Справа № 461/2085/18 Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький В.В.
Провадження № 22-ц/811/545/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Львів

Справа №461/2085/18

Провадження №22-ц/811/545/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівська О.О.

розглянув апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" на рішення Галицького районного суду м. Львова 23 квітня 2018 року (суддя Стельбицький В.В.)

у справі

за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Ідея Банк" про визнання недійсним пунктів кредитного договору,

ВСТАНОВИЛА:

27 березня 2018 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ПАТ "Ідея Банк" в якому просила суд визнати недійсним п. 1.1. п. 1.12. кредитного договору №Z60.293.70392 від 25.05.2017 року, укладеного між нею та ПАТ "Ідея Банк" в частині сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості; визнати недійсним графік щомісячних платежів розділу 6 кредитного договору №Z60.293.70392 від 25.05.2017 року, укладеного між нею та ПАТ "Ідея Банк"; зобов'язати ПАТ "Ідея Банк" зарахувати кошти у сумі 28 507,00 грн., отримані в рахунок сплати комісії, на виконання умов п. 1.2. кредитного договору №Z60.293.70392 від 25.05.2017 року від позивача, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в порядку строкових процентів та тіла кредиту; також просила суд стягнути з ПАТ "Ідея Банк" на користь позивача витрати по сплаті гонорару адвоката у сумі 6600 гривень.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка посилалась на те, що між нею та ПАТ "Ідея Банк" було укладено кредитний договір 25.05.2017р. за умовами якого відповідач надав їй кредит в сумі 62 250,00 грн. зі сплатою процентів в розмірі 15,5000% річних, строком на 36 місяців. Відповідно до умов п. 1.1. та 1.12. цього договору встановлено щомісячну комісію за обслуговування кредитної заборгованості в розмірах визначених згідно Графіку щомісячних платежів за кредитним договором, який міститься у розділі 6 кредитного договору. Позивачка вважає, що положення спірних пунктів договору є несправедливими, так як розмір комісії в чотири рази перевищує розмір процентів за користування кредитом. З посиланням на Закон України "Про захист прав споживачів" просить суд визнати недійсним оспорювані пункти договору. Також вказує, що на момент звернення до суду нею було сплачено відповідачу за комісію кошти у загальній сумі 28 507,00 грн. за вісім місяців, які повинні бути зараховані в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в порядку визначеному п. 2.1.1 кредитного договору.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним п. 1.1., 1.12. кредитного договору №Z60.293.70392 від 25.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ "Ідея Банк" в частині сплати щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Визнано недійсним графік щомісячних платежів розділу 6 кредитного договору №Z60.293.70392 від 25.05.2017 року, укладеного між ОСОБА_2 та ПАТ "Ідея Банк", в частині комісії. Зобов'язано ПАТ "Ідея Банк" зарахувати кошти в сумі 28 507,00 грн. отримані в рахунок сплати комісії, на виконання умов п. 1.2. кредитного договору №Z60.293.70392 від 25.05.2017 року від позивача, в рахунок погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в порядку визначеному п. 2.1. кредитного договору, а саме в рахунок сплати позивачем строкових процентів та тіла кредиту.

Стягнуто з ПАТ "Ідея Банк" на користь ОСОБА_2 6 600,00 грн. витрат на правову допомогу та на користь держави 704,80 грн. судового збору.

Дане рішення оскарживПАТ «Ідея Банк» подавши апеляційну скаргу.

У доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що висновки суду є необґрунтовані та безпідставні так як відповідно до п. 8 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк самостійно встановлює проценті ставки та комісійну винагороду за надані послуги, а тому така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Вважає, що оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою зі змінними величинами, а відображена чітко визначеними фіксованими сумами у графіку платежів, то така умова не суперечить положенням ч. 5 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів".

Апелянт звертає увагу апеляційного суду не те, що посилання суду першої інстанції на судову практику, яка склалась у подібних за змістом правовідносинах є безпідставним, так як у таких постановах Верховного Суду України мова йде про застосування п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою правління НБУ від 10.05.2007р. №168 у частині включення до умов договору комісії, однак такі Правила втратили чинність на підставі Постанови НБУ №49 від 08.06.2017р.

Апелянт ПАТ "Ідея Банк" просить скасувати рішення Галицького районного суду м. Львова від 23.04.2018р. і винести постанову про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та розглядати справу у відсутності представника апелянта у відповідності до ст..372 ЦПК України (а.с.59)

Представник позивача адвокат ОСОБА_3 подав заяву про розгляд апеляційної скарги у відсутності позивача та його представника. (а.с.109)

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Пунктом 8 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) визначено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, вивчивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що у кредитному договорі №Z60.293.70392 від 25.05.2017 року не зазначено які саме послуги за оспорювану комісію надаються банком, у чому полягають послуги банку щодо обслуговування кредитної заборгованості та не обґрунтовується їх вартість, а розмір комісії більш як у чотири рази перевищує розмір процентів за користування кредитом.

Тому, суд дійшов висновку, що умови кредитного договору щодо сплати комісії за обслуговування кредитом є несправедливими, суперечать вимогам Закону України "Про захист прав споживачів" та ст. ст. 203, 215 ЦК України, а тому їх необхідно визнати недійсними. Вимогу позивачки щодо визнання недійсним графіку платежів суд задовольнив частково виходячи з того, що такий є недійсним саме в частині сплати комісії, а в решті вимоги по його недійсності є безпідставні. Окрім того, суд першої інстанції стягнув з відповідача витрати на правничу допомогу, оскільки такі понесені позивачем згідно відповідної квитанції.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 травня 2017 року між ОСОБА_2 та ПАТ "Ідея Банк" укладено кредитний договір №Z60.293.70392. Відповідно до п.п. 1.2., 1.12. кредитного договору, у такому встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредитної заборгованості в розмірах, визначених згідно графіку щомісячних платежів, який міститься у розділі 6 кредитного договору.

Відповідно до п. 6 спірного договору "графік щомісячних платежів за кредитним договором" загальна сума платежів по комісії за період з червня 2017 року по січень 2018 року включно становить 28 507,00 грн.

Оскільки відповідно до умов кредитного договору від 24.05.2017р., що укладений між сторонами, банк надав позичальнику грошові кошти на поточні потреби в сумі 62250,00 грн., то особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України "Про захист прав споживачів".

Вказаний висновок узгоджується з висновками, які містяться у Рішенні Конституційного Суду України від 1-.11.2011р. де зазначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки частково суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості є несправедливими умовами договору.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Так, стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. За змістом ч. 5 цієї норми якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

У разі коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 цього Закону).

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу.

Аналізуючи цю норму, можна зробити висновок, що умови договору кваліфікуються як несправедливі за наявності одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Перелік несправедливих умов у договорі зі споживачем не є вичерпним (частина 4 статті 18 цього Закону).

Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Відповідно до п. 3.6. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Відтак, суд апеляційної інстанції вважає правильними висновки суду першої інстанції щодо необхідності задоволення позовних вимог частково, так як спірні умови договору про обов'язок позичальника сплатити щомісячно платежі за обслуговування кредиту, які в чотири рази перевищують плату за проценти по кредиту, є несправедливим.

Доводи апеляційної скарги щодо подальшої втрати чинності Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10.05.2007р. №168 апеляційний суд відхиляє з наступних підстав.

Як видно з Постанови Національного банку України №49 від 08.06.2017р. "Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит", дійсно такою що втратила чинність визнано Постанову Правління НБУ 10.05.2007р. №168.

Проте, спірний кредитний договір був укладений між сторонами 24.05.2017р., тобто до моменту прийняття Постанови НБУ №49 від 08.06.2017р., а отже спірні положення про комісію цього договору відповідали діючим на момент його укладення правилам надання інформації споживачу і подальша зміна таких правил не впливає на оцінку спірних умов договору.

Тому, такі норми договору за правилами ст. 203, 215 ЦК України правильно визнані судом першої інстанції недійсними.

Аналогічна правова позиція висловлена у Постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року по справі №6-1746цс16, від 06 вересня 2017 року №6-2071цс16, а також у постановах Верховного Суду, зокрема від 13 червня 2018 року №572/13/16-ц.

Судова колегія вважає правильними висновки суду в частині задоволення позовних вимог щодо зарахування отриманих банком від позивача коштів у сумі 28 507,00 грн., які були сплачені як комісія, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором.

Такий спосіб захисту порушеного права споживача, поряд із наслідками недійсності правочину, узгоджується з способом встановленим у п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, а саме відновлення становища, яке існувало до порушення.

Як роз'яснено Верховним Судом України у Листі від 01.04.2014р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України", відновлення становища, яке існувало до порушення, як спосіб захисту цивільного права та інтересу, застосовується у тому разі, якщо покладення обов'язку на особу, яка його порушила, припинити дії не відновлює повністю суб'єктивне право, а цього можна досягти вчиненням інших, передбачених законом, заходів.

У статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відтак, суд першої інстанції правильно та ефективно захистив порушене право позивача шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом зобов'язання банку здійснити зарахування отриманих коштів від комісії, в рахунок погашення заборгованості у порядку визначеному умовами кредитного договору.

Одночасно, суд апеляційної інстанції переглядаючи рішення суду першої інстанції встановив, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права в частині вирішення питання судових витрат.

Так, судом першої інстанції було стягнуто на користь позивача 6 600,00 грн. витрат на правову допомогу. Рішення в цій частині обґрунтовано тим, що такі витрати понесені позивачем згідно відповідних квитанції.

Проаналізувавши надані позивачем на підтвердження понесення таких витрат квитанції (а.с. 22-23) колегія суддів дійшла до висновку, що такі не доводять факту оплати витрат на правничу допомогу, так як у них не вказано ані належного призначення платежу - за надані послуги згідно договору з адвокатом, ані належного отримувача - адвоката ОСОБА_3

Зазначене у цих квитанціях призначення платежу "Поповнення картки НОМЕР_1" не доводить факту понесення позивачем витрат саме на професійну правничу допомогу.

Як зазначено у ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Враховуючи, що позивач не надав суду детального опису робіт виконаних адвокатом, а також не довів належними доказами здійснені ним витрати, а суд першої інстанції помилково стягнув такі кошти з відповідача, колегія суддів вважає, що рішення в тій частині слід скасувати та відмовити у задоволенні стягнення витрат на правову допомогу.

Відповідно до п. 4. ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є зокрема порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» - задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 23 квітня 2018 року в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» на користь ОСОБА_2 6 600 (шість тисяч шістсот) гривень 00 коп. витрат на правову допомогу - скасувати та відмовити у задоволенні стягнення витрат на правову допомогу.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 6 грудня 2018 року.

Головуючий

Судді