Справа №442/6243/18
Провадження №2/442/2080/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Заочне

29 листопада 2018 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої-судді - ОСОБА_1,

за участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

17.09.2018 року позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулись до суду з вказаним позовом до відповідачів ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в якому просять визнати за ними, право власності по 1/6 кожному у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що вул. Котляревського, 66, в м. Дрогобичі Львівської області.

Ухвалою від 04.10.2018 року в даній справі відкрито провадження та призначено до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження на 02.11.2018 року.

В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що на даний час житловий будинок на вул. Котляревського, 66, у м. Дрогобич Львівської області належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_3 (25/48 частки), ОСОБА_4 (7/48 частки), ОСОБА_5 (1/4 частка), ОСОБА_6 (1/12 частка). У даному житловому будинку проживало подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_8, в яких було троє синів: ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10 Відповідно до Акту закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами затвердженого 19.03.1970 року, власниками будинку були: ОСОБА_7 та ОСОБА_9 по ? частці кожному. ОСОБА_7 був лише титульним власником ? частки, а реально дана частка розподілялася як спільне майно подружжя (1/4 ОСОБА_7, 1/4 - його дружини, ОСОБА_3М.). Після смерті діда, ОСОБА_7, його частку (1/4 частку, інша 1/4 належала його дружині ОСОБА_8 як спільне майно подружжя) успадкували: дружина - ОСОБА_8 (1/12 частка), син - ОСОБА_6 (1/12 частка), відповідач по справі, син - ОСОБА_10 (1/12 частка). Інша 1/2 частка будинку, яка належала рідному дядьку позивача, ОСОБА_9 розподілилась наступним чином: ОСОБА_5 (першій дружині ОСОБА_9В) належить 1/4 частка будинку на підставі рішення суду від 24.02.1976 року; ОСОБА_11 (друга дружина ОСОБА_9В) 1/4, яку вона успадкувала після його смерті. Бабця, ОСОБА_8, яка на час своєї смерті володіла 1/3 часткою (1/4 власність одного з подружжя + 1/12 власність, яку успадкувала після смерті чоловіка, ОСОБА_7М.) вищевказаного будинку заповіла своєму сину ОСОБА_10 (1/12 частку) та своєму внуку ОСОБА_12 (1/4), який не прийняв спадщину, дану частку успадкували спадкоємці за законом, два сини ОСОБА_10 та ОСОБА_9 по 1/8 частці. Після смерті ОСОБА_10 його частку у розмірі 7/24 (1/12 після смерті батька, 1/12 за заповітом після смерті матері, 1/8 за законом після смерті матері) - успадкували син ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_4 по 7/48 кожен. Після смерті ОСОБА_9, його частку 3/8 = 1/4 частка на праві власності належала ОСОБА_9 + 1/8 після смерті матері за законом успадкувала його друга дружина ОСОБА_11. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом №423 від 20.06.2018 року власником 3/8 часток даного житлового будинку є ОСОБА_3, який успадкував його після смерті дружини його дядька ОСОБА_11, яка склала заповіт, якій належало 3/8 часток після смерті чоловіка ОСОБА_9 3/8 = 1/4 частка на праві власності належала ОСОБА_9 + 1/8 після смерті матері за законом. Отже на даний час, після оформлення вищезазначеної спадщини усього 2/3 часток (7/48 + 7/48 + 3/8) належать ОСОБА_3 (7/48 + 3/8) та ОСОБА_4 (7/48). Інші 1/3 частки (1/4 + 1/12) належить ОСОБА_5 (1/4 частка), яку вона отримала як поділ майна подружжя від ОСОБА_9 за рішенням суду від 24.02.1976 року та ОСОБА_6 (1/12), сину бабці та дідуся позивача, рідному дядькові позивача, яку він успадкував після смерті свого батька, ОСОБА_7 При тому, що житловий будинок належить 4-м особам, проте лише вони позивачі по справі, проживають та користуються вищезазначеним житловим будинком протягом усього життя. Вони ОСОБА_3 та ОСОБА_4, які являються сином та матірю один для одного, успадкувавши даний будинок, постійно проживають у ньому разом однією сімєю, дбають про утримання, ремонт цілого будинку, оплачують комунальні послуги та ін. Фактично лише вони користуються для проживання їхньої сімї у даному житловим будинком більше 40 років, що підтверджується документами та свідками, сусідами. Під час свого проживання вони утримували та надалі утримують даний житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями в належному стані, тобто роблять усі ремонтні роботи: даху, каналізації, провели водогін до будинку, фарбування будинку, неодноразово проводили капітальний ремонт в кімнатах будинку. Всі ці ремонтні роботи проводили за власні кошти їхньої сімї. Даний житловий будинок потребує значних витрат, оскільки збудований близько 50 років тому. За весь час їхнього проживання їхня сімя сплачувала комунальні послуги за користування водою, газом, електроенергією. Особисті рахунки по сплаті комунальних послуг відкриті на їх прізвище. Усі документи, які стосуються даного житлового будинку знаходяться у них на руках, проте, вони позбавлені можливості оформлення субсидії, приватизації земельної ділянки та ін., у звязку з тим, що інших співвласників, відповідачів по справі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не можуть знайти, будь-який зв'язок з ними відсутній. Лише припускають, що якщо ОСОБА_5 ще жива, хоча на даний час її вік близько 90 років, то знаходиться на Сході України, так як після розлучення з чоловіком ОСОБА_9 виїхала туди на постійне місце проживання. Однак, де знаходиться та проживає інший співвласник даного будинку - ОСОБА_6, їм невідомо. Жодних відомостей про його місцезнаходження у них немає. Враховуючи вказане вище, просять даний позов задовольнити.

Сторони в судове засідання не з'явились.

Представник позивачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - ОСОБА_13 подала заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій відзначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про час та місце судового засідання були повідомлені як по місцю реєстрації, так і шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Однак, в судове засідання не зявились без поважних причин та не повідомили суд про причини неявки, відзиву (заперечень) проти позову не подали. При таких обставинах суд визнав неявку відповідачів неповажною та розглянув справу у їх відсутності.

Оскільки, учасники справи в судове засідання не зявились, а відтак відповідно до вимог ч. 2ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань.

Вимогами ст. ст. 13, 81 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України.

Матеріалами справи встановлено, що згідно свідоцтва про смерть серії ІІ-СГ № 450113 від 09.10.1987 року, актовий запис № 421, виданого у відділі ЗАГСу Дрогобицького міськвиконкому вбачається, що ОСОБА_7 помер 21.10.1986 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії ІІ-СГ № 438573 від 11.06.1988 року, актовий запис № 254, виданого у відділі ЗАГС Дрогобицького міськвиконкому Львівської області вбачається, що ОСОБА_8 померла 10.06.1988 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-СГ № 120417 від 05.04.1999 року, актовий запис № 237, виданого у відділі ЗАГС Дрогобицького міськвиконкому Львівської області вбачається, що ОСОБА_10 помер 04.04.1999 року.

Згідно свідоцтва про смерть серії І-СГ № 059565 від 28.09.1995 року, актовий запис № 574, виданого у відділі ЗАГС Дрогобицького міськвиконкому Львівської області вбачається, що ОСОБА_9 помер 28.09.1995 року.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії І-СГ № 259647 від 13.05.2002 року, актовий запис № 323, виданого у відділі реєстрації актів громадського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області вбачається, що ОСОБА_11 померла 13.05.2002 року.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії І-СГ № 465331 від 25.06.1983 року, виданого в Урізькій сільській раді Дрогобицького району Львівської області вбачається, що ОСОБА_9 та ОСОБА_11 (ОСОБА_14А.) перебували в зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії І-СГ № 292612 від 16.02.1974 року, виданого в с. Ластівка Турківського району Львівської області вбачається, що ОСОБА_10 та ОСОБА_4 (ОСОБА_15В.) перебували в зареєстрованому шлюбі від якого у них народився син ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження останнього серії І-СГ № 421222 від 29.03.1975 року, виданого в міському відділі м. Дрогобич Львівської області.

Згідно заповіту від 08.06.1988 року вбачається, що ОСОБА_8 належну їй на праві власності 1/4 частину житлового будинку, який знаходиться в м. Дрогобич, по вул. Котляревського № 66, Львівської області, заповіла ОСОБА_12, а 1/12 частину вказаного будинку ОСОБА_10

Відповідно до заповіту від 26.04.2002 року вбачається, що ОСОБА_11 на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті та на що вона за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3

Згідно довідки виданої ОСОБА_4 та ОСОБА_3 в КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» від 16.05.2018 року вбачається, що будинок № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області зареєстрований на праві власності за ОСОБА_9 (1/4 ід. ч.), ОСОБА_5 (1/4 ід. ч.), ОСОБА_8 (1/4 ід. ч.), ОСОБА_8 (1/12 ід. ч.), ОСОБА_10 (1/12 ід. ч.) та ОСОБА_6 (1/12 ід. ч.).

Натомість, відповідно до акту закінчення будівництва і введення в експлуатацію індивідуального житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами затвердженого 19.03.1970 року власниками будинку № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області були: ОСОБА_7 та ОСОБА_9 по 1/2 частці кожному.

Згідно свідоцтв про право власності від 08.01.1987 року та 08.01.1988 року вбачається, що ОСОБА_8 після смерті свого чоловіка ОСОБА_7 успадкувала 1/2 частину житлового будинку № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області. В подальшому, ОСОБА_8, ОСОБА_6 та ОСОБА_10 успадкували по 1/4 частині житлового будинку № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області після смерті ОСОБА_7

Відповідно до рішення народного суду м. Дрогобичі Львівської області від 24.02.1976 року вбачається, що за ОСОБА_5 визнано право власності на 1/4 частину будинку № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області.

Згідно свідоцтв про право на спадщину за законом від 15.06.2018 року, 15.06.2018 року та 20.06.2018 року вбачається, що ОСОБА_4 успадкувала 7/48 часток житлового будинку № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області, ОСОБА_3 успадкував 7/48 часток вказаного житлового будинку та в подальшому ОСОБА_3 успадкував 3/8 часток вказаного житлового будинку.

Відповідно до довідки виданої в КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» Дрогобицької міської ради від 03.02.2018 року за № 522 вбачається, що ОСОБА_8 до дня смерті проживала в житловому будинку № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області та з нею проживали: ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_3

Згідно довідки виданої в КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» Дрогобицької міської ради від 03.02.2018 року за № 521 вбачається, що ОСОБА_7 до дня своєї смерті проживав в житловому будинку № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області та з ним проживали: ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_3

Відповідно до довідки виданої в КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» Дрогобицької міської ради від 11.05.2018 року за № 549 вбачається, що ОСОБА_11 до дня своєї смерті проживала в житловому будинку № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області та з нею були зареєстровані: ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Згідно довідки виданої в КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» Дрогобицької міської ради від 11.05.2018 року за № 549 вбачається, що ОСОБА_9 до дня своєї смерті проживав в житловому будинку № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області та з ним проживали: ОСОБА_11, ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_6

Також, як вбачається із будинкової книги, а саме розділу IV «Прописка», в житловому будинку № 66, по вул. Котляревського, в м. Дрогобичі, Львівської області числяться зареєстрованими: ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_10, ОСОБА_4 та ОСОБА_9, однак утримували та надалі утримують даний житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями в належному стані лише позивачі по справі, сплачують комунальні послуги за користування водою, газом, електроенергією, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями.

Нормами частини 4 ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України гарантовано непорушність права власності, протиправність позбавлення цього права чи обмеження у його здійсненні.

Крім цього, в ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року №3477-ІV закріплено обовязок судів застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 р. і протоколів до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною ОСОБА_1 України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності (права власності) інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним кодексом України.

Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, правила ст. 344 ЦК України про набувальну давність поширюються на випадки, коли володіння майном розпочалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом.

Враховуючи, що Цивільний Кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 року (п. 1 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України) норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року.

Згідно п. 2 ч. 2. ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»:

П. 9 «Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК.

При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:

- володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності;

- володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна;

- володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).»

Відповідно до п. 11 Постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю.

П. 13 «Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник.»

П. 14 «Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»)».

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачі безперервно володіють вказаним вище нерухомим майном більше десяти років поспіль, а тому набули право власності на це майно за набувальною давністю, як це передбачено ст. 344 ЦК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 10, 12, 81, 258, 263-265, 268, 280 ЦПК України, ст. ст. 328, 392, 344, п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, п. п. 9-14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суд, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 та ОСОБА_4, право власності по 1/6 кожному у праві власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що на вул. Котляревського, 66, в м. Дрогобич Львівської області.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне судове рішення складено 29 листопада 2018 року.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, місце проживання вул. Котляревського, 66, м. Дрогобич Львівської області.

Позивач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання вул. Котляревського, 66, м. Дрогобич Львівської області.

Відповідач: ОСОБА_5, останнє відоме місце проживання вул. Котляревського, 66, м. Дрогобич Львівської області.

Відповідач: ОСОБА_6, останнє відоме місце проживання вул. Котляревського, 66, м. Дрогобич Львівської області.

Головуюча - суддя: Курус Р.І.