Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 199/317/17-ц

провадження № 61-43738св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

третя особа - орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3,на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська в складі судді Скрипник О. Г. від 15 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області в складі суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Максюти Ж. І., від 31 липня 2018 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - орган опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради (далі - орган опіки і піклування, ООП), про позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з грудня 2007 року сторони проживали разом у фактичних шлюбних відносинах, від яких у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася донька - ОСОБА_4

Починаючи з березня 2016 року відносини з відповідачем були припинені та сторони проживають окремо, спільна дитина проживає разом з матір'ю та на знаходиться на її утриманні. Відповідач зв'язку з дитиною не підтримує, участі у її вихованні не приймає, не проявляє заінтересованості щодо її фізичного і духовного розвитку, не створює умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, відповідач тривалий час вживає наркотичні засоби, з 30 червня 2016 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабіноїдів. Синдром залежності», згідно довідки КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР» № 7382 від 02 грудня 2016 року.

Посилаючись на те, що через вживання наркотичних засобів відповідач став небезпечним та представляє реальну загрозу для дитини, був примусово госпіталізований до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» Дніпропетровської обласної ради для надання психіатричної допомоги з попереднім діагнозом - гострий поліморфний психічний розлад, позивач просила суд задовольнити позов.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Позбавлено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, батьківських прав відносно його малолітньої доньки - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач не піклується про доньку, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її успіхами, станом здоров'я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, зовсім не спілкується з дитиною, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, не створює умов для отримання нею освіти. Крім того, згідно довідки КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР» № 7382 від 02 грудня 2016 року, відповідач тривалий час вживає наркотичні засоби, з 30 червня 2016 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабіноїдів. Синдром залежності», що негативно впливає на розвиток дитини, що також є підставою для задоволення позову у даній справі.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції. Зазначено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року відповідача повторно в примусовому порядку госпіталізовано до лікарні для надання психіатричної допомоги, що, на думку апеляційного суду, підтверджує байдужість ОСОБА_2 щодо прийняття заходів для поліпшення свого стану життя, задля створення сприятливих умов для виховання дитини.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2018 року до Верховного Суду, представник ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції порушив право відповідача на доступ до правосуддя, оскільки не повідомив останнього про час та місце розгляду справи судом. Крім того, поза увагою судів попередніх інстанцій залишилось те, що згідно висновком ЛКК від 26 червня 2017 року щодо встановлено ремісію стану відповідача та не виявлено ознак інтоксикації і абстиненції, що, на думку скаржника, свідчить про помилковість висновків судів про наркотичну залежність відповідача. Рекомендації органу опіки і піклування про необхідність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав прийняті без участі батька та не враховують його інтересів. Суди попередніх інстанцій неповно дослідили матеріали справи та не надали їм належної оцінки. Зокрема, суд апеляційної інстанції не оцінив надані відповідачем акти, які, на думку скаржника, підтверджують невиконання позивачем рішення органу опіки і піклування про способи участі батька у вихованні дитини.

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася ОСОБА_4, матір'ю якої є ОСОБА_1, а батьком - ОСОБА_2

Після припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та відповідачем, малолітня ОСОБА_4 залишилася проживати разом зі своєю матір'ю - ОСОБА_1, та знаходиться на її утриманні.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання спільної дитини ОСОБА_4 в розмірі 1 531 грн щомісячно, починаючи з 25 квітня 2016 року до повноліття дитини.

23 березня 2017 року комісія КЗО ССЗШ № 142, який відвідує спільна донька учасників справи, здійснила обстеження житлово-побутових умов проживання дитини, та встановила, що дитина проживає разом с матір'ю, яка її самостійно виховує. Після опитування сусідів, мешканців будинку і класного керівника було встановлено, що батько не проживає разом з дитиною та не приймає участі у її вихованні. Зі слів дитини: вона бачила батька останній раз у березні 2016 року.

Факт ухилення батька від виконання батьківських обов'язків підтверджується також наданою навчальним закладом характеристикою на дитину, з якої вбачається, що навчанням та вихованням спільної дитини займається її мати ОСОБА_1, тоді як батько ОСОБА_2 не приділяє їй уваги з початку 2016 року, не цікавиться успіхами у навчанні і житті доньки.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2015 року ухвалено госпіталізувати ОСОБА_2 в КЗ «Дніпропетрвоська клінічна психіатрична лікарня» ДОР для психіатричної допомоги у примусовому порядку. Судовим рішенням встановлено, що при обстежені психічного стану хворого комісія лікарів виявила, що останній не спить, вважає, що його переслідують протягом 6-ти місяців. Вживає коноплю. Попередній діагноз - гострий поліморфний психічний розлад.

Відповідно до наданих відомостей КЗ «Дніпровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР», ОСОБА_2 перебував на стаціонарному обстеженні та лікуванні у 2015-2016 роках у відділенні № 31 даного закладу. Всі госпіталізації були здійсненні на підставі статті 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу», тобто без усвідомленої згоди пацієнта. Згідно наданих епікризів лікаря від 24 березня 2015 року та 25 квітня 2016 року відповідачу встановлено діагноз «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабіноїдів, переважно з маніакальними симптомами».

Відповідно до довідки КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР» № 7382 від 02 грудня 2016 року та від 03 квітня 2017 року відповідач з 30 червня 2016 року перебуває на диспансерному обліку у лікаря-нарколога із діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання канабіноїдів. Синдром залежності».

03 травня 2017 року під час розгляду справи у суді першої інстанції Органом опіки та піклування Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську, відповідно до вимог статті 19 СК України, було надано суду висновок № 4/4-576, відповідно до якого орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітньої доньки, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року ухвалено госпіталізувати ОСОБА_2 в КЗ «Дніпропетрвоська клінічна психіатрична лікарня» ДОР для психіатричної допомоги у примусовому порядку. Судовим рішенням встановлено, що відповідач був госпіталізований до КЗ «Дніпропетровська клінічна психіатрична лікарня» ДОР за направленням лікаря-психіатра. При обстеженні його психічного стану в КЗ «ДКПЛ» ДОР комісія лікарів виявила, що хворий доступний продуктивному контакту. Мова по типу монологу. Мають місце відривчасті маячні ідеї відносин та переслідування. ОСОБА_2 було поставлено попередній діагноз - гострий поліморфний психотичний розлад з симптомами шизофренії не пов'язаний з гострим стресом, ускладнений інтоксикацією метамфетамину.

Судами установлено, що поведінка ОСОБА_2 може негативно впливати на розвиток та психічний стан дитини - ОСОБА_4 Неодноразові в примусовому порядку госпіталізації відповідача свідчать про незгоду останнього змінювати спосіб життя для прийнятного виховання дитини.

Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Статтею 150 СК України передбачений обов'язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад.

Згідно із статтею 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Судами установлено, що висновок органу опіки й піклування про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав є непереконливим, оскільки він, в цілому, ґрунтується на констатації факту відсутності спілкування батька з дітьми та не враховує об'єктивні для відповідача фактори, які ускладнюють його безпосереднє участь у вихованні синів, зокрема проживання дітей та батька в різних містах країни. При цьому поза увагою органу опіки і піклування залишилися також дані про особу відповідача, умови та спосіб його життя.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт оскарження заявником заяви про позбавлення батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. При цьому звертає увагу на те, що позивач у цій справі намагався побачити дитину та оскаржував заяву про позбавлення батьківських прав і цей факт міг свідчити про його інтерес до дитини.

Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці.

Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Згідно матеріалів справи, які досліджені судами попередніх інстанцій, ОСОБА_2 не надав судам належних та допустимих доказів того, що відмова у задоволенні позову у даній справі про позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої ОСОБА_4 буде відповідати якнайкращим інтересам дітини, у зв'язку із чим не виконав свій процесуальний обов'язок щодо доведення тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, урахувавши, що поведінка ОСОБА_2 може негативно впливати на розвиток та психічний стан дитини - ОСОБА_4, а також установивши наявність достатніх підстав для застосування у даній справі такого крайнього заходу як позбавлення відповідача батьківських прав відносно дитини, що відповідатиме якнайкращим інтересам дитини, суди дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 у даній справі.

Доводи касаційної скарги про порушення права відповідача на доступ до правосуддя не знайшли свого підтвердження, оскільки із матеріалів справи вбачається обізнаність відповідача та його представника про розгляд справи у суді першої інстанції, надання останніми відповідних заперечень та пояснень щодо предмета спору, оскарження ухвалених судом першої інстанції процесуальних документів, тощо.

Крім того, матеріали справи містять докази належного повідомлення відповідача про розгляд справи судом апеляційної інстанції, участь останнього у судовому засіданні апеляційного суду, яким розглядалась подана відповідачем апеляційна скаргу та досліджувалися указані останнім доводи і заперечення, у зв'язку із чим ОСОБА_2 було повною мірою забезпечено право на доступ до правосуддя у даній справі.

Доводи касаційної скарги щодо повної ремісії за діагнозом психічних та поведінкових розладів, що підтверджується висновком ЛКК від 26 червня 2017 року є безпідставними, оскільки, як було вірно установлено апеляційним судом, такі обставини спростовуються рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 24 листопада 2017 року, яким відповідача повторно в примусовому порядку госпіталізовано до лікарні для надання психіатричної допомоги. Зазначене рішення ухвалене на час розгляду справи щодо позбавлення відповідача батьківських прав, що, як указано апеляційним судом, свідчить про байдужість відповідача відносно прийняття заходів для поліпшення свого стану життя, задля створення сприятливих умов для виховання дитини.

Можна також погодитись із висновками апеляційного суду про те, що надані відповідачем медичні довідки та сертифікат про проходження профілактичного наркологічного огляду не спростовують обставин, які були встановлені судом першої інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо невиконання позивачем рішення органу опіки і піклування про способи участі батька у вихованні дитини належним чином відповідачем не підтверджені, оскільки за змістом наданих відповідачем актів від 02 вересня 2017 року, від 05 листопада 2017 року, від 17 березня 2018 року, від 05 травня 2018 року та від 17 червня 2018 року не вбачається безпосередньо ухилення ОСОБА_1 від виконання указаного рішення органу опіки і піклування, а свідчать лише про відсутність будь-яких осіб в указаному в акті приміщенні.

Відповідачем не надано доказів, що зазначене приміщення є місцем проведення його зустрічей із дитиною. В спірних актах не зазначено час їх складання, ураховуючи, що згідно рішення органу опіки і піклування ОСОБА_2 встановлено години побачень із дитиною, а саме з 10 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв., що позбавило суд апеляційної інстанції можливості перевірити указані відповідачем доводи.

Крім того, досліджені судами попередніх інстанцій матеріали справи не містять доказів того, що звернення до відповідного органу опіки і піклування або до інших компетентних органів із заявами щодо невиконання, на думку скаржника, рішення органу опіки і піклування про способи участі батька у вихованні дитини, що спростовує відповідні доводи касаційної скарги.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 січня 2018 рокута постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик