Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 591/1453/16-ц

провадження № 61-3376св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ПророкаВ. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми (правонаступником якого є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми (правонаступником якого є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області) на рішення Апеляційного суду Сумської області від 16 червня 2016 року у складі колегії суддів: Кононенко О. Ю., Попруги С. В., Бойка В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми про зобов'язання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що з 04 березня 2002 року до 30 листопада 2005 року, з 16 квітня 2007 року до 20 лютого 2008 року та з 20 липня 2009 року до 30 січня 2012 року він перебував у трудових відносинах з державним підприємством «Свердловантрацит» та працював на посаді проходчика.

28 квітня 2004 року при виконанні трудових обов'язків з ним стався нещасний випадок, в результаті чого він отримав травми. Про нещасний випадок на виробництві було складено акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 від 29 квітня 2004 року № 27.

Відповідно до довідки МСЕК від 29 лютого 2016 року йому встановлено 30 % стійкої втрати працездатності, в тому числі 15 % первинно (за травму, отриману в 2004 році).

Оскільки фонд відмовляється призначити йому передбачені законом страхові виплати, позивач просив суд зобов'язати відповідача призначити йому страхові виплати, на які він має право у зв'язку зі встановленням стійкої втрати працездатності, пов'язаної з наслідками нещасного випадку, щодо якого складено акт за формою Н-1 від 29 квітня 2004 року № 27, та у зв'язку із встановленням Ковпаківською в м. Суми МСЕК 15 % стійкої втрати працездатності з 26 лютого 2016 року.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 16 травня 2016 року у складі судді Бурди Б. В. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що акт про нещасний випадок на виробництві за формою Н-1 не відповідає встановленій на час проведення розслідування формі, не містить дати його затвердження. Крім того, позивач не надав доказів встановлення судом факту нещасного випадку з ним на виробництві.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 16 червня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов задоволено частково.

Зобов'язано відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми розглянути заяву ОСОБА_4 від 03 березня 2016 року про призначення страхових виплат та прийняти рішення (постанову) відповідно до частини другої статті 44 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Стягнуто з відділення виконавчої дирекції фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми в дохід держави 275,60 грн судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 303,16 грн судового збору за розгляд справи апеляційним судом.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що 03 березня 2016 року позивач звернувся до фонду із заявою про призначення йому страхових виплат, подавши акт розслідування нещасного випадку на виробництві за формою Н-1 від 29 квітня 2004 року № 27 та довідку МСЕК про ступінь втрати професійної працездатності, проте всупереч вимогам частини четвертої статті 44 Закону України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1105-XIV) фонд не прийняв постанови про призначення страхових виплат або відмову у їх виплатах, яку позивач вправі оскаржити в установленому законом порядку.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми (правонаступником якого є Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області) просить, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення суду апеляційної інстанції, залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що заявник не надав усіх необхідних документів для вирішення порушеного ним питання та прийняття постанови про призначення страхових виплат або відмову у їх виплатах; суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (вимоги частини третьої статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу. Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав.

Суд установив, що з 04 березня 2002 року до 30 листопада 2005 року, з 16 квітня 2007 року до 20 лютого 2008 року та з 20 липня 2009 року по 30 січня 2012 року позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Свердловантрацит» та працював на посаді проходчика.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 січня 2016 року, яке набрало законної сили, встановлено, що під час роботи по професії проходчика на шахті «Довжанська-Капітальна» Державного підприємства «Свердловантрацит» м. Свердловська Луганської області, під час виконання трудових обов'язків 28 квітня 2004 року ОСОБА_4 отримав виробничу травму: при установці опори (ніжки) нахилу арки, шматком породи, що відшарувався з боку вирубки, травмовано кисть правої руки і стопу правої ноги, про що складено акт про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 від 29 квітня 2004 року № 27.

Зазначеним рішенням зобов'язано комунальну установу «Сумська міська клінічна лікарня № 4», відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми видати ОСОБА_4 направлення на проходження МСЕК для встановлення відсотка стійкої втрати працездатності, пов'язаної з наслідками нещасного випадку, та щодо якого складено акт за формою Н-1 від 29 квітня 2004 року № 27.

Згідно з довідкою МСЕК від 29 лютого 2016 року позивачу встановлена ступінь стійкої втрати професійної працездатності 30 %, в тому числі 15 % первинно.

03 березня 2016 року позивач звернувся до відповідача із заявою про призначення йому страхових виплат на підставі акта про нещасний випадок на виробництві форми Н-1 від 29 квітня 2004 року № 27 та довідки МСЕК.

Листом від 12 березня 2016 року № 63/10-05 за підписом в.о. начальника відділення виконавчої дирекції фонду у м. Суми С. В. Метельова, йому було повідомлено, що акт за формою Н-1 від 29 квітня 2004 року № 27 складений з порушенням чинного на той час Положення про порядок розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві, а тому є невстановленої форми. Запропоновано звернутися до суду для визнання актом за формою Н-1 таким, що має юридичне значення для призначення страхових виплат за рахунок фонду.

Згідно із частиною першою статті 15 ЦПК України 2004 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до частини першої статті 17 КАС України 2004 року юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Зокрема, юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності (пункт 1 частини другої статті 17 КАС України 2004 року).

Суб'єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 3 КАС України 2004 року).

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Преамбулою Закону № 1105-XIV передбачено, що цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов'язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров'я.

Згідно з частинами першою, другою статті 4 Закону № 1105-XIV Фонд є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов'язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Фонд є некомерційною самоврядною організацією, що діє на підставі статуту, який затверджується його правлінням.

Одними із принципів соціального страхування, відповідно до приписів пункту 3 частини першої статті 3 Закону № 1105-XIV, зокрема, є законодавчо визначені умови і порядок здійснення соціального страхування та державні гарантії реалізації застрахованими особами своїх прав.

Частинами 6, 7 статті 6 Закону № 1105-XIV передбачено, що рішення правління Фонду, прийняте в межах його компетенції, є обов'язковим для виконання, у тому числі всіма страхувальниками та застрахованими особами, яких воно стосується. Рішення правління Фонду оформляється постановою, відповідно до закону є регуляторними актами, розробляються, розглядаються, приймаються та оприлюднюються з урахуванням вимог Закону України «Про засади державної регуляторної політики у сфері господарської діяльності».

Відповідно до статті 8 Закону № 1105-XIV виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду, є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду. Робочими органами виконавчої дирекції Фонду є її управління в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, відділення в районах і містах обласного значення. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду є юридичними особами, мають самостійні кошториси, печатки із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. Робочі органи виконавчої дирекції Фонду провадять свою діяльність від імені виконавчої дирекції Фонду в межах та в порядку, визначених цим Законом, статутом Фонду, типовим положенням про робочі органи виконавчої дирекції Фонду, що затверджується його правлінням, та положенням, затвердженим директором виконавчої дирекції Фонду.

Згідно із статтею 9 Закону № 1105-XIV основними завданнями Фонду та його робочих органів, зокрема, є реалізація державної політики у сферах соціального страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності, медичного страхування; надання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг відповідно до цього Закону.

Тобто Фонд є суб'єктом владних повноважень, наділений владними управлінськими функціями.

Статтею 44 Закону № 1105-XIV встановлено, що Фонд розглядає справу про страхові виплати на підставі заяви потерпілого або заінтересованої особи за наявності усіх необхідних документів і приймає відповідні рішення у десятиденний строк, не враховуючи дня надходження зазначених документів.

Відповідно до статті 17 Закону № 1105-XIV спори, що виникають із правовідносин за цим Законом, вирішуються в судовому порядку.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 18 КАС України 2004 року місцевим загальним судам як адміністративним судам підсудні усі адміністративні справи щодо спорів фізичних осіб із суб'єктами владних повноважень з приводу обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Ураховуючи принципи, функції Фонду та зміст положень вищезазначених норм права, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що за предметним та суб'єктним складом цей спір має ознаки публічно-правових правовідносин, а отже підлягає розгляду за правилами КАС України.

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду у зв'язку з тим, що відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми не вирішило питання та фактично відмовило йому у призначенні страхових виплат, які належать до виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням. Тобто позивач не погодився з бездіяльністю суб'єкта владних повноважень.

Ураховуючи принципи, функції Фонду та зміст положень вищезазначених норм права, за предметним та суб'єктним складом цей спір має ознаки публічно-правових правовідносин, за предметом та суб'єктним складом, а отже, підлягає розгляду за правилами КАС України.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справу з порушенням норм процесуального права, а саме статті 15 ЦПК України 2004 року.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 25 квітня 2018 року у справі № 360/1438/16а (провадження № 11-350апп18); від 04 квітня 2018 року у справі № 280/1539/15-ц (провадження № 14-87цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати рішення суду першої та апеляційної інстанції у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити позов без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 27 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов'язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги (частина друга статті 414 ЦПК України в чинній редакції).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 256 ЦПК України, якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду належить розгляд таких справ.

Ураховуючи викладене, не обговорюючи питання правильності застосування судами норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про те, що касаційна скарга Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 256, 389, 402, 409, 414 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України у Сумській області задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 16 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Сумської області від 16 червня 2016 року скасувати.

Закрити провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Суми про зобов'язання вчинити дії.

Повідомити ОСОБА_4, що розгляд цієї справи належить до юрисдикції адміністративного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Пророк В. М. Сімоненко С. П. Штелик