Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 396/466/17

провадження № 61-31758св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивач - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач-1 - Іванівська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області,

відповідач-2 - ОСОБА_4,

представники відповідача-2: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа без самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_7,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області у складі судді Шепетько В. І. від 01 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Дьомич Л. М., Мурашка С. І. від 03 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, ОСОБА_4 про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_8, після смерті якого відкрилась спадщина на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 5,09 га, яка знаходиться на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області та належала померлому на підставі Державного акту на право приватної власності на землю, який на даний час втрачено.

Позивачка вказувала, що 10 травня 2000 року ОСОБА_8 було складено заповіт на ім'я ОСОБА_4, але останній спадщину не прийняв, а спадщину прийняла мати померлого ОСОБА_8 - ОСОБА_9, яка на момент відкриття спадщини проживала разом з спадкодавцем.

Посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 року ОСОБА_9 померла, а її спадкоємцями за законом є позивачка та її рідна сестра - ОСОБА_7, яка спадщину не прийняла, проте нотаріус відмовив позивачці у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну земельну ділянку через відсутність оригіналу правовстановлюючого документу, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на спірну земельну ділянку.

Рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 12 червня 2017 року про виправлення описки, позов задоволено. Визнано за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку № НОМЕР_1 площею 5,09 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року, і яка успадкувала її після смерті ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 року, на підставі Держанного акту серії НОМЕР_5, виданого 20 квітня 2000 року Новоукраїнською РДА Кіровоградської області.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що права третіх осіб не порушені, позовні вимоги про визнання спадщини відумерлою не заявлялись, зустрічний позов іншими спадкоємцями не заявлявся, а тому дійшов висновку, що позивач фактично прийняла спадщину внаслідок спільного на час відкриття спадщини проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_9, яка в свою чергу прийняла спадщину після смерті сина ОСОБА_8 - власника земельної ділянки, що підтверджується довідкою про спільне проживання ОСОБА_8 і ОСОБА_9

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 03 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 рокускасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 2/3 частки земельної ділянки № НОМЕР_1 площею 5,09 га, яка розташована на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області в порядку спадкування після смерті ОСОБА_10, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 року, і право власності на яку належало їй в порядку спадкування після смерті її сина - ОСОБА_8, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 року, якому ця земельна ділянка належала на підставі Державного акту серії НОМЕР_4, виданого 20 квітня 2000 року Новоукраїнською РДА Кіровоградської області. В задоволенні позову ОСОБА_1 до Іванівська сільська рада Новоукраїнського району Кіровоградської області відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, частково задовольняючи позов, виходив з того, що ОСОБА_9 відповідно статті 535 ЦК УРСР мала право на обов'язкову частку у спадщині, яку вона прийняла, а тому набула право власності на 2/3 частки спірної земельної ділянки, на яку після її смерті має право в порядку спадкування позивачка. Враховуючи, що спір щодо спадщини виник між спадкоємцями, пред'явлення позивачем позову до Іванівської сільської ради є необґрунтованим, оскільки право позивача цією особою не заперечується.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не враховано ненадання позивачем доказів фактичного вступу ОСОБА_9 в управління та володіння спадковим майном після смерті її сина ОСОБА_8, оскільки сам факт спільного проживання не свідчить про фактичне прийняття спадщини у вигляді земельної ділянки відповідно до статті 549 ЦК Української РСР; при цьому згідно копії витягу з домової книги з Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області вбачається, що ОСОБА_1 24 жовтня 1991 року був зареєстрований у АДРЕСА_1

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

У січні 2018 року до касаційного суду надійшов відзив ОСОБА_1, у якому остання просить відхилити касаційну скаргу, а рішення апеляційного суду залишити без змін, посилаючись на те, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суди установили, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року в с. Станіславівка Віньковецького району Хмельницької області помер ОСОБА_8 Факт його смерті встановлений рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 15 листопада 2016 року, на підставі якого видано свідоцтво про смерть.

З 2000 року по ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_8 проживав разом із своєю матір'ю - ОСОБА_9 за адресою: АДРЕСА_2

За життя ОСОБА_8 належала земельна ділянка № НОМЕР_1 площею 5,09 га, яка знаходиться на території Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, що підтверджується державним акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_5, виданим 20 квітня 2000 року Новоукраїнською РДА Кіровоградської області та рішенням Віньковецького районного суду Хмельницької області від 25 листопада 2016 року.

Відповідно до заповіту, складеного ОСОБА_8 10 травня 2000 року і посвідченого секретарем Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, він заповів ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 01 березня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до виконкому Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області про визнання права власності на земельну ділянку ОСОБА_8 в порядку спадкування відмовлено, у зв'язку з незалученням до участі у справі ОСОБА_1

ІНФОРМАЦІЯ_3 року в с. Станіславівка Віньковецького району Хмельницької області померла ОСОБА_9, після смерті якої відкрилась спадщина за законом, спадщину прийняла її дочка - позивач ОСОБА_1, яка на час відкриття спадщини проживала із спадкодавцем та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належні спадкодавцю земельний пай та майновий паї. ОСОБА_7, матір'ю якої також є ОСОБА_9, спадщину не приймала.

Постановою державного нотаріуса Віньковецької державної нотаріальної контори від 24 червня 2016 року відмовлено ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8 на спірну земельну ділянку у зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документу на цю земельну ділянку.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_1, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА_8 до дня своєї смерті проживав разом зі матір'ю ОСОБА_9, яка на час відкриття спадщини була непрацездатною, а тому фактично вступила у володіння та управління спадковим майном і мала право на обов'язкову частку у спадщині, тобто на 2/3 частки спірної земельної ділянки.

Ураховуючи час відкриття спадщини, тобто той факт, що спадкодавець помер до 01 січня 2004 pоку, застосуванню до відносин спадкування підлягають норми чинного на той час законодавства - Цивільного кодексу Української PCP 1963 року.

Статтею 524 ЦК Української РСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно до статті 535 ЦК Української РСР неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов'язкова частка).

Таким чином, оскільки після смерті спадкодавця ОСОБА_8 відрилась спадщина за заповітом, його мати, яка на час відкриття спадщини була непрацездатної, мала право на обов'язкову частку у спадщині.

Згідно приписів статті 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Відповідно до статті 549 ЦК України визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до статті 553 ЦК Української РСР спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу).

Із системного аналізу положень статей 548, 549, 554 ЦК Української РСР слід дійти висновку, що для набуття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Таке ж правило поширюється і на прийняття спадщини, яка відкривається за заповітом, при спадкуванні обов'язкової частки.

Нормами ЦК Української РСР не передбачено автоматичного прийняття спадщини непрацездатною особою.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, що ОСОБА_8 на день смерті належало будь-яке майно, окрім спірної земельної ділянки, а тому вступити у фактичне володіння або володіння спадковим майном можливо лише шляхом вчинення таких дій відносно спірної земельної ділянки.

Матеріали справи містять договір оренди спірної земельної ділянки від 02 грудня 2000 року, укладений між діючим від імені ОСОБА_8 ОСОБА_4 та закритим акціонерним товариством «Анталія-Агро».

Згідно довідки Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області від 26 вересня 2016 року № 240, з лютого 2003 року спірну земельну ділянку обробляє ОСОБА_4

Доказів того, що ОСОБА_9 вчиняла будь-які дії відносно спірної земельної ділянки, тобто фактично вступила в управління або володіння цим спадковим майном, матеріали справи не містять, як і не містять доказів того, що ОСОБА_9 подавала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_8

Судами попередніх інстанцій не враховано, що сам факт спільного проживання не свідчить про фактичне прийняття спірної земельної ділянки у спадщину відповідно до вимог статті 549 ЦК Української РСР.

Таким чином ОСОБА_9, не вступивши у фактичне управління спірним майном, не може вважатися такою, що прийняла спадщину, яка відкрилась за заповітом, на обов'язкову частку у ній.

З огляду на вказане висновки судів попередніх інстанцій про фактичне прийняття ОСОБА_9 спадщини у вигляді спірної земельної ділянки після смерті ОСОБА_8 є помилковими, а тому позов ОСОБА_1 про визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку в порядку спадкування після ОСОБА_9 задоволенню не підлягає.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені судові рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову у задоволенні позову.

Згідно підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено, а тому судовий збір у розмірі 1961 грн 30 коп., понесений ОСОБА_4 у зв'язку із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, а також 2139 грн 60 коп. - у зв'язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції, необхідно покласти на ОСОБА_1

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 141, 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 01 червня 2017 року та рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 03 жовтня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_11 до Іванівської сільської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_7, про визнання права власності на земельну ділянку, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_11 на користь ОСОБА_4 судовий збір за подачу касаційної скарги у розмірі 2139 грн 60 коп.та за подачу апеляційної скарги - у розмірі 1961 грн 30 коп.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу та подальшому виконанню не підлягають.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило