Справа № 640/2617/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Попрас В.О.,

при секретарі - Томіної І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, ОСОБА_4, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева Ольга Олександрівна про визнання недійсним договору іпотеки,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який уточнив та просить визнати недійсним договір іпотеки від 24.11.2015р. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що у грудні 2017 року позивачу стало відомо, що його мати, ОСОБА_3, передала в іпотеку відповідачу, без відома позивача квартиру АДРЕСА_1, що належить позивачу та його матері на підставі права спільної сумісної власності. 13.03.2015 року позивач надав своїй матері, ОСОБА_3, довіреність на представлення його інтересів по питанню приватизації та оформлення правовстановлювальних документів на квартиру АДРЕСА_1, після чого відбув до Росії. Коли позивач перебував за межами території України, його мати ОСОБА_3 без його відома, маючи на руках довіреність, 24.11.2015р. оформила договір позики валютних цінностей на суму 8160,00 доларів США. В той же день було складено договір іпотеки з метою забезпечення виконання зобов'язань, що виникло за договором позики, а саме предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1. Мати вчинила правочин від свого та імені ОСОБА_1 у своїх інтересах, однак цього робити вона не мала права, так як згоди позивач на це не давав. Позивач вважає, що оскільки договір позики на надання грошових коштів в іноземній валюті укладений без ліцензії на укладання договору в іноземній валюті, то договір позики є недійсним. Крім того, відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3, підписуючи договір іпотеки не врахували того, що в іпотеку відповідачу можливо було передати лише частину квартири, при наявності нотаріальної згоди одного співвласника на передання частки іншого співвласника в іпотеку. Однак, частини квартири на момент підписання договору іпотеки не були виділені в натурі. При цьому позивач не надавав нотаріальної згоди на передання частки ОСОБА_3 в іпотеку, а ОСОБА_3 не надавала згоди на передання в іпотеку його частки, що свідчить про те, що ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_2 помилились стосовно істотної умови Договору іпотеки - предмету Договору іпотеки. ОСОБА_3 здійснила правочин у особистих інтересах, та підписувала документи, які не стосуються її майна, оскільки вважала, що зазначені частки виділено в натурі. Позивач вважає, що можливо вважати, що договір іпотеки було підписано під впливом помилки, та можливого обману, тому відповідно до вимог ст.ст. 203,229 ЦК України договір іпотеки слід визнати недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_2 та представник третьої особи ОСОБА_4 - ОСОБА_6 позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволені позову.

Третя особа ОСОБА_3 позовні вимоги підтримала, вважає, що позов підлягає задоволенню.

В судове засідання приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Вахрушева О.О. не з'явилася, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, тому суд розглядає справу в її відсутність.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника ОСОБА_2 та ОСОБА_4, третю особу ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

13.03.2015 року позивач ОСОБА_1 видав довіреність за реєстровим номером 752, посвідчену приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Череватенко О.М., відповідно до якої уповноважив ОСОБА_3 бути його представником.

Згідно довіреності від 13.03.2015 року позивач уповноважив ОСОБА_3 бути його представником, в тому числі: «перед фізичними особами та посадовими (службовими) особами тощо), з будь-яких питань, що мене стосуватимуться, у тому числі з питань придбання на моє ім'я рухомого та нерухомого майна в Україні, а також вчинення будь-яких дій щодо належного мені на праві приватної власності рухомого і нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; укладати всі дозволені законом правочини, договори, правочини цивільно-правового характеру, а також правочини про внесення змін і доповнень до раніш укладених договорів та угод; вести переговори з усіх питань, що стосуватимуться мене, в тому числі по управлінню та розпорядженню моїм майном (як нерухомим так і рухомим), де б воно не знаходилось на території України і з чого б не складалося, вчиняти від мого імені правочини щодо розпорядження всім моїм майном, купувати, продавати, приймати в дарунок, обмінювати, віддавати в заставу (іпотеку) та приймати в заставу (іпотеку) рухоме та нерухоме майно, в тому числі вчиняти від мого імені правочини щодо розпорядження належною мені частиною квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1».

Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 11.06.2015р., виданого Відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Виконавчого комітету Харківської міської ради, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1.

24.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що діяла за себе та від імені ОСОБА_1, укладено договір позики, згідно якого ОСОБА_3 отримала у ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 8160,00 доларів США.

24.11.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що діє за себе та від імені ОСОБА_1, укладено договір іпотеки згідно якого, з метою забезпечення зобов'язання за договором позики від 24.11.2015р., ОСОБА_3 передала в іпотеку ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач ОСОБА_1 посилається на те, що його мати ОСОБА_3 не мала права укладати від його імені договір позики та договір іпотеки, оскільки ОСОБА_3 не мала нотаріальної згоди на укладання вказаних договорів, а відповідач ОСОБА_2 не мала індивідуальної ліцензії НБУ для надання у позику грошових коштів у іноземній валюті.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За змістом ч. ч. 1, 3 ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

У ч. 3 ст. 369 ЦК України встановлено, що співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Згідно ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Обґрунтовуючи свій позов ОСОБА_1 зазначив, що ОСОБА_3 при укладенні договору іпотеки від його імені, діяла у своїх інтересах, що є порушенням ч. 3 ст. 238 ЦК України, а в розумінні ч. 4 ст. 369 ЦК України є підставою для визнання судом цього правочину недійсним.

