1Справа № 335/6291/18 2/335/1816/2018
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
26 червня 2018 року м. Запоріжжя
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, який в ході розгляду справи уточнив, та з якого вбачається наступне.
Він працює в ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаді «диспетчеру району мереж Вільнянського РЕМ».
Відповідач нараховує, але не виплачує заробітну плату, що призвело до виникнення заборгованості у загальній сумі 49 552 грн. 52 коп.
До теперішнього часу заборгованість із заробітної плати з боку відповідача не погашена.
Просив стягнути з відповідача на свою користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 49 552 грн. 52 коп. та понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 6 300 грн. 00 коп.
У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 позовні вимоги ОСОБА_3 підтримав у повному обсязі, наполягає на їх задоволенні.
Представник відповідача ПАТ «Запоріжжяобленерго» у судовому засіданні не оспорював суму заборгованості за даним позовом перед позивачем, однак при вирішенні позовних вимог просив суд врахувати складне фінансове становище відповідача, внаслідок якого не можливо погасити встановлену заборгованість. Просив у позові відмовити.
Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності, вислухавши представників сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Згідно зі ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.
Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності зі ст.ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 43 Конституції України, держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Згідно із ст. 7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР № 2148-VIII від 19.10.1973 року, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці.
Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Слід зазначити, що несвоєчасна або неповна виплата відповідних належних людині виплат, зокрема заробітної плати, порушує конституційний принцип, який гарантує забезпечення державою життєвого рівня достатнього для задоволення необхідних життєвих потреб і порушує право власності громадян на такі виплати, згідно позиції Європейського Суду з прав людини це є прямим порушенням статті першої Протоколу № 1 Європейської конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», де зазначено: «Всяка фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права».
Судом встановлено, що ОСОБА_3 працює в ПАТ «Запоріжжяобленерго» на посаді «диспетчеру району мереж Вільнянського РЕМ».
Відповідно до наданої відповідачем довідки про нараховану, але не виплачену заробітну плату за вересень 2017 року по травень 2018 року розмір невиплаченої ОСОБА_3 заробітної плати станом на 21.06.2018 року складає 49 552 грн. 45 коп.
Зазначені обставини визнані відповідачем і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК не підлягають доказуванню.
Таким чином, відповідачем порушено трудові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення заборгованості по заробітній платі у судовому порядку.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати.
Отже, посилання представника відповідача у судовому засіданні на відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном.
З огляду на наведене, доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати заробітної плати від стану виконання зобовязань споживачами послуг товариства, як підстава для відмови у задоволенні позову, є неспроможними.
Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 6 300 грн. 00 коп., суд виходить з наступного.
У відповідності до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, повязані з розглядом справи.
Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст. 137 ЦПК України.
Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Участь адвоката, який представляє інтереси позивача у справі і факт надання правової допомоги підтверджено ордером на надання правової допомоги, договором про надання адвокатських послуг, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, квитанцією на суму 6 300 грн. 00 коп. та актом прийняття-передачі наданої правничої допомоги. Суд вважає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката є не співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом наданих послуг, розміром позовних вимог, справа не є складною, не потребує значного часу на виконання робіт, тому на підставі ч. 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на правничу допомогу підлягає зменшенню до 2 500 грн. 00 коп.
На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, а тому суд вважає необхідним в порядку, передбаченомуст.141ЦПК України стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп.
Керуючись ст.ст. 2, 3, 10-13, 81, 82, 141, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
Позов ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати задовольнити частково.
В задоволенні решти частини позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Апеляційна скарга на рішення суду до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телемунікаційної системи подається до Апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд міста Запоріжжя.
Повний текст рішення виготовлено 02 липня 2018 року.
Суддя: В.О. Макаров