Постанова

Іменем України

27 червня 2018 року

м. Київ

справа № 756/7189/15-ц

провадження № 61-9172св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року у складі судді Шумейко О. І. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2016року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Махлай Л. Д., Слободянюк С. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення боргу.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у квітні 2012 року ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 у борг грошові кошти у розмірі 1 073 000 дол. США, строком до 30 липня 2012 року з виплатою процентів за користування позикою у розмірі 20 % річних. На підтвердження отримання грошових коштів ОСОБА_6 написав боргову розписку. Того ж місяця між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір поруки, за умовами якого останній поручився за виконання позичальником зобов'язань із повернення позики у розмірі 10000 грн. Після спливу строку повернення позики ОСОБА_7 неодноразово звертався до позичальника з вимогою повернути грошові кошти. Однак у добровільному порядку відповідач відмовився повернути кошти. У серпні 2013 року між ним та ОСОБА_7 укладено договір про відступлення прав вимоги боргу ОСОБА_6 Про відступлення прав вимоги позичальник був повідомлений та отримав повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні. Крім того, у серпні 2013 року він також уклав договір поруки з ОСОБА_5, яким останній надав свою згоду та поручився перед новим кредитором за часткове виконання позичальником зобов'язань із повернення позикових коштів. Проте станом на день звернення до суду із цим позовом відповідачі своїх зобов'язань за договором позики та поруки не виконали.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4, з урахуванням уточнених вимог, просив стягнути з ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 41 020 004,94 грн, що в еквіваленті в іноземній валюті становить 1 852 086,19 дол. США, у тому числі 1073000 дол. США - основний борг, 686132,05 дол. США - проценти за користування позикою, 92954,14 дол. США - три відсотки річних.

У вересні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_7 та ОСОБА_4 про визнання припиненим зобов'язання за договором позики.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що у квітні 2012 року він підтвердив свої зобов'язання перед ОСОБА_7 у сумі 1073000 дол. США в якості боргу за інвестиційними зобов'язаннями, про що складена розписка. Додатково в якості фінансових платежів за розпискою-зобов'язанням від 09 квітня 2012 року він видав, а ОСОБА_7 прийняв від нього три розписки. Кожна на суму 375551 дол. США з різними термінами погашення. Із такими умовами ОСОБА_7 погодився та прийняв вказані розписки. Оскільки борг був погашений, ОСОБА_7 передав йому оригінали, виданих останнім трьох розписок на суму 375551 дол. США кожна. Однак незважаючи на виконання ним своїх боргових зобов'язань перед кредитором, він отримав вимогу щодо повернення коштів та договір про відступлення прав вимоги за борговим зобов'язанням ОСОБА_4Вказує, що він повернув суму позики у повному обсязі на користь кредитора ОСОБА_7, а тому відсутні підстави для повторного виконання позикових зобов'язань перед новим кредитором ОСОБА_4

Посилаючись на викладене, ОСОБА_6 просив визнати припиненим його зобов'язання в сумі 1 073 000,00 дол. США перед ОСОБА_7 на 09 квітня 2012 року в якості боргу за інвестиційними зобов'язаннями перед ОСОБА_7 згідно з розпискою-зобов'язанням від 09 квітня 2013 року.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованість за розпискою від 09 квітня 2012 року, яка станом на 19 червня 2015 року становить 1 073 000 дол. США- заборгованість за основною сумою боргу, проценти за користування позиковими коштами у розмірі 686 132,05 дол. США, 3% річних у розмірі 92 954,14 дол. США. У задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що на момент відступлення прав вимоги за розпискою-зобов'язанням від 09 квітня 2012 року від ОСОБА_7 на користь нового кредитора ОСОБА_4 боргові зобов'язання, що виникли з цієї розписки, не були припиненні виконанням, а тому вимоги ОСОБА_4 є законними та обґрунтованими. При цьому суд вказав на те, що вимоги ОСОБА_6 про визнання припиненими зобов'язання за договором позики є безпідставними, оскільки позивач як на підставу своїх вимог не надав суду жодного належного та допустимого доказу вказаній обставині.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд залишаючи рішення суду першої інстанції без змін виходив із того, що зобов'язання за розпискою відповідач не виконав, тому сума позики та нараховані відсотки мають бути стягнуті на користь позивача як нового кредитора.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Крім того, заявник зазначав, що розписка, яку надав позивач є новацією боргу, який був раніше. Судом взагалі не було встановлено, які саме розписки видав ОСОБА_6 на підтвердження виконання своїх зобов'язань та з якими саме умовами щодо переданих ОСОБА_6 розписок погодився ОСОБА_7

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано Верховному Суду указану справу.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 316 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення рішення) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що09 квітня 2012 року ОСОБА_6 у розписці-зобов'язанні підтвердив зобов'язання у розмірі 1073000 дол. США перед ОСОБА_7 в якості боргу за інвестиційними зобов'язаннями. ОСОБА_6 зобов'язався повернути отриману позику до 20 липня 2012 року з виплатою на цю суму 20% річних. У розписці-зобов'язанні зазначено, що ОСОБА_6 просить вважати видані ним розписки на фінансові зобов'язання як такі, що прийняті ОСОБА_7 в якості належних платежів. Після підпису ОСОБА_6 у розписці зазначено, що ОСОБА_7 згоден із розпискою та її умовами.

10 квітня 2012 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 укладено договір поруки, відповідно до якого останній поручився перед кредитором за часткове виконання ОСОБА_6 зобов'язань за розпискою від 09 квітня 2012 року у розмірі 10000 грн.

29 липня 2013 року ОСОБА_7 звернувся до ОСОБА_6 із вимогою про повернення позикових коштів у строк до 06 серпня 2013 року. Вимога надіслана на адресу ОСОБА_6 поштовим зв'язком та отримана ним, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та розрахунковими документами.

07 серпня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 укладено договір про відступлення права вимоги, за умовами якого новий кредитор ОСОБА_4 набув право вимоги до боржника - ОСОБА_6 за розпискою від 09 квітня 2012 року у розмірі 1 073000 дол. США з виплатою на цю суму 20% річних. Протягом двох робочих днів з моменту підписання договору первісний кредитор зобов'язався передати новому кредитору документи, що підтверджують право вимоги до боржника, зокрема, розписку від 09 квітня 2012 року.

07 серпня 2013 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 підписані акти приймання-передачі документів та майнових прав, за змістом яких первісний кредитор передав позивачу розписку від 09 квітня 2012 року, а позивач отримав право вимагати від ОСОБА_6 виконання грошового зобов'язання за вказаною розпискою.

07 серпня 2013 року ОСОБА_7 на адресу ОСОБА_6 направлено повідомлення про заміну кредитора у зобов'язанні. Повідомлення направлено цінним листом із описом поштового вкладення від 08 серпня 2013 року.

08 серпня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 2, відповідно до якого останній поручився перед кредитором за часткове виконання боржником ОСОБА_6 зобов'язань за розпискою від 09 квітня 2012 року у розмірі 10000 грн.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов'язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України(у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

У справі, яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_4 виходив із того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. Суд встановив, що наявність між сторонами позикових відносин підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти. Оскільки у визначений у розписці строк кошти повернуті не були, у позивача, як у нового кредитора, були підстави для звернення до суду з цим позовом.

Розписка про отримання грошових коштів містить зобов'язання про їх повернення.

Таким чином, суди встановили справжню правову природу укладеного між сторонами договору та дійшли правильного висновку про укладення договору позики.

Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У частині другій статті 517 ЦК України передбачено, що боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

Отже, за змістом наведених положень закону, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов'язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 не сплачував заборгованість за кредитним договором ні новому, ні старому кредитору, унаслідок чого в останнього утворилася заборгованість, суди дійшли обґрунтованого висновку про стягнення заборгованості на користь нового кредитора, оскільки його право вимоги та повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні підтверджується належними доказами.

Безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що зобов'язання за договором позики припилися у зв'язку з їх виконанням з огляду на таке.

Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов'язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Статтею 527 ЦК України передбачено зобов'язання боржника виконати свій обов'язок, а кредитора - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту, а також право кожної із сторін у зобов'язанні вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Оскільки оригінал боргової розписки знаходився у ОСОБА_4, то це свідчить про невиконання умов договору позики.

При цьому посилання представника заявника на те, що суди не застосували у цій справі положень закону про новацію боргу є необґрунтованими з огляду на таке.

Новація - це угода про заміну первинного зобов'язання новим зобов'язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв'язку сторін, оскільки замість зобов'язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов'язання.

Юридичною підставою для зобов'язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов'язання.

Угода про заміну первинного зобов'язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має правоприпинювальну природу. Істотними умовами такого договору є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов'язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється.

Умовами здійснення новації є, по-перше, двостороння угода (домовленість), по-друге, дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладання договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України), а, по-третє, це дійсність первинного зобов'язання. Тобто для новації боргу має бути дійсним і встановленим попереднє зобов'язання.

Отже, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення про новацію боргу.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої й апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою у зв'язку з чим підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду м. Києва від 13 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 05 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик