Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 235/1045/17

провадження № 61-32724св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Мощінська Наталія Валеріївна, Малервейн Марина Семенівна,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року у складі судді

Хмельової С. М. та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2017 року у складі колегії суддів: Мальованого Ю. М., Осипчук О. В., Соломахи Л. І.,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2017 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, в якому просило стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 105 640,32 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 13 835,79 грн, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 49 428,39 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 376,14 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 42 000 грн.

Позов мотивовано тим, що відповідно до укладеного кредитного договору від 22 червня 2007 року відповідач отримала кредит у розмірі 32 820 грн на термін до 21 червня 2012 року та зобов'язалась повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленому договором. Внаслідок неналежного виконання зобов'язань, станом на 20 січня 2017 року утворилась заборгованість у розмірі 149 658,47 грн, яка складається з: 13 835,79 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 49 428,39 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 376,14 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 86 018,15 грн - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Скориставшись правом на свій розсуд вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за кредитом, позивач просив стягнути з позичальника заборгованість у розмірі 105 640,32 грн.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року позові задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 22 червня 2007 року в сумі 63 640,32 грн, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 13 835,79 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом у розмірі 49 428,39 грн, заборгованості по комісії за користування кредитом 376,14 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до статей 526, 599 ЦК України. Тому позивач мав право на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача боргу за кредитним договором. Дії банку щодо підвищення процентної ставки відповідали умовам кредитного договору. Крім того, їх правомірність встановлена судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Судом відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором на підставі статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що наявність судового рішення про звернення стягнення на предмет застави не позбавляє права позивача вимагати стягнення суми заборгованості за кредитним договором, оскільки кредитний договір не розірвано і зобов'язання не припинено виконанням, проведеним належним чином відповідно до статті 599 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та закрити провадження у справі.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль ВАЗ, який належить відповідачу та перебуває у заставі ПАТ КБ «Приватбанк», проте це рішення не виконано. Для виконання вказаного рішення позивач до виконавчої служби не звертався, пропустив строк звернення, який не поновлювався.

Вказана позовна заява, за доводами касаційної скарги відповідача, не підлягає розгляду судом, а провадження у справі підлягає закриттю, оскільки така справа вже розглядалась в судах між тими ж сторонами, з того ж предмету спору та є рішення суду, яке набрало законної сили.

Заявник посилається на те, що судами не враховано наданий нею звіт незалежного аудитора від 07 червня 2013 року щодо сплати щомісячних платежів за кредитним договором, у якому вказано, що позичальник фактично виконав взяті на себе зобов'язання, якщо не враховувати змінену в односторонньому порядку проценту ставку.

Крім наведеного, заявник посилається на те, що банк в порушення чинного законодавства в односторонньому порядку підвищив процентну ставку за кредитним договором, у зв'язку із чим безпідставно нарахував заборгованість по кредиту.

Також посилається на те, що судом першої інстанції не оголошувалось ухвалене рішення, була видана лише його копія, що є порушенням норм процесуального права та є підставою для скасування цього рішення. Доводи апеляційної скарги щодо цих обставин не перевірені апеляційним судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі. Справу витребувано із суду першої інстанції.

Інші учасники судового процесу не скористалися правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом установлено, що 22 червня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування у вигляді не поновлювальної лінії у розмірі 32 820 грн на наступні цілі: купівля автомобілю - 20 500 грн; для сплати за реєстрацію предмету застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна шляхом перерахування відповідно до пункту 1.2 - 34 грн; для сплати фінансового інструменту у розмірі 1,0% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту - 205 грн; 102,50 грн та 1911 грн - на сплату страхових платежів на поточний рахунок страхової компанії, а також у розмірі 10 067,50 грн на сплату страхових платежів.

За умовами договору погашення заборгованості здійснюється в період з 17 по 22 число кожного місяця в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 564,04 грн, для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди.

Кредит надавався з 22 червня 2007 року по 21 червня 2012 року включно.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2012 року задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет застави. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 червня 2007 року у розмірі 21 084,55 грн звернуто стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ, 2007 року випуску, що належить ОСОБА_3 та перебуває у заставі ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким чином з іншою особою покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 02 квітня 2012 року рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2012 року змінено. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 22 червня 2007 року у розмірі 21 084,55 грн звернуто стягнення на предмет застави автомобіль ВАЗ, 2007 року випуску, що належить ОСОБА_3 та перебуває у заставі банку шляхом його продажу ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким чином з іншою особою покупцем. В іншій частині це ж рішення залишено без змін.

Зазначене рішення суду про звернення стягнення на предмет застави не виконано.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Відповідно до положень статей 589, 590 ЦК України, статей 19, 20 Закону України «Про заставу» у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставоутримувач набуває право звернення стягнення на предмет застави.

За змістом цих норм звернення стягнення на предмет застави повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору конкретного способу судового захисту належить позивачу. При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Звернення стягнення на предмет застави, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, а також не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильно виходили з того, що наявність рішення суду про звернення стягнення на предмет застави, яке не покриває вимог заставодержателя та не виконане боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, до повного погашення боргу за кредитним договором та не позбавляє кредитора права на отримання відповідних сум.

У зв'язку з наведеним, доводи касаційної скарги відповідача про закриття провадження у справі з тих підстав, що спір вже є вирішеним судовим рішенням про звернення стягнення на предмет застави є необґрунтованими.

Разом з тим, вирішуючи даний спір, суди попередніх інстанцій, пославшись на доведеність розміру кредитної заборгованості, не врахували наступного.

За умовами укладеного між сторонами договору, кредит надавався на строк з 22 червня 2007 року по 21 червня 2012 року включно.

Звертаючись до суду у березні 2017 року з даним позовом, банк посилався на наявність у позичальника заборгованості за кредитним договором станом на 20 січня 2017 року у розмірі 149 658,47 грн, яка складається з: 13835,79 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 49 428,39 грн - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом, 376,14 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 86018,15 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Посилаючись на наявність права вимагати від боржника будь-якої частини суми заборгованості за кредитом, у поданому позові банк ставив питання про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором, яку, згідно розрахунку станом на 20 січня 2017 року визначив у розмірі 105 640,32 грн, з якої: 13 835,79 грн - заборгованість за кредитом (тілом кредиту), 49 428,39 грн - заборгованість по відсоткам за користуванням кредитом, 376,14 грн - заборгованість по комісії за користування кредитом, 42 000 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Згідно наданого банком розрахунку, нарахування зазначених у ньому сум, в тому числі процентів за користування кредитом, проводилось і після

21 червня 2012 року (закінчення строку дії договору), зокрема до січня

2017 року.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК Українидо відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу змісту наведених норм можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо за рішенням про стягнення кредитної заборгованості чи звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що зазначено в судовому рішенні.

Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18).

Однак вищезазначені вимоги закону залишились поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій, які належним чином не визначились з характером спірних правовідносин, нормами права, якими вони регулюються, не перевірили і не встановили строк дії кредитного договору, достовірно не з'ясували розміру заборгованості за кредитним договором та не перевірили періоду, за який нараховано проценти за користування кредитними коштами, чи відповідає нарахована сума строку кредитування та чи підлягає ця сума стягненню з відповідача.

Не перевірено, чи не використано позивачем право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку, зокрема рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 13 січня 2012 року, зміненого рішенням апеляційного суду Донецької області від 02 квітня 2012 року, чи не припинилось зобов'язання за кредитним договором у зв'язку із ухваленням вказаних судових рішень.

Розрахунок заборгованості, наданий банком, судами взагалі не досліджувався і не перевірявся. Не досліджено графіку погашення кредиту, не перевірено обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу, за який період вона виникла та з чого вона складається (помісячне нарахування та період) та не визначено обсягу відповідальності боржника.

З огляду на обмежений обсяг процесуальних повноважень Верховного Суду та на те, що суди попередніх інстанцій не перевірили й не встановили ті фактичні обставини, від яких залежить правильне вирішення позовних вимог, рішення судів підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

В силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, та давати оцінку доказам, які судами не досліджено, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті за результатами касаційного перегляду.

За таких обставин, ухвалені судом першої та апеляційної інстанції рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, у зв'язку із чим, відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК Україниїх слід скасувати з направленням справи до місцевого суду на новий розгляд.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 травня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 31 липня 2017 року скасувати.

Справу направити до суду першої інстанції на новий розгляд.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська