про іпотеку» частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі і реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом.

Відповідно до частини другої статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Суди першої та апеляційної інстанцій наведених положень Закону не врахували та не звернули увагу, що у разі задоволення вимог третіх осіб у іпотеці банку залишається майно, що перебуває у спільній власності декількох осіб та яке не виділено у натурі, що порушуватиме вимоги статей 5, 6 Закону України «Про іпотеку».

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені у статтях 215-217 ЦПК України 2004 року.

При цьому з урахуванням внесених змін додатковим договором № 1 до договору іпотеки від 19 травня 2008 року предметом іпотечного договору, окрім житлового будинку, стали дві окремі земельні ділянки, розташовані у АДРЕСА_5

Отже, визнання судом зазначеного договору недійсним у ? його частині без визначення конкретних пунктів та умов не відповідає вимогам вичерпності, чіткості й безумовності висновків суду по суті розглянутих вимог, оскільки за таким формулюванням неможливо встановити, у частині яких умов договору або якого конкретного майна такий договір визнано недійсним.

З огляду на наведене рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позову третіх осіб підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Стосовно доводів касаційної скарги про скасування додаткового рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2016 року Верховним Судом враховано таке.

Згідно із частиною п'ятою статті 1057-1 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті.

Частина п'ята статті 1057-1 ЦК України, яка набрала чинності з 04 листопада 2012 року, застосовується у тому випадку, коли суд визнає недійсним договір застави. Ця норма має імперативний характер та зобов'язує суд під час вирішення питання про недійсність договору застави у випадку звернення кредитодавця із заявою накласти арешт на майно, яке було предметом застави.

Частиною першою статті 58 Конституції України закріплено загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Отже, норми Закону України від 02 жовтня 2012 року № 5405-VI, якими ЦК України доповнено статтею 1057-1, набрали чинності 04 листопада 2012 року, тобто після укладення спірного іпотечного договору, який було укладено 19 травня 2008 року та додаткового договору до нього від 19 квітня 2010 року, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 22 лютого 2017 року у справі № 592/1809/15-ц. Підстав відступити від цього правового висновку під час розгляду справи, що переглядається, Верховний Суд не встановив.

Отже, висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав для накладення арешту на частину майна, що належить третім особам, у порядку статті 1057-1 ЦК України є обґрунтованими та таким, що відповідають вимогам закону.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи додаткове рішення суду першої інстанції, керувався положеннями частини п'ятої статті 220 ЦПК України 2004 року, згідно із якими про відмову в ухваленні додаткового рішення суд постановляє ухвалу, а не додаткове рішення.

Верховний Суд визнає висновок суду апеляційної інстанції необґрунтованим, оскільки зазначене правило процесуального закону застосовується у разі висновку про відсутність підстав для ухвалення додаткового рішення. У зазначеній справі суд першої інстанції, дійшовши висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового рішення, обґрунтовано відмовив по суті заяви банку у формі додаткового рішення.

З огляду на зазначене рішення суду апеляційної інстанції у цій частині підлягає скасуванню із залишенням у силі додаткового рішення суду першої інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення; скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

У частинах першій та третій статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини другої статті 419 ЦПК України з моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані або визнані нечинними рішення, постанови та ухвали суду першої або апеляційної інстанції втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року в частині відмови у позові ОСОБА_3 залишити без змін.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 серпня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 скасувати, ухвалити у цій частині нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання частково недійсним іпотечного договору відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» по 605, 00 грн з кожної судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Стягнути з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» по 661, 00 грн з кожної судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді касаційної інстанції.

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» на додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року у частині скасування додаткового рішення задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 15 лютого 2017 року у частині скасування додаткового рішення скасувати, додаткове рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 вересня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик