АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Постанова

Іменем України

23 червня 2018 року

м. Харків

справа № 638/4230/16-ц

провадження № 22-ц/790/2692/18

Апеляційний суд Харківської області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Пилипчук Н.П. ,

суддів: Колтунової А.І., Маміної О.В.,

учасники справи:

позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним - ОСОБА_1,

представник відповідача за первісним позовом - ОСОБА_2,

розглянувши у спрощеному позовному провадження справу за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди,

з апеляційною скаргою ОСОБА_2, який дії в інтересах ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова ухвалене 01 грудня 2017 року, під головуванням судді Подус Г.С., в залі суду в місті Харкові,

В С Т А Н О В И В :

У березні 2017 року до Дзержинського районного суду м. Харкова звернулося ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Свої позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» обґрунтовує тим, що відповідно до укладеного договору №SAMDN9602 від 11.06.2013 року, ОСОБА_1 11.06.2013 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав ОСОБА_1 кредит. Але ОСОБА_1 не надав банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. В зв'язку з чим банк був вимушений звернутися до суду та просив стягнути зі з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 16065,70 грн. за кредитним договором №SAMDN9602 від 11.06.2013 року.

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова із зустрічною позовною заявою до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди.

Зустрічний позов ОСОБА_1 обґрунтований тим, що ОСОБА_1 у серпні 2015 року у свого персонального банкіра отримав картку Visa Platinum за номером НОМЕР_1 на його ім'я, строком до 01.06.2016 року. Однак з цього періоду його картка була заблокована та користуватися карткою він не зміг. За послуги перевипуску картки були записані з картки гроші та будь-якої інформації йому надано не було. 13.10.2015 року ОСОБА_1 повернувся додому з роботи та побачив на вхідних дверях та на першому поверсі біля під'їзду на дошці оголошень лист-вимогу погрозливого характеру стосовно нього та договірних відносин з ПАТ КБ «Приватбанк». Дана інформація була надана представниками Приватбанку для загального розголошення, її бачили та ознайомилися усі сусіди та партнери по роботі. Вважає, що йому було завдано моральну шкоду неправомірними діями було порушено нормальний спосіб життя, ОСОБА_1 був змішений докладати додаткові зусилля для захисту його прав, для нормалізації його життя. З огляду на це, просить стягнути з ПАТ КБ «Приватбанк» моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2017 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 16065,70 грн. за кредитним договором №SAMDN9602 від 11.06.2013 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ПАТ КБ «Приватбанк» про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який дії в інтересах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовити в повному обсязі, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не було надано оригіналу кредитного договору для огляду в судовому засіданні, а додані до суду копія Умов та правил надання банківський послуг підпису ОСОБА_1 не мітили, доказів ознайомлення з вказаними правилами позивачем також не надано. Також судом не було враховано, що картку, яка отримав ОСОБА_1 строком дії до 01.06.2016 року, з цього періоду була заблокована та користуватися нею він не міг. Таким чином заборгованість фактично складається із безпідставно нарахованої плати за послугу, яку особа не замовляла, та щодо якої ніяких заяв не підписувала.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» внесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), який набув чинності 15 грудня 2017 грудня.

Згідно з Перехідними положеннями ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанції розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У зв'язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року в редакції чинній на момент розгляду справи.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, відповідачем було порушено зобов'язання, встановлені умовами кредитного договору, стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту і відсотків за користування кредитними коштами у зв'язку із чим утворилася заборгованість, яка підлягає стягнення.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу, про те, що ОСОБА_1 було завдано моральних страждань.

Судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено, що 11.06.2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_1 було укладено договір №SAMDN9602, ОСОБА_1 11.06.2013 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 26,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Щодо кредитного ліміту банк керується п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку, і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Підписання даного Договору є прямою і безумовною згодою Позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», які викладені на банківському сайті http:privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві.

ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а ОСОБА_1 свої зобов'язання не виконав, внаслідок чого станом на 17.02.2016 року виникла заборгованість - 16065,70 грн., яка складається з наступного: -12638,46 грн. - заборгованість за кредитом; - 2186,02 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом;, а також штрафи відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: - 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); - 741,22 грн. - штраф ( процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 628, ч. 1 ст. 634 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, істотними є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідач ОСОБА_1 11.06.2013 року особисто поставив свій підпис у договорі №SAMDN9602, який містить посилання на те, що позичальник був ознайомлений та згодний з Умовами і Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною картою та Тарифами банку. (а.с. 11)

Крім того, ОСОБА_1 , в своїй зустрічний позовній заяві підтвердив укладання договору №SAMDN9602, та що він постійно користувався вказаної карткою.

Зазначені Умови та правила надання банківських послуг розміщені на офіційному сайті позивача у загальному доступі, відповідач зобов*язалася регулярно ознайомлюватись із їх змінами.

У зв'язку із чим, посилання апелянта на те, що додані до суду Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису ОСОБА_1, та що позивачем не надано доказів ознайомлення із вказаними документами спростовуються матеріалами справи.

За загальними правилами, що випливають з положень ст. ст. 11-14, 202, 509, 525, 526, 546, 549, 550, 610, 614, 622-625, ЦК України, цивільні права та обов'язки, виникають, зокрема, з договорів, і повинні належно виконуватися; позичальник зобов'язаний повернути кредитору усе заборговане на умовах, передбачених договором і законом, а кредитор управі вимагати виконання порушеного зобов'язання, стягнення неустойки; особа здійснює свої права та виконує цивільні обов'язки у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства, зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, зловживання правом не допускається; особа діє у цивільних відносинах вільно, на власний ризик і повинна діяти, в т.ч., вчиняючи правочин, добросовісно, розумно, передбачаючи наслідки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно п.5.3 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженої Постановою НБУ від 18.06.2003 № 254 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.07.2003 року за № 559/7880, особові рахунки та виписки з них є регістрами, які Банки обов'язково мають складати на паперових та/або електронних носіях. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного) (п.5.1. цього Положення).

Факт користування позивачем кредитними коштами підтверджений виписками по особовим рахункам в яких міститься повна інформація про рух коштів на рахунках, відображення всіх операцій за кредитним договором за даними балансу, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей за договором.

Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Також судова колегія погоджується із висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення зустрічного позову виходячи з наступного.

Згідно з ч.2 ст. 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Право на відшкодування завданих збитків виникає при наявності складу цивільного правопорушення: порушення цивільного права чи інтересу; завдання збитків, причинного зв'язку між порушенням права та збитками, наявність винної поведінки.

Відсутність хоча б одного із вищеперелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована, як правопорушення.

Отже, позивачу потрібно довести факт заподіяння йому збитків, розмір зазначених збитків, докази невиконання зобов'язань та причинно-наслідковий зв'язок між невиконанням зобов'язань та заподіяними збитками.

Згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі по тексту - Постанова) під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема, у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні та з чого він при цьому виходить.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин справи. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

За таких обставин, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 212 - 214, 315 ЦПК України, у редакції, чинній на час розгляду справи, повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, застосувавши позовну давність.

Отже, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків судів не спростовують.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 371, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Харківської області, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який дії в інтересах ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 01 грудня 2017 року - залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню не підлягає.

Головуючий - Н.П.Пилипчук

Судді - А.І. Колтунова

О.В. Маміна