За змістом ст. ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників.

Оскільки предмет іпотеки у даному випадку є квартира АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на праві спільної сумісної власності, то відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Позивач зазначає, що він видав довіреність від 13.03.2015року та уповноважив ОСОБА_3 бути його представником лише під час оформлення приватизації документів на квартиру АДРЕСА_1.

Однак зі місту довіреності від 13.03.2015 року вбачається, що позивач ОСОБА_1 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником перед фізичними особами та посадовими (службовими) особами тощо), з будь-яких питань, що його стосуватимуться, у тому числі з питань придбання на його ім'я рухомого та нерухомого майна в Україні, а також вчинення будь-яких дій щодо належного йому на праві приватної власності рухомого і нерухомого майна, визначаючи в усіх випадках суми, терміни та інші умови на власний розсуд; укладати всі дозволені законом правочини, договори, правочини цивільно-правового характеру, а також правочини про внесення змін і доповнень до раніш укладених договорів та угод; вести переговори з усіх питань, що стосуватимуться його, в тому числі по управлінню та розпорядженню його майном (як нерухомим так і рухомим), де б воно не знаходилось на території України і з чого б не складалося, вчиняти від його імені правочини щодо розпорядження всім його майном, купувати, продавати, приймати в дарунок, обмінювати, віддавати в заставу (іпотеку) та приймати в заставу (іпотеку) рухоме та нерухоме майно, в тому числі вчиняти від його імені правочини щодо розпорядження належною йому частиною квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 у нотаріально посвідченій довіреності надав згоду на вчинення будь-яких правочинів від його імені, в тому числі віддавати його частину квартири в іпотеку.

Отже, при укладенні спірного договору іпотеки вимоги ч. 4 ст. 369 ЦК України були додержані, то у даному випадку діють передбачені у ч. 2 ст. 238 ЦК України винятки із загального правила про заборону представнику вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах, що виключає підстави для застосування загальних положень ст.ст. 203, 215 ЦПК України про недійсність правочину.

Такий висновок не суперечить правовій позиції, яка викладена у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі №96цс13, оскільки у даній справі встановлена письмова згода співвласника на передачу його частки в іпотеку, у вигляді довіреності на вчинення відповідних дій.

Посилання позивача що у відповідача ОСОБА_2 відсутня індивідуальна ліцензія НБУ для здійснення валютної операції у даному випадку не є підставою для визнання договору іпотеки недійсним.

Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 193 ЦК України види майна, що вважаються валютними цінностями, та порядок вчинення правочинів з ними встановлюються законом.

Статтею 533 ЦК передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

У постановах Верховного Суду України від 04.07.2011 у справі № 3-62гс11 та від 26.12.2011 у справі № 3-141гс11 зазначено, що положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у разі зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Отже, умови договору позики, відповідно до яких сума позики, сума щомісячних платежів, процентів та/або інших виплат виражена в іноземній валюті, відповідають положенням чинного законодавства.

Порядок та умови використання іноземної валюти в якості платіжного засобу на території України визначені Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» відповідно до ч. 4 ст. 5 Декрету використання іноземної валюти на території України як засобу платежу потребує індивідуальної ліцензії НБУ.

Відповідно до п. 1.3. Положення про валютний контроль, затвердженого постановою НБУ від 08.02.2000 № 49 використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Надання позики за своєю правовою і економічною природою є послугою, а тому розрахунки за надання такої послуги (зокрема, виконання зобов'язань з повернення позики, сплати процентів та інших платежів, що випливають з договору позики) можуть здійснюватися в іноземній валюті лише за умови отримання позичальником індивідуальної ліцензії НБУ.

Проте сама по собі передача іноземної валюти в позику не є розрахунком за якусь послугу. До того ж, договір позики є реальним договором, а значить, ні про яку передачу коштів на виконання зобов'язання не йдеться. Передача іноземної валюти в позику, так само як і передача її в дар чи в спадок є способами розпорядження власника (позичальника) належним йому майном. Адже відповідно до ч. 1 ст. 2 Декрету КМУ резиденти і нерезиденти мають право бути власниками валютних цінностей, що знаходяться на території України. При цьому обмеження щодо здійснення цього права власності, як було зазначено вище, стосуються лише можливостей використання валютних цінностей в якості засобу платежу за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права.

Таким чином, позивачем суду не доведено, що надання позики ОСОБА_2 за договором позики від 24.11.2015р. в іноземній валюті суперечить діючому законодавству.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки від 24.11.2015р. безпідставні, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 263 - 265 ЦПК України, ст.ст. 192, 193, 203, 215, 229, 238, 369, 533, 578 ЦК України, Законом України «Про іпотеку», -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмовити у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст рішення виготовлено 30.11.2018 року.

СУДДЯ