УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню

"30" листопада 2018 р.

Київський районний суд м. Харкова:

головуючий - суддя Золотарьова Л.І.,

за участю:

секретаря Бломберус С.А.,

представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу №2018/20499/2012 за заявою ОСОБА_1, зацікавлені особи: ОСОБА_3, Київський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

В серпні 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернулася до суду з заявою про визнання такими, що не підлягають виконанню виконавчі листи №2018/20499/2012, видані 18.05.2017 року Київським районним судом м. Харкова на підставі Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року у цивільній справі №2018/20499/2012.

В обґрунтування заяви посилається на те, що Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.04.2018 року, яке набуло законної сили, за ОСОБА_1 визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1. А відтак є рішення суду, яке набрало чинності про те, що ОСОБА_3 не є власником спірної квартири і договір купівлі-продажу цієї квартири, за яким «набув» право власності ОСОБА_3 визнаний недійсним. А тому відпали підстави для виконання рішення суду від 12.02.2014 року про виселення ОСОБА_1 На теперішній час право власності на квартиру визнано за ОСОБА_1, тому відпали підстави для її виселення. Право власності до ОСОБА_3 не переходило, оскільки недійсний правочин не створює будь-яких юридичних наслідків. За таких умов відсутні підстави вважати ОСОБА_3 власником спірної квартири, а виконання виселення ОСОБА_1 є неможливим, оскільки ОСОБА_1 є законним власником квартири. Тому виконавчі листи №2018/20499/2012, видані 18.05.2017 року підлягають визнанню такими, що не підлягають виконанню.

В судовому засіданні представник кутової В.В. заяву підтримала, надала відповідні пояснення.

Зацікавлені особи не з'явилися, про час та місце судового розгляду повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки не сповістили.

Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви (ч. 3 ст. 432 ЦПК України), тому суд вважає можливим розглянути заяву у відсутність зацікавлених осіб.

Суд, вислухавши пояснення представника заявника, перевіривши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з таких підстав.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року (цивільна справа 2018/20499/2012), яке залишено без змін ухвалою АСХО від 01.06.2016 року та Ухвалою ВССУ від 22.12.2016 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Київський РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку - задоволено частково;

усунуто перешкоди ОСОБА_3 в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 та зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_3;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 - 3242 грн. 30 коп. - судові витрати.

Як вбачається з мотивувальної частини вказаних судових рішень, ОСОБА_1 належала на праві власності квартира АДРЕСА_4 на підставі договору купівля-продажу від 30.01.1995 року. 26 грудня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 уклали договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Малаховою Г.І. за р. №4447, згідно з яким комісіонер ОСОБА_4 зобов'язався за дорученням, за рахунок та в інтересах комітента ОСОБА_1 шляхом укладання договору купівлі-продажу від свого імені, продати квартиру АДРЕСА_4. 16 липня 2010 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 уклали договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Малаховою Г.І. за р. №2406, згідно з яким комісіонер ОСОБА_4 продав, а ОСОБА_3 придбав за три мільйони грн. належну ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4. Після укладання договору купівлі-продажу, відповідачка ОСОБА_1 втратила право власності на спірну квартиру та право користування житловими приміщеннями в спірній квартирі. Своїм проживанням в ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_1 створює перешкоди ОСОБА_3 в користуванні належної йому власністю.

На підставі рішення суду від 12.02.2014 року Київським районним судом м. Харкова 18.05.2017 року стягувачу були видані два виконавчі листи.

Як вбачається з Інформації про виконавче провадження від 30.11.2018 та автоматизованої система виконавчого провадження (https://asvpweb.minjust.gov.ua/#/search-debtors) на виконанні Київського ВДВС м. Харкова перебуває виконувачі провадження №55441494, №55441400 відкриті 27.12.2017, за якими стягувачем є ОСОБА_3, боржник ОСОБА_1, відкриті на підставі виконавчих листів №2018/20499/2012 виданих Київським районним судом м. Харкова 18.05.2017 про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення; виконавчі провадження зупинені.

Разом з тим, Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року (цивільна справа №640/9850/16-ц), залишене без змін Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23 березня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені, вирішено: визнати недійсним договір комісії, укладений 26 грудня 2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. за реєстровим № 4447; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г.І. 16 липня 2010 за реєстровим № 2406 та зареєстрований в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 13 серпня 2010 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.04.2018 року (цивільна справа №640/14483/17), яке набуло законної сили 12.06.2018 року, позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа: Київський районний відділ державної виконавчої служби ГУЮ в місті Харкові про визнання права власності на квартиру - задоволено в повному обсязі; визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_5. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що є рішення Київського районного суду м. Харкова від 09 грудня 2016 року (цивільна справа №640/9850/16-ц), яке набуло законної сили, та яким були визнати недійсними договір комісії, укладений 26 грудня 2008 року, та договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений 16.07.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При ухваленні Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року (цивільна справа №2018/20499/2012) та задовольняючи позовні вимоги, суд виходив з того, що ОСОБА_3 став новим власником спірної квартири на підставі чинних на той час договору комісії, укладений 26.12.2008 року, та договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, який був укладений 16.07.2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Разом з тим, вказані договори були визнані недійсними рішенням Київського районного суду м. Харкова від 09.12.2016 року, та Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 12.04.2018 року визнано за ОСОБА_1 право власності на спірну квартиру.

Також, суд враховує, що Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 22.05.2017 року заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року по справі № 2018/20499/2012 за нововиявленою обставиною - було залишено без задоволення. Заявниця посилалась на те, що 23.03.2017 року Апеляційним судом Харківської області по справі № 640/9850/16-ц було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на підставі чого ОСОБА_3 набув право власності на вказану квартиру, недійсний правочин не створює юридичних наслідків зокрема тих, що пов'язані з його недійсністю. Однак, ухвалою АСХО від 21.06.2017 року Ухвалу Київського районного суду м.Харкова від 22.05.2017 року скасовано і провадження у справі закрито, з тих підстав, що абз. 2 ч. 1 ст. 362 ЦПК України встановлено, що заява про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 361 цього Кодексу, може бути подана не пізніше трьох років з дня набрання судовим рішенням законної сили. У разі якщо така заява подана до суду після закінчення цього строку, суд відмовляє у відкритті провадження за нововиявленими обставинами, незалежно від поважності причини пропуску цього строку. Отже, рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року по справі №2018/20499/2012 не може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у зв'язку з пропуском трьохрічного преклюзивного строку на його перегляд.

Відповідно до ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Враховуючи вищевказані обставини, та підстави ухваленні Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року щодо виселення заявника з квартири, яка на час ухвалення рішення не належала ОСОБА_1 на праві власності у зв'язку з втратою статусу власника, та поновлення статусу власника квартири на підставі рішень Київського районного суду м. Харкова від 09.12.2016 року та від 12.04.2018 року, також беручи до уваги неможливість перегляду рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року, то наявні причини та підстави для визнання такими, що не підлягають виконанню виконавчі листи №2018/20499/2012, видані 18.05.2017 року Київським районним судом м. Харкова на підставі Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року у цивільній справі №2018/20499/2012, що унеможливить виселення заявника з квартири, направо власності на яке вона відновила на підставі відповідних судових рішень, які набрали законної сили.

При цьому, суд враховує, що порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява N 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II)».

Відповідно до більшості рішень Суду, неможливість для заявника отримати результат виконання рішення суду, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном. Фактичне невиконання рішення суду, яке було прийняте на користь заявника, вважається порушенням статті 1 Першого Протоколу, незважаючи на причини, з яких сталося невиконання.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (ч. 1 ст. 10 ЦПК).

Таким чином, захист прав заявника на володіння своїм майном, а саме спірною квартирою, на яку вона фактично відновила свої права власника, однак з якої її примусово виселяють на підставі рішення суду від 12.02.2014 року, яке не може бути переглянуто через преклюзивні строки встановлені національним законодавством, та яке ухвалювалось на підставі договорів, які в подальшому були визнані недійсними, то ефективним судовим захистом для заявника на «мирне володіння» своїм майном в даному випадку і є застосування положень ст. 432 ЦПК України, що надає їй право не бути виселеною з належного їй майна (спірної квартири).

На підставі, викладеного суд вважає необхідним задовольнити заяву заявника про визнання виконавчих листів №2018/20499/2012, видані 18.05.2017 року такими, що не підлягають виконанню.

Керуючись ст.ст. 10, 260, 261, 432 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_1, зацікавлені особи: ОСОБА_3, Київський ВДВС м. Харків ГТУЮ у Харківській області про визнання виконавчих листів такими, що не підлягають виконанню - задовольнити.

Визнати такими, що не підлягають виконанню виконавчі листи №2018/20499/2012, видані 18.05.2017 року Київським районним судом м. Харкова на підставі Рішення Київського районного суду м. Харкова від 12.02.2014 року у цивільній справі №2018/20499/2012 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа Київський РВ у м. Харкові ГУДМС України в Харківській області про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржено у встановленому порядку до Харківського апеляційного суду протягом 15 днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 03.12.2018 року.

Головуючий -