Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року

м. Київ

справа №751/8371/15-ц

провадження № 61-33588св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Олійник А. С. (суддя-доповідач), Кузнєцова В.О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2017 року у складі судді Деркача О. Г. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 червня 2017 року у складі колегії суддів: Губар В. С., Кузюри Л. В., Онищенко О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Публічне акціонерне товариство Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за банком права власності.

В обґрунтування позову, зазначило, що відповідно до умов кредитного договору від 22 травня 2008 року №2402/0508/02-022 ОСОБА_4 отримав від Відкритого акціонерного товариства «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») кредитні кошти у розмірі 50 000 доларів США на строк до 21 травня 2018 року. На забезпечення виконання умов цього договору між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1.

25 травня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги в тому числі за зобов'язаннями відповідача. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору утворилася заборгованість у розмірі 1 220 318,17 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки.

Справа судами розглядалась неодноразово.

Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 29 червня 2017 року, в позові ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, залишене без змін ухвалою апеляційного суду, мотивовано тим, що договором іпотеки передбачений позасудовий спосіб врегулювання спору, зумовлений виключним правом позивача прийняття одностороннього рішення, тобто без згоди відповідача, про перехід права власності на предмет іпотеки до нього і здійснення реєстрації права власності на предмет іпотеки виключно на підставі застереження, передбаченого у договорі іпотеки.

У поданій у липні 2017 року касаційній скарзі ПАТ «Дельта Банк» просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній цивільній справі.

23 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що судами грубо порушено норми матеріального та процесуального права, чим позбавлено банк гарантованого Конституцією України права на захист свого цивільного права, оскільки не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в спосіб визнання на нього права власності за рішенням суду, що відповідає статті 16 ЦК України та відповідає правовим висновкам Верховного Суду України у постановах від 14 вересня 2016 року у справі №6-1219цс16, від 28 вересня 2016 року у справі №6-1243цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1625цс16.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом касаційної інстанції встановлено, що оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що 22 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 2402/0508/02-02, відповідно до умов якого ОСОБА_4 отримав від ВАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником Акціонерного комерційного банку «ТАС-Комерцбанк», кредит у розмірі 50 000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,9% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21 травня 2018 року (т. 1, а.с. 7-15).

Назабезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ОСОБА_4 та ВАТ «Сведбанк» укладений іпотечний договір від 22 травня 2008 року, за умовами якого іпотекодавець (ОСОБА_4) передав в іпотеку нерухоме майно, належне йому на праві власності: квартиру АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 52-55).

22 квітня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було укладено договір про внесення змін та доповнень №2 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу КрасногоромО. В. 22 травня 2008 року за реєстровим № 4948 (т. 1, а.с. 58-59).

Згідно звіту про оцінку майна від 28 вересня 2015 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_1, станом на день проведення оцінки складає 341641 грн. (т.1, а.с.139-185).

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до умов якого до останнього перейшло право вимоги, в тому числі і за зобов'язаннями відповідача (т.1, а.с.128-137,191-192).

Законом України «Про іпотеку» передбачено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду), два позасудові - на підставі виконавчого напису нотаріуса та на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з умовами іпотечного договору іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодвець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним) (підпункт 10.3 та пункт 11 іпотечного договору).

Пунктом 12 іпотечного договору передбачено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду (пункт 12.1), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса (пункт 12.2), згідно із задоволенням вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, викладене в підпункті 12.3.1 та підпункті 12.3.2 цього пункту договору (пункт 12.3), а також (пункт 12.4).

При цьому, звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателеві права власності на іпотечне майно в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» відноситься до позасудового врегулювання спору між сторонами.

Договором про внесення змін та доповнень №2 до іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О. В. 22 травня 2008 року за реєстровим №4948, укладеним 22 квітня 2011 року між ПАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 було внесено зміни, зокрема, у пункті 12.3 іпотечного договору (т. 1, а.с. 58-59).

З іпотечного договору вбачається, що сторони домовились про передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки згідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» на підставі наступного застереження: задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом набуття права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основногозобов'язання.

Сторони цього договору дійшли згоди, що правовою підставою реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки є зазначене в цьому договорі застереження, яке за своїми правовими наслідками передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки за невиконання основного зобов'язання.

Отже, сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення до суду іпотекодержателя з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»;

право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

За змістом вказаних вище норм Закону України «Про іпотеку» для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38,39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

З огляду на зазначене, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей328,335,392 ЦК України у контексті статей 36,37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Саме до такого висновку дійшла ВеликаПалата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року при розгляді справи № 760/14438/15-ц.

З огляду на встановлені у справі обставини та відповідний висновок Великої Палати Верховного Суду суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в позові, оскільки спірний договір іпотеки містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності, викладене в пункті12.3 договору, що є виключно позасудовим способом урегулювання спору.

Переглядаючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, апеляційний суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновки судів про відмову в позові.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, постійна колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 26 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: А. С. Олійник

В. О. Кузнєцов

Г.І. Усик