Провадження № 2/761/2275/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притула Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.,

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, -

В С Т А Н О В И В:

13.09.2017 року позивач звернувся до суду із позовом в якому просив: усунути йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 шляхом визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення з квартири АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не перешкоджати позивачу у доступі та вселенні до квартири АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 22.10.2018 року за заявою позивача позовні вимоги в частині виселення відповідачів з квартири АДРЕСА_1 та зобов'язання відповідачів не перешкоджати позивачу у доступі та вселенні до квартири АДРЕСА_1 - залишено без розгляду.

Обґрунтовуючи свої вимоги позивач зазначив, що він є власником квартири АДРЕСА_1, яку було набуто у власність на підставі договору купівлі - продажу від 30.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 332, за умовами якого ОСОБА_6 продав вказану вище квартиру на підставі договору іпотеки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пестич Л.В. 04.10.2007 року за реєстровим №4701, який є підставою для застосування права від свого імені продати квартиру на підставі ст.ст. 36, 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки є відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в Договорі іпотеки, а також на підставі Договору про відступлення прав за Договором іпотеки квартири, укладеного між ПАТ «Артем-Банк» та ТОВ «Арма-Факторинг» та Договору відступлення прав за договором іпотеки квартири, укладеного між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. за реєстраційним номером 1200.

Право власності позивача на вказану вище квартиру зареєстровано в установленому законом порядку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 95880215 від 30.08.2017 року.

Проте, як зазначає позивач, згідно довідки Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, у квартирі АДРЕСА_1, зареєстровані відповідачі - попередній власник ОСОБА_3 з 16.05.2017 року та його дружина ОСОБА_4 з 17.10.2016 року.

Позивач зазначив, що співвідповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 фактично не проживають у вказаній квартирі, проте наявність реєстрації місця проживання відповідачів у вказаній квартирі перешкоджає позивачу, як власнику, користуватись і розпоряджатись своєю власністю.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що заявлені позивачем вимоги також необхідні для зняття відповідачів з реєстрації місця проживання у вказаній квартирі, згідно вимог чинного законодавства.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, хоча належним чином повідомлялись про час та місце слухання справи, до суду заперечення (відзив) на заявлені вимоги не надійшли.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані суду докази, вислухавши пояснення представника позивача, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог за наступних підстав.

Як встановлено в судовому засіданні, згідно договору іпотеки квартири від 04.10.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пестич Л.В., ОСОБА_3 передав ТОВ «Артем-Банк» в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку належить останньому на підставі договору купівлі - продажу квартири від 15.06.2006 року. Квартира була передана на забезпечення виконання зобов'язань що випливають з кредитного договору №80/07 від 04.10.2007 року.

ОСОБА_2 набув у власність квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі - продажу квартири від 30.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим Д.М. та зареєстрованим в реєстрі за № 332.

Згідно п. 2 вказаного договору купівлі - продажу від 30.08.2017 року, квартира, що продається, відчужується продавцем на підставі договору іпотеки квартири, посвідченого Пестич Л.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04.10.2007 року за реєстровим № 4701, який є правовою підставою для застосування права продавця від свого імені продати квартиру на підставі ст.ст. 36, 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки є відповідне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки квартири, а також на підставі Договору про відступлення прав за Договором іпотеки квартири, укладеного між ПАТ «Артем-Банк» та ТОВ «Арма-Факторинг» та Договору відступлення прав за договором іпотеки квартири, укладеного між ТОВ «Арма Факторинг» та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Марченко О.І. за реєстраційним номером 1200.

З наведеного вбачається, що з укладенням договору купівлі - продажу від 30.08.2017 року позивач набув право власності, а співвідповідач ОСОБА_3 втратив право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Отже, співвідповідач ОСОБА_3 втратив правомочності власника, як-то право володіння, право користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1

Згідно довідки Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 07.09.2017 року, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані з 17.10.2016 року ОСОБА_4 та з 16.05.2017 року ОСОБА_3. Також реєстрація відповідачів в квартирі підтверджується отриманими відповідями на запит суду.

При цьому, із матеріалів справи вбачається, що реєстрацію місця проживання відповідачів проведено після передачі ОСОБА_3 вказаної вище квартири у іпотеку.

З пояснень представника позивача встановлено, що позивач неодноразово звертався до співвідповідачів з проханням зняття з реєстрації та звільнення, в тому числі у письмовому вигляді, проте відповідачі ігнорували такі вимоги.

Із інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 0.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, а також Верховним Судом у постанові від 12 вересня 2018 року у справі № 727/11132/14-ц.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що із втратою попереднім власником права власності на квартиру, припиняється право членів сім'ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням та осіб, які з його згоди набули права користування цим житлом. Права співвідповідача ОСОБА_4, на користування квартирою були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, та з припиненням права власності ОСОБА_3, припинилося і її право користування житлом. З цих підстав суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_4 втратила право користування вказаним жилим приміщенням.

Усі зазначені вище та проаналізовані положення чинного законодавства кореспондуються з нормами ст.ст.13, 41 Конституції України і ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими закріплені основні принципи здійснення права власності та його обмеження:

по-перше, встановлено право безперешкодно і в повному обсязі здійснювати правомочності власника щодо свого майна;

по-друге, визначено межі допустимого розумного втручання держави у здійснення правомочностей власника. Причому таке втручання повинно бути законним і має здійснюватися з дотриманням принципу справедливого балансу між публічними і приватними інтересами.

Зазначені принципи сформульовано і в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Спорронг і Лоннрот проти Швеції» (23.09.82), відповідно до якого суд повинен визначити, чи було дотримано справедливий баланс між вимогами інтересів суспільства і вимогами захисту основних прав людини. Забезпечення такої рівноваги є невід'ємним принципом конвенції в цілому і також відображено у структурі ст.1 Першого протоколу.

Відповідно до положень норм ч. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

А тому на підставі встановлених в судовому засіданні обставин, перевірених відповідними доказами, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог позивача.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, адреса реєстрації та проживання: АДРЕСА_2) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_1), ОСОБА_4 (РНОКПП не відомий, ІНФОРМАЦІЯ_2, адреса реєстрації: АДРЕСА_1) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном - задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4 такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 05 листопада 2018 року

Суддя: Н.Г.Притула