Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 199/3452/16-ц

провадження № 61-12010св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Верба ВіталійМиколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року у складі судді Скрипник О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ткаченко І. Ю., Каратаєвої Л. О., Пищиди М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Позов мотивовано тим, що 24 січня 2013 року сторони уклали договір позики грошових коштів на суму 244 800 грн, що еквівалентно 30 000 доларів США, які позивач зобов'язувався повернути відповідачу у строк до 01 червня 2013 року. У березні 2016 року позивачу стало відомо, що на підставі вказаного договору, нотаріусом було вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суми заборгованості у розмірі 356 827, 74 грн, з яких: 348 000 грн - еквівалент 30 000 доларів США, індекс інфляції за весь час прострочення - 2 690, 97 грн, 3 % річних від простроченої суми - 6 136, 77 грн, а також витрати, пов'язані з вчиненням виконавчого напису - 5 068, 28 грн.

У виконавчому написі не зазначено строк, за який провадиться стягнення; заборгованість позичальника перед позикодавцем за договором позики від 24 січня 2013 року є спірною; будь-яких повідомлень від відповідача чи нотаріуса про вчинення виконавчого напису, позивач не отримував.

За таких обставин просив визнати виконавчий напис № 780 від 02 квітня 2014 року, вчинений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М., про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 суми заборгованості за договором позики таким, що не підлягає виконанню.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що вчинення виконавчого напису відбулося з дотриманням чинного законодавства та у відповідності до умов договору, укладеного між сторонами. Позичальник повідомлявся належним чином про необхідність надання нотаріусу документів, які б свідчили про проведення повного розрахунку з позикодавцем, проте цих документів не подав.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що для вчинення вказаного виконавчого напису нотаріусу було надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання, на підставі яких, з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 № 296/5, нотаріусом було вчинено виконавчий напис.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що умовою вчинення нотаріусами виконавчих написів про стягнення заборгованості є подання відповідних документів, які свідчать про безспірність заборгованості боржника перед стягувачем, і яка не потребує додаткового доказування. У виконавчому написі не зазначено строк, за який провадиться стягнення. Заборгованість за вказаним договором позики є спірною з огляду на те, що нотаріус застосував валютний курс, не передбачений договором позики. Нотаріус безпідставно стягнув суму боргу з урахуванням індексу інфляції.

У травні 2017 року ОСОБА_5 подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, договором позики не передбачено, що розрахунок суми заборгованості, яка підлягає поверненню, має ґрунтуватись на валютному курсі конкретного банку. У виконавчому написі зазначено строк, за який проводиться стягнення. Позивач протягом двох років, з моменту відкриття виконавчого провадження, не оскаржував розмір заборгованості, що свідчить про його ухилення від виконання зобов'язань за договором позики.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення апеляційного суду не відповідає.

Суди установили, що 24 січня 2013 року сторони уклали договір позики грошових коштів на суму 244 800 грн, що еквівалентно 30 000 доларів США, виходячи зі встановленого курсу долара США - 8,16 грн за один долар, які позивач зобов'язувався повернути відповідачу у строк до 01 червня 2013 року, проте у визначений договором строк суму грошей не повернув.

Відповідно до пункту 5 умов договору, у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, він зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних.

Пунктом 7 договору передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позичені гроші, позикодавець має право подати договір до стягнення у строки, передбачені чинним законодавством України. Звернення стягнення здійснюється за рішенням суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса.

20 вересня 2013 року та 15 жовтня 2013 року ОСОБА_5 направляв ОСОБА_4 заяви-нагадування щодо погашення суми заборгованості у розмірі 244 800 грн однак останній свої зобов'язання за договором позики не виконав, грошові кошти не повернув.

27 січня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В. на адресу позивача було направлено повідомлення про вчинення виконавчого напису у разі ненадання позичальником доказів про виконання умов договору та сплати заборгованості.

04 березня 2016 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження за виконавчим написом № 654 від 24 січня 2013 року, вчиненим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу КрючковоюТ. В., про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 361 896,02 грн.

02 квітня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М. був вчинений виконавчий напис на суму 356 827,74 грн, з яких: 348 000 грн - сума боргу, яка еквівалентна 30 000 доларам США з встановленого курсу продажу долара США комерційними банками м. Дніпропетровська; 2 690,97 грн - індекс інфляції за весь час прострочення; 6 136,77 грн - три проценти річних, за період з 01 червня 2013 року по 02 квітня 2014 року.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що, для вчинення виконавчого напису приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербі В. М. було надано всі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання, на підставі яких, з дотриманням вимог Закону України «Про нотаріат» та Порядку, приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис.

Такий висновок суду є передчасним з огляду на таке.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

При цьому, відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).

Відповідно до статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.

У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку).

Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій, а лише їх конкретизує.

Стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти наступних висновків.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем.

Безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності, - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»).

Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.

З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.

Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс17 та постанові Верховного Суду у справі № 207/1587/16 від 19 вересня 2018 року (провадження № 14-12559св18).

Перевіряючи доводи касаційної скарги про недоведеність розміру заборгованості, стягнутої за виконавчим написом у розмірі 356 827,74 грн, суд зазначає про таке.

Визначаючи розмір заборгованості у сумі 356 827,70 грн, нотаріус, виходячи з вимог пункту 1 договору позики, стягнув 348 000 суми боргу, що еквівалентно 30 000 доларам США.

За змістом положень статей 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (стаття 638 ЦК України).

Згідно з приписами статей 525, 526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Отже, посилання позивача на обчислення заборгованості в еквіваленті до обмінного курсу гривні до долара США як на свідчення спірності заборгованості за кредитним договором не є обґрунтованим, оскільки загальні засади цивільного законодавства встановлено статтею 3 ЦК України, серед яких, зокрема, свобода договору.

При цьому суд бере до уваги положення статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», згідно із якою індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні.

Разом із тим, обґрунтовано обчисливши заборгованість в еквіваленті обмінного курсу долара до гривні, нотаріус також стягнув 2 690,70 грн як індекс інфляції, не врахувавши, що правовий механізм захисту кредитора від знецінення національної грошової одиниці України вже був використаний ним шляхом врегулювання відповідних положень у кредитному договорі, за якими поверненню підлягала сума у гривні у еквіваленті до долара США.

Згідно із положеннями статті 212 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України, у редакції яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Погоджуючись із висновком районного суду про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд виходив із того, що оскаржуваний виконавчий напис був вчинений згідно вимог чинного законодавства, його складання не суперечить нормам ЦК України та іншим актам цивільного законодавства і підстави для визнання його незаконним та таким, що не підлягає до виконання, відсутні.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що за договором, укладеним між сторонами, 23 січня 2013 року вже був вчинений виконавчий напис № 654 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованості у розмірі 361 896,02 грн.

Цей виконавчий напис вчинено іншим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Крючковою Т. В., і за ним у березні 2016 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції відкрито виконавче провадження (а.с. 13).

Отже, станом на час виникнення оскаржуваного виконавчого напису від 02 квітня 2014 року існував інший виконавчий напис про стягнення заборгованості за тим самим договором позики, але у іншому розмірі.

Суд, перевіряючи доводи щодо спірності заборгованості, не надав правової оцінки вказаним обставинам справи, не перевірив чи виконано виконавчий напис.

Колегія суддів дійшла висновку про невідповідність висновків апеляційного суду вимогам статей 60, 212, 303 ЦПК України, у редакції, яка була чинною на момент розгляду справи.

У відповідності до частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням встановлених обставин, ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у цій постанові докази в сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку як доказам в цілому, так і кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 січня 2017 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта