Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 178/1056/15-ц

провадження № 61-1459св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, в особі представника за законом - ОСОБА_1,

треті особи: служба у справах дітей Криничанської райдержадміністрації, Криничанський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, орган опіки та піклування Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - Сокуренко НаталіїВікторівни, на рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області в складі судді Цаберябого Б. М. від 07 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області в складі суддів: Бараннік О. П., Посунся Н. Є., Красвітної Т. П., від 17 листопада 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, в особі представника за законом - ОСОБА_1, треті особи: служба у справах дітей Криничанської районної державної адміністрації, Криничанський районний сектор Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, орган опіки та піклування Аульської селищної ради Криничанського району Дніпропетровської області, про виселення.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 35 000 доларів США строком до 11 вересня 2037 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

Крім того, у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» і відповідач уклали договір іпотеки, згідно пункту 35.3 якого відповідач надав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: житловий будинок загальної площею 64,90 кв.м, житловою площею 49,80 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 який належить відповідачеві на праві власності на підставі договору купівлі-продажу.

У зв'язку з тим, що позичальник не виконував належним чином кредитні зобов'язання, заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року у рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_2 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 11 вересня 2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені ПАТ КБ «Приватбанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Посилаючись на зазначене та указуючи, що після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок відповідачі на вимогу банку добровільно не звільнили житловий будинок, позивач з урахуванням уточнень просив суд виселити ОСОБА_1, який діє в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають у спірному житловому будинку зі зняттям їх з реєстраційного обліку у територіальному органі державної міграційної служби України.

Рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк».

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що виселення малолітньої ОСОБА_3 без надання іншого житла порушить права малолітньої дитини. Зазначене підтверджується висновком органу опіки та піклування Аульської селищної ради від 19 травня 2016 року, затвердженим рішенням виконкому Аульської селищної ради № 13 від 23 травня 2016 року. Судом указано, що задоволення позову у даній справі стане грубим порушенням забезпечуваного державою права дитини на житло, що позбавляє суд можливості застосування до відповідачів положення статей 116, 157 ЖК України та виселення відповідачів з жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, як того вимагає позивач.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено. Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ПАТ КБ «Приватбанк» - Сокуренко Н. В., посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулось внаслідок порушення ОСОБА_1 умов кредитного договору та договору іпотеки. Спірні кредитні кошти були надані відповідачу на придбання спірного будинку, у зв'язку із чим при виселенні відповідача з іпотечного майна позивач не був зобов'язаний забезпечити відповідачів іншим жилим приміщенням, а останні зобов'язані виселитися зі спірного приміщення згідно вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України. Права відповідачів, зокрема і неповнолітньої дитини, банк не порушував, оскільки останні не є власниками спірного будинку. Діти позичальника були вселені у спірний будинок без отримання згоди ПАТ КБ «Приватбанк» та з порушенням вимог пункту 20.12 договору іпотеки, згідно якого іпотекодавець зобов'язується не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у предметі іпотеки без письмової згоди на це іпотекодержателя.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Разом з тим, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судами встановлено, що 11 вересня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № DNU0GK08661527, згідно умов якого позичальник отримав від банку кредит у розмірі 35 000 доларів США та зобов'язався сплатити кредит та відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

11 вересня 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, згідно якого банку надано в іпотеку нерухоме майно - житловий будинок, загальною площею 64,90 житловою площею 49,80 кв.м, який розташований по АДРЕСА_1.

Предмет іпотеки придбаний за рахунок спірних кредитних коштів.

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, у рахунок погашення заборгованості позичальника було звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, Криничанського району Дніпропетровської області шляхом продажу вказаного предмету іпотеки (на підставі договору іпотеки від 11 вересня 2007 року) ПАТ КБ «Приватбанк», з укладенням від імені ПАТ КБ «Приватбанк» договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «Приватбанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

Частинами другою та третьою статті 40 Закону України «Про іпотеку» визначено порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно положень частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Згідно частини третьої статті 109 ЖК України звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини четвертої статті 109 ЖК України виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті.

Відмовляючи у позові ПАТ КБ «Приватбанк», суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що право на користування майном, переданим ОСОБА_1 в іпотеку банку має неповнолітня ОСОБА_3, виселення якої без надання іншого житла порушить права дитини.

Відповідно до частини першої, другої, третьої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржені судові рішення не відповідають.

Згідно вимог частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до частин другої та третьої статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Судами установлено, що спірний будинок придбано за кошти, отримані ОСОБА_1 під час укладення кредитного договору від 11 вересня 2007 року. У цей день спірний будинок ОСОБА_1 передано в іпотеку банку.

Неповнолітня ОСОБА_3 була вселена ОСОБА_1 у спірний будинок після укладення останнім договору кредиту від 11 вересня 2007 року та відповідного договору іпотеки.

Відповідно до частини другої-четвертої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Отже, якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Укладаючи спірний кредитний договір та договір іпотеки на умовах, які погоджені його сторонами, ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання належним чином виконувати умови кредитного договору із погашення кредитної заборгованості. Крім того, ОСОБА_1 погодився з тим, що порушення ним указаних кредитних зобов'язань буде підставою, зокрема, для звернення стягнення на переданий ним в іпотеку будинок, що призводить до інших наслідків, передбачених іпотечним договором та Законом України «Про іпотеку».

Заочним рішенням Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 28 листопада 2013 року, яке набрало законної сили, установлено, що підставою звернення стягнення на предмет іпотеки - спірний будинок, є невиконання ОСОБА_1 умов кредитного договору.

Суди попередніх інстанцій на зазначене уваги не звернули та, обмежившись виключно вказівкою про те, що задоволення позову ПАТ КБ «Приватбанк» порушить права неповнолітньої ОСОБА_3, не з'ясували момент, з якого остання отримала право користування спірним житлом, чи дотримано сторонами іпотечного договору погоджений ними порядок вселення осіб у предмет іпотеки, чиї дії або бездіяльність призвели до порушення прав неповнолітньої дитини та чи не порушить відмова у позові в даній справі прав іпотекодержателя на іпотечне майно, яке придбано за кредитні кошти.

Верховний Суд також зауважує, що згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла.

Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів.

Суди попередніх інстанцій не дослідили розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів, не описали та не врахували у даній справі принцип пропорційності, що є вимогою прецедентої практики Європейського суду з прав людини, у зв'язку із чим ухвалені у справі судові рішення не можуть вважатися обґрунтованими і такими, що ухвалені за наслідками повного та всебічно дослідження обставини справи, і перевірки їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку.

Згідно з частинами третьою та четвертою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Верховний Суд позбавлений можливості ухвалити нове рішення у даній справі в силу вимог статті 400 ЦПК України, згідно з якими суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 400, 409, 411, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» - СокуренкоНаталії Вікторівни, задовольнити частково.

Рішення Криничанського районного суду Дніпропетровської області від 07 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 листопада 2016 року скасувати, направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С.П. Штелик