Справа №443/273/18
Провадження №2/443/583/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

/заочне/

19 червня 2018 року Жидачівський районний суд Львівської області

в складі: головуючої-судді Ціпивко І.І.,

з участю секретаря судового засідання Рибакової І.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Жидачів цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2, звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1

В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок по АДРЕСА_2 належить йому на підставі договору дарування від 20 листопада 1995 року. Вказане право власності зареєстрованого в Стрийському МБТІ за №123 від 06 грудня 1995 року. 26 лютого 2008 року у належному йому будинку він зареєстрував дочку, разом з її чоловіком та дітьми. Проте, в березні 2008 року їхні родинні відносини розладились, внаслідок чого дочка пішла з дому та змінила своє місце проживання. Він неодноразово звертався до доньки з проханням виписатися з належного йому житла, проте безрезультатно. В даному будинку відсутнє її майно та особисті речі. Реєстрація відповідача у належному йому будинку перешкоджає вільно володіти, користуватись та розпоряджатись власним майном, а також призводить до додаткових витрат по оплаті комунальних послуг. Він не може отримати пільги зі сплати комунальних послуг передбачені чинним законодавством, а тому вимушений звертатись до суду з даним позовом.

Позивач ОСОБА_2 подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просить позов задовольнити, покликаючись на викладені в ньому мотиви. Проти ухвалення заочного рішення не заперечив.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, хоча була завчасно, належним чином повідомлена про слухання справи, у відповідності до вимог ст.128 ЦПК України. Заяви про розгляд справи без її участі на адресу суду не подала.

При таких обставинах суд постановив провести, на підставі вимог ст.281 ЦПК України, заочний розгляд справи.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч.1 ст. 280 ЦПК України.

Оскільки учасники справи в судове засідання не з'явились, тому відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч.1ст.2 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, за правилом ч.1 ст.13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у випадку його порушення, невизнання або заперечення, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права або інтересу.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року» та Протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст.9 ЖК України ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст.156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Стаття 405 ЦК України передбачає, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до долученої до матеріалів справи копії договору дарування від 20 листопада 1995 року, вбачається, що ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_2 прийняв в дар цілий житловий будинок, що в АДРЕСА_3 Вказане право власності ОСОБА_2 зареєстрованого в Стрийському МБТІ за №123 від 06 грудня 1995 року /а.с. 4/.

Згідно із відомостей Будинкової книги, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована 26 лютого 2008 року в АДРЕСА_3 Факт реєстрації відповідачки за вказаною адресою, також підтверджується відповідями на запит суду в порядку ст.187 ЦПК України з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ Державної міграційної служби України у Львівській області від 15 березня 2018 року /а.с. 12-15,23/.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідач не проживає у спірному житлі протягом десяти років. Це підтверджується відомостями, які містяться в Актах обстеження, виданих Ходорівською міською радою Жидачівського району Львівської області від 28 грудня 2017 року за №602, 30 січня 2018 року за №43 та 09 лютого 2018 року за №80, які складено комісійно та згідно яких, ОСОБА_3, в АДРЕСА_4 зареєстрована, але не проживає, оскільки разом з чоловіком та дітьми фактично проживає в АДРЕСА_5. Вказані факти додатково підтверджується актами огляду виданими Грусятицькою сільською радою Жидачівського району Львівської області №662 від 15 вересня 2015 року та №270 від 10 квітня 2015 року /а.с. 6-8, 10-11/.

Згідно із ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Так, з долученої до матеріалів справи копії довідки виданої виконкомом Кніселівської сільської ради Жидачівського району Львівської області №99 від 23 квітня 2015 року, встановлено, що ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з 26 лютого 2008 року постійно, без реєстрації, проживає в АДРЕСА_6 /а.с. 9/.

Згідно правової позиції ВСУ в справі № 6-709цс16: Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Також у вищевказаній постанові від 16.11.2016р. за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення в справі № 6-709цс16, ВСУ зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік».

Враховуючи наведені вище обставини, суд прийшов до висновку, що між позивачем і відповідачкою, яка зареєстрована у будинку позивача за згодою власника як член сім'ї власника житла, не було будь-якої домовленості щодо порядку користування спірним житлом; ОСОБА_3. обрала собі інше місце проживання, оскільки в спірному житлі не проживає понад встановлені законом терміни без поважних причин, тобто понад рік; не сплачує витрат на утримання житла; позивач, як власник будинку, має право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житлом.

Крім того, відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати.

Так, згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідачки в користь позивача слід стягнути сплачений останнім судовий збір в сумі 740,80 гривень.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 81, 258, 263-265, 268, 280, 284 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, такою що втратила право користування житловим будинком АДРЕСА_1

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 в користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, сплачений ним судовий збір в сумі 704 /сімсот чотири/ гривень 80 копійок.

Рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив на підставі заяви відповідача, яка відповідає вимогам, визначеним в ст.285 ЦПК України, поданої протягом 30 днів з моменту його проголошення чи в разі поновлення пропущеного з поважних причин процесуального строку.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Львівської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня моменту проголошення, а в разі проголошення лише вступної та резолютивної частин або у разі розгляду справи без повідомлення учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ І.І. Ціпивко