Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 752/8825/15-ц

провадження № 61-21014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року у складі судді Шкірай М. І. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Кирилюк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, за участю третьої особи - Головного територіального управління юстиції у м. Києві, про встановлення факту проживання однією сім'єю, розподіл спільного сумісного майна подружжя, визнання права власності, визнання спадкоємцем.

Позовна заява мотивована тим, що з 1987 року до 2013 року вона та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшло майно, частину якого вона вважає спільною сумісною власністю. Факт спільного проживання підтверджує тим, що ОСОБА_5 був зареєстрований та постійно проживав у належній позивачці та її доньці ОСОБА_6 квартирі АДРЕСА_1; вони були пов'язані спільним побутом, спільно вели домашнє господарство, матеріально забезпечували один одного, а її донька з 1992 року продовжує проживати у квартирі АДРЕСА_2, яка за життя належала ОСОБА_5 За час спільного проживання було придбано автомобіль, домоволодіння та накопичено кошти на його банківському рахунку. Крім того, зазначала, що ОСОБА_5 з 2006 року страждав на серйозні хвороби серця, перебував у безпорадному стані та потребував постійної опіки та піклування, які йому надавала виключно вона. Відповідач є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_5

На підставі зазначеного просила: встановити факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 в період з 1987 року до ІНФОРМАЦІЯ_3; визнати спільною сумісною власністю: домоволодіння у Садівничому товаристві «Світанок», розташоване на земельній ділянці АДРЕСА_3; автомобіль «ЗАЗ ТF69YО», державний номерний знак НОМЕР_1; банківський вклад «Страхово-пенсійний» у розмірі 30 538,98 грн на рахунку № СП682 у філії Печерського відділення № НОМЕР_2 «Ощадбанк», відкритий на ім'я ОСОБА_5; визнати за нею право власності на 1/2 частину зазначеного майна; визнати іншу частину цього майна спадковим майном, яке залишилось після смерті ОСОБА_5; визнати її спадкоємцем четвертої черги за законом після смерті ОСОБА_5; змінити черговість спадкування за законом та надати її право на спадкування разом із спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5; у порядку поділу між спадкоємцями першої черги за законом спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_5, визнати за нею право власності на 1/2 частину спадкового майна, а саме: 1/4 частину домоволодіння у Садівничому товаристві «Світанок», автомобіля «ЗАЗ ТF69YО», державний номерний знак НОМЕР_1, та банківського вкладу «Страхово-пенсійний» на рахунку НОМЕР_3 у філії Печерського відділення № НОМЕР_2 «Ощадбанк», відкритому на ім'я ОСОБА_5; 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частину земельної ділянки АДРЕСА_3 площею 0,0404 га.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року позов задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання однією сім'єю ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, в період з 1987 року до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Визнано ОСОБА_3 спадкоємцем четвертої черги за законом спадкодавця ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3.

У решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що факт спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 підтверджується актом комунального підприємства по утриманню житлового господарства Печерського району м. Києва «Липкижитлосервіс», показаннями свідків та не заперечується відповідачем. Суд дійшов висновку, що факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без встановлення факту ведення спільного господарства, побуту та утримання бюджету не може бути підставою для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину майна, доказів майнового або трудового вкладу в придбання спільного сумісного майна чи фінансової спроможності такої участі не надано. Також суд виходив з того, що ОСОБА_5 протягом тривалого часту не потребував опіки, матеріального забезпечення, іншої допомоги та не перебував у безпорадному стані. Відмовляючи у визнанні права власності на спадкове майно, суд зазначив про неналежність обраного позивачем способу захисту.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції змінено у частині вирішення вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу щодо періоду проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з 1987 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 на період з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_3.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що до періоду з 1987 року до 01 січня 2004 року підлягають застосуванню норми Кодексу про шлюб та сім'ю 1969 року, який не передбачав право встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Також суд виходив з того, що спірний садовий будинок був побудований у 1975 році, задовго до початку спільного проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 вересня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що факт наявності в осіб, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, спільного побуту, бюджету та господарства встановлений не окремо від факту проживання однією сім'єю, а в межах встановлення цього факту, тому позивач окремо такої вимоги не заявляла, а відповідач був позбавлений можливості окремо визнавати такі факти. Також зазначає, що суди не застосували до спірних правовідносин частину першу статті 331 ЦК України щодо визначення моменту набуття права власності ОСОБА_5 на садовий будинок. На думку ОСОБА_3, суди попередніх інстанцій не мотивували, в чому не погоджуються з висновком судово-медичної експертизи, відповідно до якого з 2006 року до дня смерті стан здоров'я ОСОБА_5 відповідав критеріям безпорадного стану. Також зазначає, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі вимог її апеляційної скарги, змінивши рішення суду першої інстанції в частині встановленні факту проживання однією сім'ю без реєстрації шлюбу.

У запереченнях, поданих у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 07 квітня 1992 року ОСОБА_5 набув у власність квартиру АДРЕСА_2.

12 вересня 2000 року на його ім'я видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку АДРЕСА_3.

22 лютого 2011 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про реєстраціютранспортного засобу автомобіля «ЗАЗ ТF69YО», державний номерний знак НОМЕР_1.

07 грудня 2011 року ОСОБА_5 у Філії Печерське відділення АТ «Ощадбанк» № 3715 відкрито строково-пенсійний рахунок.

29 квітня 2013 року ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на садовий будинок АДРЕСА_3.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер, відповідач є його сином та подав заяву про прийняття спадщини після смерті батька.

Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Статтею 1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу. Таке право можуть мати й інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки (пункт 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування»).

Установлюючи факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 та визнаючи позивача спадкоємцем четвертої черги після смерті ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції обґрунтовано вважав, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до дня його смерті проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, зазначена обставина є доведеною та визнається відповідачем у цій частині позовних вимог. При цьому суд правильно керувався тим, що Кодекс про шлюб та сім'ю, чинний до 01 січня 2004 року не передбачав встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Змінюючи рішення суду першої інстанції у цій частині, суд апеляційної інстанції не вийшов за межі вимог апеляційної скарги ОСОБА_3, оскільки суд відповідно до частини третьої статті 303 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Частиною другою статті 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Отже,зміна черговості одержання спадкоємцем права на спадкування допускається за умови одночасного встановлення судом обставин: безпорадного стану спадкодавця; здійснення над ним опіки, тобто надання нематеріальних послуг (зокрема, спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); матеріального забезпечення спадкодавця та надання будь-якої іншої допомоги (зокрема, прибирання житла, приготування їжі); тривалий період (час) здійснення таких дій.

У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що під безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Під час розгляду справи за клопотанням представника позивача суд першої інстанції призначив комісійну судово-медичну експертизу, проведення якої доручив експертам Державної установи «Головне бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоров'я України».

24 травня 2016 року за результатами експертизи, проведеної за матеріалами справи, надано висновок експерта № 128/16 про те, що з 2006 року стан здоров'я ОСОБА_5, зумовлений його віком та наявними тяжкими хворобами, відповідав критеріям безпорадного стану, визначеним у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» як «стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечувати умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування».

Сторона відповідача надала до суду висновок від 29 січня 2016 року спеціаліста у галузі судово-медичної експертизи Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи, відповідно до якого 17 липня 2006 року та 06-ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_5 сталися гострі інфаркти міокарда, з приводу який він знаходився на стаціонарному лікуванні в період з 17 липня 2006 року до 04 серпня 2006 року та ІНФОРМАЦІЯ_3 до моменту настання його смерті; враховуючи тяжкість цього захворювання та його небезпеку для життя хворого в цей період часу ОСОБА_5 потребував «стороннього догляду, допомоги та піклування», тому вказаний його стан лише в цей період можна вважати як безпорадний. Також у висновку зазначено, що ОСОБА_5 у період з 10 січня 2006 року до 14 березня 2013 року особисто відвідував поліклініку та перебував на амбулаторних прийомах у лікарів: терапевта, хірурга, невролога (крім періоду з 17 липня 2006 року до 04 серпня 2006 року та ІНФОРМАЦІЯ_3, коли він знаходився на стаціонарному лікуванні з приводу гострого інфаркту міокарда).

Доводи касаційної скарги про те, що суди не мотивували, в чому не погоджуються з висновком судово-медичної експертизи від 24 травня 2016 року, не заслуговують на увагу, оскільки були предметом розгляду суду апеляційної інстанції і результати оцінки відображені в ухвалених у справі судових рішеннях.

У сукупності з іншими доказами суди встановили, що в останні роки життя ОСОБА_5 їздив на власному автомобілі та громадському транспорті, користувався дачею та займався господарством.

Суди попередніх інстанцій правильно вважали, що безпорадний стан ОСОБА_5 не підтверджується доказами, та дійшли обґрунтованого висновку, що здобуті у справі докази не дають правових підстав, передбачених частиною другою статті 1259 ЦК України, для зміни черговості одержання права на спадкування.

Також позивач просила визнати об'єктом спільної сумісної власності майно, яке набуте ОСОБА_5 з 1992 року до дня його смерті, та визнати право власності на 1/2 частину цього майна.

Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», який був чинним до 20 червня 2007 року, статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який був чинним до 01 січня 2004 року, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю).

Майно, набуте до 01 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб вважаються їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-135цс13.

ЦК України та СК України введений в дію з 01 січня 2004 року, тому їх норми підлягають застосуванню саме з цього часу і щодо майна, придбаного в період з 01 січня 2004 року.

Згідно зі статтею 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у чоловіка та жінки прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Під час вирішення спору щодо поділу майна, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що позивач не довела факт створення (придбання) з ОСОБА_5 майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, яке набувалось ним до 01 січня 2004 року, тобто, своє право на частку спірного майна. Суди також правильно вважали, що лише обставина фактичного спільного проживання сторін не є безумовною підставою для визнання за ОСОБА_3 права власності на половину (або іншу частку) майна, що належало ОСОБА_5

Проте, у частині вирішення вимог щодо визнання спільної сумісної власності на майно, набуте ОСОБА_5 після 01 січня 2004 року, рішення судів попередніх інстанцій є суперечливими.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Згідно з частиною першою статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини першої статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Установивши факт спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до ІНФОРМАЦІЯ_3, суди першої та апеляційної інстанцій не врахували, що відповідно до частини другої статті 74 СК України на майно, набуте жінкою та чоловіком, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу поширюються положення глави 8 СК України про право спільної сумісної власності подружжя.

Спростувати цю презумпцію спільної сумісної власності мала б інша сторона, надавши належні та допустимі докази протилежного (стаття 58, 59 ЦПК України 2004 року), і це було її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

За викладених обставин, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у визнанні вкладу у банку та автомобіля спільною сумісною власністю, без спростування презумпції набуття такого майна у спільну сумісну власність, не можуть вважатись обґрунтованими.

Оскільки суди попередніх інстанцій не з'ясували належним чином обставини справи, а суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями встановлювати обставини справи та надавати оцінку доказам, тому відповідно до статті 411 ЦПК України справа підлягає направленню на новий розгляд.

Доводи ОСОБА_3 про те, що ОСОБА_5 набув право власності на спірний садовий будинок 03 квітня 2013 році та саме ця дата є моментом виникненням у нього права власності на нерухоме майно, були предметом дослідження суду апеляційної інстанції, який дійшов правильного висновку, що побудований у 1976 році будинок не є об'єктом спільної сумісної власності, ураховуючи, що виникнення права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди не залежало від державної реєстрації цього права до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

За таких обставин касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року у частині вирішення позовних вимог про визнання вкладу у банку та автомобіля спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину зазначеного майна скасуванню, справу у цій частині слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року у частині вирішення позовних вимог про визнання вкладу у банку та автомобіля спільною сумісною власністю та визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину зазначеного майна скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

У решті рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 вересня 2016 року в незміненій частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. С. Висоцька

Судді:А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик