Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа №524/10252/13-ц

провадження № 61-19507св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс», ОСОБА_7, приватні нотаріуси Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський Анатолій Григорович, Прокоп Олександр Едуардович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2017 року у складі судді Кривич Ж. О. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Прядкіної О. В., та касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року у складі колегії суддів: Панченка О. О., Обідіної О. І., Прядкіної О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2013 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: товариство з обмеженою відповідальністю «Житлорембудсервіс» (далі - ТОВ «Житлорембудсервіс»), ОСОБА_7, приватні нотаріуси Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський А. Г., ПрокопО. Е., про визнання недійсними договорів дарування та купівлі-продажу квартири.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору дарування від 08 жовтня 2009 року, вона передала належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у дар своїй дочці ОСОБА_5 Вказаний договір Лущенкова Н. І. просила визнати недійсним одразу з кількох підстав, передбачених законом. Так, позивач стверджувала, що правочин вчинений нею під впливом тяжкої для неї обставини (хвороби), внаслідок психологічного тиску і обману з боку відповідача, в результаті помилки з боку її самої щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін правочину, а також тому, що, укладаючи правочин, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Збільшивши позовні вимоги, Лущенкова Н. І. також просила визнати недійсним з моменту укладання договір купівлі-продажу спірної квартири, який 09 грудня 2015 року ОСОБА_5 уклала зі своїм сином ОСОБА_6, оскільки вважає цей договір фіктивним правочином, що направлений виключно на створення умов, за яких виконання судового рішення, в разі задоволення її позову, буде неможливим

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2017 року позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 08 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. за реєстраційним № 7938, як такий, що було вчинено позивачем під впливом помилки.

У визнанні недійсним зазначеного договору дарування з інших заявлених підстав відмовлено.

Позовні вимоги ОСОБА_4 про визнання недійним договору купівлі-продажу спірної квартири задоволено.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 09 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О. Е.

Вирішено питання стягнення судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що договір дарування спірної квартири, вчинений позивачем від впливом помилки щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки стан психічного здоров'я позивача, підтверджений висновком судової експертизи, та сукупність обставин (подарована квартира була єдиним житлом дарувальника та її чоловіка, фактична передача спірного нерухомого майна не відбулася, намір отримати догляд з боку відповідача) свідчать про те, що ОСОБА_4 неправильно сприймала фактичні обставини правочину, і це вплинуло на її волевиявлення. Крім того, внутрішня воля сторін при укладені договору купівлі-продажу не відповідала зовнішньому її прояву, обидві сторони знали, що правочин не буде виконаний і мали інші цілі, ніж передбачені правочином, тому є фіктивним.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2017 року в частині визнання договору дарування від 08 жовтня 2009 року недійсним як такого, що був вчинений позивачем під впливом помилки, та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2015 року скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення.

В задоволенні позовної вимоги ОСОБА_4 про визнання договору дарування недійсним як такого, що був вчинений позивачем під впливом помилки, відмовлено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 08 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. за реєстраційним № 7938, як такого, що був вчинений позивачем в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

В позові про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 09 грудня 2015 року квартири АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопом О. Е. за № 2584, відмовлено.

В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що, встановивши тимчасову недієздатність дарувальника під час вчинення правочину щодо усвідомлення значення своїх дій та змоги керувати ними, колегія суддів дійшла висновку, що існуючі в той час порушення психічних розладів, істотно впливали на здатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі є підставою для визнання складеного в такому стані договору дарування недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України. Позивач, заявляючи вимогу про визнання договору купівлі-продажу квартири від 09 грудня 2015 року фіктивним, невірно обрав спосіб захисту та не врахував того, що відповідно до статті 234 ЦК України визнання правочину фіктивним є самостійною підставою позову, та не може бути в даному випадку похідним внаслідок визнання договору дарування недійсним.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом безпідставно скасовано рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним внаслідок помилки, висновки якого зроблені з урахуванням її віку, стану здоров'я та потреби у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі, наявності у неї спірного житла як єдиного, відсутності фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Також є помилковим висновок апеляційного суду про відмову у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки ОСОБА_6 є недобросовісним набувачем, він був обізнаний про цивільну справу за позовом ОСОБА_4 про визнання договору дарування квартири недійсним, проживав у спірній квартирі на момент укладення договору, тому міг передбачити негативні наслідки у разі задоволення цього позову. Дії обох сторін договору купівлі-продажу спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому у випадку ухвалення судового рішення на користь ОСОБА_4 в частині відновлення права власності позивача на майно. Крім того, відповідно до довідки про доходи ОСОБА_6 не міг придбати спірну квартиру за 240 000,00 грн. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про фіктивність зазначеного договору.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладанні та підписанні договору дарування позивач мала повну цивільну дієздатність, а тому повністю усвідомлювала свої дії, її волевиявлення як учасника правочину було вільним, відповідало її внутрішній волі і було спрямоване на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором дарування від 08 жовтня 2009 року.

Висновок експертів про нездатність розуміти значення своїх дій та можливість керувати зроблений без будь-якого дослідження ОСОБА_4 саме 08 жовтня 2009 року, на підставі дослідження висновків психологів та експерта громадської організації, карток амбулаторного хворого, які проведені всупереч вимогам Закону України «Про психіатричну допомогу», а тому привели до незаконного використання цих документів під час проведення експертизи, висновок ґрунтується на припущеннях.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Крім того, позивач знала (могла знати), що укладається договір дарування, а не договір довічного утримання саме в день його укладення - 08 жовтня 2009 року, а тому строк позовної давності починає перебіг саме з цієї дати та припинився 08 жовтня 2012 року.

У запереченнях на касаційну скаргу ОСОБА_5 навела аналогічні доводи, що й в касаційній скарзі, та зазначала, що судові рішення є незаконними та необґрунтованими, тому підлягають скасуванню.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

18 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Судами установлено, що згідно з договором дарування квартири від 08 жовтня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А. Г., за реєстровим № 7938, ОСОБА_4 як дарувальник передала у власність обдаровуваній ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1.

Об'єкт нерухомості належав ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Кременчуцької міської ради 29 травня 1998 року (т. 1, а .с. 7).

У квартирі постійно проживали позивач, її чоловік ОСОБА_7, її дочка ОСОБА_5 та онук ОСОБА_6

09 грудня 2015 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу відчужила квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6 (т. 3, а. с. 165-166).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК Українипідставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, однією з підстав для визнання правочину недійсним є вчинення його дієздатною фізичною особою в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Такий правочин може бути визнаний недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені (частина перша статті 225 ЦК України).

Апеляційний суд, посилаючись на наведені норми матеріального права та висновок судової психіатричної експертизи від 27 листопада 2014 року № 602, дійшов висновку, що позивач на час укладення договору дарування мала порушення психічних розладів, що істотно впливали на здатність ОСОБА_4 усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними, що саме по собі є підставою для визнання складеного в такому стані договору дарування недійсним з підстав, передбачених частиною першою статті 225 ЦК України.

Разом з цим, апеляційний суд не врахував, що відповідно до висновку судової психіатричної експертизи від 27 листопада 2014 року № 602 ОСОБА_4 орієнтовно з 2008 року страждає психічним розладом у вигляді судинної (атеросклеротичної) деменції. Ступінь її недоумства такий, що істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Станом на 08 жовтня 2009 року вона виявляла ознаки тривожно-депресивного розладу у особи з судинною деменцією, і ця взаємообтяжуюча комбінація афективних та інтелектуальномнестичних порушень позбавляла ОСОБА_4 можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2, а. с. 4-19).

Тобто, зазначеним експертним висновком не встановлено абсолютну неспроможність позивача в момент укладання договору дарування розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Таким чином висновок апеляційного суду про визнання недійсним договору дарування квартири з підстав, передбачених статтею 225 ЦК України, є помилковим.

Разом з цим, суд першої інстанції зазначені обставини врахував, та, задовольняючи позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування, правильно виходив з положень статті 229 ЦК України.

Так, частиною першою статті 229 ЦК України визначено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

У розумінні статті 229 ЦК України помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений.

Помилка може виникнути внаслідок необачності або самовпевненості учасників правочину, невірного розуміння сторонами одна одної під час переговорів, невірного тлумачення закону, дій третіх осіб тощо.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення.

У кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків.

Задовольняючи позов про визнання недійсним договору дарування з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що ОСОБА_4 подарувала дочці квартиру, яка була єдиним житлом її та її чоловіка; фактична передача спірного нерухомого майна не відбулася, оскільки подружжя продовжують проживати в спірній квартирі і в даний час; вік позивача - на час укладання договору ОСОБА_4 виповнилося майже 70 років; обіцянки дочки надавати допомогу та сподівання позивача на таку допомогу; стан психічного здоров'я позивача, який підтверджений висновком судової експертизи, який свідчить про неповно здатність усвідомлювати значення своїх дій. Сукупність перелічених обставин свідчать про те, що ОСОБА_4 неправильно сприймала фактичні обставини правочину, і це вплинуло на її волевиявлення.

В частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної квартири від 09 грудня 2015 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, висновки апеляційного суду відповідають матеріалам справи та вимогам закону.

Відповідно до пунктів 21, 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини. У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню також за правилами статей 387, 388 ЦК України.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації пред'явлений позов про визнання недійсним договору про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід застосовувати правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

Норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

Урахувавши наведені норми, апеляційний дійшов правильного висновку, що позивачем н вірно обрано спосіб захисту, оскільки повернення квартири власнику підлягає за правилами статті 387 ЦК України.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_5, що позивач знала (могла знати), що укладається договір дарування, а не договір довічного утримання саме в день його укладення - 08 жовтня 2009 року, а тому строк позовної давності припинився 08 жовтня 2012 року, зводяться до переоцінки доказів, оскільки судом першої інстанції доводам щодо строку позовної давності відповідно до вимог статті 212 ЦПК України 2004 року надано належну правову оцінку.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки суд апеляційної інстанції помилково скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції у частині задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору дарування з підстав, передбачених статтею 229 ЦК України, рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні цих позовних вимог підлягає скасуванню із залишенням в силі в цій частині рішення суду першої інстанції.

Рішення апеляційного суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу АДРЕСА_1 від 09 грудня 2015 року, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, ухвалене з додержанням норм матеріального права, відповідає вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року у частині відмови у задоволені позову ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування як такий, що було вчинено позивачем під впливом помилки, та визнання недійсним договору дарування як такий, що було вчинено позивачем в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, скасувати.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 21 квітня 2017 року у частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визнання недійсним договору дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 08 жовтня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А. Г. за реєстраційним № 7938, як такий, що було вчинено внаслідок помилки, залишити в силі.

В решті рішення Апеляційного суду Полтавської області від 19 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик