Справа № 404/4702/18
Номер провадження 2/404/2813/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2018 року м. Кропивницький

Кіровський районний суд м. Кіровограда в складі:

головуючої судді Варакіної Н.Б.

при секретарі - Уманенко Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кропивницькому цивільну справу за позовомШиріноваБаресБенигогли (ІН НОМЕР_1, АДРЕСА_1) до ТОВ «Порше Лізинг Україна» (, просп. П.Тичини,1В, м.Київ) про визнання договору про фінансовий лізинг недійсним та про стягнення сплачених за таким договором коштів,-

В С Т А Н О В И В:

ШиріновБаресБенигоглизвернувсядо суду з позовом до ТОВ «Порше ЛізингУкраїна» про визнання договору про фінансовийлізингнедійсним та стягненнясплачених за таким договором коштів. В обгрунутваннявимогпосилається на те, що 15.07.2014 уклав з ТОВ «Порше ЛізингУкраїна» договірфінансовоголізингу №00010141, згідно з вимогамиякогосвоєчасно та в повномуобсязісплачувавлізинговіплатежі за об'єктлізингу - автомобільVWJetta 1.4 ТSI 2014 року, шасіWVWZZZ16ZEM048400. Автомобіль 10.08.2016 булоповернено на адресу ТОВ«ПоршеЛізингУкраїна»нібито за невиплаченілізинговіплатежі в період з 16.09.2015 по 16.10.2015 у розмірі 11304,48 грн.

Звернувся 12.07.2018 до відповідача з письмовимзверненням про наданняінформації про нарахування та сплатулізинговихплатежівпо договору №00010141 від 15.07.2014 за період з 15.07.2014 по 11.07.2018 по кожному проведеному нарахуванню та сплаті із зазначенням дат та сум, проте відповіді не отримав. На виконання умов договору сплатив 234 326,41 грн.

Вважає, що п. 6.3 загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу про те, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь Порше Лізинг Україна, відображають справедливу вартість об'єкта лізингу та забезпечують отримання Порше Лізинг Україна суми, очікуваної станом на дату виконання контракту відповідно до чинного курсу обміну євро/долара США (якобумовлено сторонами в Контракті) за безготівковими операціями, встановленого українським комерційним банком (ПАТ «КІБ КредіАгріколь» або іншим банком), є такою що вводить в оману позивача, оскільки у такий спосіб позбавляє його можливості знати, через комерційну таємницю, про обмінний курс безготівкових операцій» комерційного банку ПАТ «КІБ КредіАгріколь».

Крім того, вважає, що його ведено в оману не зазначенням обставин за яких мало відбуватися визначення грошового еквіваленту ціни автомобіля відповідно до п.6.4.2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу у договорі та в додатках до нього взагалі. На сайті ПАТ «КІБ КредіАгріколь» відсутня будь-яка інформація про обмінний курс безготівкових операцій. Зазначеним порушено положення ч. 1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», яким продавця зобов'язано не включати у договори із споживачами умов, які є несправедливими, зокрема, про встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця, надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у звязку з розірванням або невиконанням ним договору.

Натомість, як договір №00010141 про фінансовий лізинг від 15.07.2014 так і Загальні комерційні умови внутрішнього фінансового лізингу містять безліч протизаконних норм, що забороняють відповідачу повертати позивачу платежі, сплачені на викуп автомобіля, в тому числі: згідно п. 2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу «Першочерговий платіж у будь-якому разі не підлягає поверненню лізингоодержувачу»;

- згідно п. 2 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу «Авансовий платіж за будь-яких умов поверненню не підлягає та на нього не нараховуються будь-які проценти, якщо тільки контрактом не передбачено інше»;

- згідно п. 6.11 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу «Платежі, здійснені лізингоодержувачем, не підлягають поверненню лізингоодержувачу, в тому числі у випадку дострокового строку лізингу/розірвання Контракту»;

- згідно п. 6.17 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу «Будь-які сплачені лізингоодержувачем Платежі за Контрактом поверненню лізингоодержувачу не підлягають»;

- згідно п. 6.17 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу «Порше Лізинг Україна має право на власний розсуд повернути частину будь-якого сплаченого лізингоодержувачемПорше Лізинг Україна Платежу, або весь платіж».

Також, вказавши в графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Плані відшкодування) та в підпункті 6.1 пункту 6 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу про таку складову лізингових платежів як комісії, відповідач ввів його в оману, оскільки не визначив з чого вони складаються, у якому розмірі та за яких умов повинні сплачуватися, який розмір процентів а який розмір комісії закладено у цьому графіку, тощо.

Однією з підстав визнання договору недійсним вважає те, що йому не було відомо, про відсутність ліцензії на здійснення фінансових послуг у відповідача, оскільки в оспорюваному договорі фінансового лізингу зазначено, що відповідач діє згідно з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг», а також іншими чинними положеннями українського законодавства. Відповідачприховав факт відсутності ліцензії на здійснення фінансових послуг на момент укладення зазначеного договору.Зазначає, що не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, оскільки в момент підписання договору вважав, що відповідач діє сумлінно.

Просив задовольнити позов, визнати договір про фінансовий лізинг недійсним та стягнути на його користь сплачені за договором кошти в розмірі 234 326,41 грн.

Представник відповідача ОСОБА_1 надав відзив на позов, в якому вимоги не визнав. У відзиві посилається на те, що відповідач має право на надання послуг фінансового лізингу, так як Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг відповідача було взято на облік як юридичну особу, що має право надавати послуги з фінансового лізингу, що підтверджується Довідкою ФЛ №387 від 24.07.2008. Юридична особа, яка надає послуги з фінансового лізингу за своїм правовим статусом не є фінансовою установою, а відтак не підпадає під регулювання ст. 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг». Наголосив на тому, що жодним чинним нормативно-правовим актом не передбачений обовязок юридичної особи, яка надає послуги фінансового лізингу, отримувати ліцензію на здійснення такої діяльності.

Відповідач не вводив в оману позивача при підписанні договору, оскільки позивач та відповідач погодили всі істотні умови договору, в результаті чого він був підписаний.

Інформація про обмінний курс за безготівковим операціями банку «КредіАгріколь Банк» жодним чином не є комерційною таємницею, а твердження позивача про це є повністю необґрунтованими та безпідставним.

При укладенні договору між сторонами було погоджено ціну (щомісячний лізинговий платіж), а також застосування еквіваленту доларів США при здійсненні розрахунків, що не суперечить вимогам ст.ст. 524, 533, 632 ЦК України, а також ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг».

Відповідач посилається на те, що позивач неправильно трактує умови договору та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що між ШиріновимБаресБенигогли та ТОВ «Порше Лізинг Україна»15.07.2014 укладений договір про фінансовий лізінг № 00010141. Об'єктом лізингу є автомобіль VWJetta 1.4 ТSI 2014 року, шасі WVWZZZ16ZEM048400 вартістю 20559 доларів США, що є еквівалентом 242596,20 грн.

На підставі виконавчого напису нотаріуса № 645 від 05.07.2016 автомобіль VWJetta 1.4 ТSI 2014 року,10.08.2016 повернутий ТОВ «Порше Лізинг Україна».

Позивач зазначає, що в повному обсязі сплачував лізингові платежі, а автомобіль повернутий відповідачу за нібито несплачені платежі у період з 16.09.2015 по 16.10.2015 у розмірі 11304,48 грн.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» передбачено, що у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Така ж вимога визначена і у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів»

Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає і механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.

Відповідно до ч. 5 п. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Метою цього Закону є створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Це означає, що Закон України «Про захист прав споживачів» безпосередньо регулює відносини, що склались між сторонами договору, а умови договору фінансового лізингу, в свою чергу, не можуть суперечити положенням цього Закону.

Так, лізинговий кредит - це кредитні відносини між юридичними особами, які виникають у разі оренди майна і супроводжуються укладанням лізингової угоди. Лізинг є специфічною формою майнового, тобто товарного кредиту. Його специфіка полягає у тісному взаємозвязку і переплетенні кредитних, фінансових та орендних відносин. З точки зору змісту кредитних відносин, лізинг можна розглядати як різновид довгострокового кредиту, який надається в натуральній формі і погашається позичальником у розстрочку.

Отже, лізинг є комерційною угодою, що заснована на оренді товарів тривалого користування виробничого призначення. Це одна з форм інвестицій в основний капітал за посередництвом лізингової компанії (лізингодавця), який купує для товаровиробника (лізингоодержувача) майно і надає йому в оренду з метою виробничого використання. Таким чином, лізингодавець фактично кредитує лізингоодержувача.

Положеннями ст. 8 ЦК України визначено, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Виходячи із зазначеного, за аналогією до спірних правовідносин між позивачем та відповідачем підлягає застосуванню рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа № 1-26/2011), у якому Конституційний Суд України зазначає, що держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри в суспільстві. Разом з тим споживачу, як правило об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок введення його в оману придбати непотрібні йому кредитні послуги.

Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів (п. 3.2. Рішення).

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивачу, як споживачу, на момент укладення договору об'єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору фінансової послуги із запропонованих на ринку, а також для оцінки договору з відповідачем щодо придбання у нього послуги фінансового лізингу, який мав стандартну форму (частина перша статті 634 ЦК України).

Згідно з п. 2. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Отже, відповідач проігнорував дані вимоги законодавства, що є однією з підстав визнання договору недійсним, адже згідно з ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно: 1) основних характеристик продукції, таких як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, гарантійне обслуговування, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) будь-яких застережень щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 3) ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг; 4) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 5) характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 6) права споживача або небезпеки, що йому загрожує.

Підпунктом 6.3 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, якими визначеного, що сторони погоджуються, що лізингові платежі та інші платежі, що підлягають виплаті за цим контрактом на користь «Порше Лізинг Україна», відображають справедливу вартість обєкта лізингу та забезпечують отримання «Порше Лізинг Україна» суми, очікуваної станом на дату виконання контракту відповідно до чинного курсу обміну євро/долара США (як обумовлено сторонами в контракті) за безготівковими операціями, встановленого українським комерційним банком (ПАТ «КІБ КредіАгріколь» або іншим банком) або Національним банком України, (надалі «обмінний курс»), як буде обрано за рішенням «Порше Лізинг Україна», станом на дату, коли кожен платіж підлягає здійсненню. З цією метою лізингові платежі, інші платежі, а також будь-які інші платіжні зобовязання, передбачені цим контрактом, розраховуються в євро/доларах США (як обумовлено сторонами в контракті) на змінній основі та підлягають сплаті в українських гривнях за обмінним курсом за безготівковими операціями вказаного вище банку, чинним на робочий день, що передує дню виставлення рахунка.

У разі часткової зміни вищевикладених положень цього пункту, «Порше Лізинг Україна» матиме право вимагати, щоб лізингові платежі та усі інші платежі за цим контрактом були розраховані за обмінним курсом іншого банку (Національного банку України, ПАТ «КІБ КредіАгріколь» або іншого банку) замість обмінного курсу банку, вказаного вище. Сторони погоджуються, що така вимога може бути висунена на власний розсуд «Порше Лізинг Україна» та без обмежень щодо кількості таких вимог протягом дії контракту, і для цього не вимагається згода лізингоодержувача.

Зазначена формула визначення грошового еквіваленту ціни автомобіля та лізингових платежів в доларах США є такою, що вводить в оману, оскільки у такий спосіб позбавляє споживача можливості знати, через комерційну таємницю, «обмінний курс безготівкових операцій» комерційного банку ПАТ «КІБ КредіАгріколь.

Посилання представника ТОВ «Порше Лізинг Україна» на те, що з такими даними можна ознайомитись як на його сайті, так і на сайті цього банку не відповідає дійсності, оскільки дані саме про «обмінний курс безготівкових операцій» цього банку там відсутні.

Коли та при яких обставинах визначення грошового еквіваленту ціни автомобіля в доларах США мало відбуватися відповідно до пункту 6.3 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу у договорі та в додатках до нього взагалі не визначено.

Положеннями ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавця зобовязано не включати у договори із споживачами умов, які є несправедливими. Як зазначено у п.п.3,4 ч. 3 цієї норми Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про:

встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (п.3);

надання можливості продавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця у зв»язку з розірванням або невиконанням ним договору (п.5.6.)

надання можливості продавцю збільшувати або зменшувати лізингові платежі або інші платежі в одностороньому порядку (п.6.13.)

Натомість як договором так і Загальними комерційними умовами внутрішнього фінансового лізингу не перебдачено повернення платежів, сплачених на викуп автомобіля. У договорі про це зазначено при викладі п 6, 12. Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, де дострокове розірвання договору за ініціативою споживача розглядається виключно у ракурсі «дострокового викупу», яякий дозволяється відповідачем лише після виконання низки платежів та умов.

Відповідно до п.9 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір укладений із споживачем особисто в місці, іншому ніж торговельні або офісні приміщення продавця, вважається договором, укладеним поза торговельними або офісними приміщеннями. позивач уклала спірний договір м. Кіровоград, де у якості продавця та постачальника заначено ТОВ «Атлантик» а відтак він є договором, укладеним поза торговельними або офісними приміщеннями.

Положеннями ч.3 ст.12 цього Закону визначено, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями споживач має право розірвати договір за умови повідомлення про це продавця (виконавця) протягом 14 днів з дати одержання документа, який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельним або офісним приміщенням чи прийняття продукції або першої поставки такої продукції, за умови, що така продукція є річчю, а прийняття чи поставка продукції відбувається пізніше часу одержання споживачем документа на їх продаж.

Натомість, згідно розділу 12 Загальних комерційних умов внутрішнього фінансового лізингу, цей договір може бути розірваний Лізінгоотримувачем лише за згодою лізингодавця ТОВ «Порше Лізинг Україна», і то не раніше ніж через 12 місяців із дати початку строку лізингу.

Відтак, і ці умови договору суперечать вимогам закону й підлягають визнання недійсними, адже відповідно до п.6 ч.3 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд(п.п. 12.6 Загальних комерційних умов), якщо споживачеві таке право не надається.

Оспорюваним договором покупця - споживача фінансових послуг фактично позбавлено права дострокового розірвання Договору навіть у випадку порушення його права шляхом виставлення необґрунтованого рахунку, оскільки у випадку не оплати одного платежу навіть частково протягом 30-ти днів лізингодавець може розірвати договір і витребувати обєкт лізингу (п.п. 8.3.2., 12.6 Загальних комерційних умов).

Фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем.

У такий спосіб законодавець захищає право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента.

Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу.

Відповідно до положень ст. 655 ЦК України, суд вважає, що погоджена сторонами ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору.

Вартість предмета лізингу вказана в прийому-передачі і складає 242596,20 грн., що на той момент відповідало 20559 доларів США, проте лізингові платежі та адміністративній платежі виражені виключно у доларовому еквіваленті, що не дає можливості споживачу адекватно оцінити необхідний щомісячний платіж у національній валюті і дає можливість відповідачу згідно п. 6.3 Договору лише за власним вибором визначати курс валюти станом на дату, коли підлягає оплаті кожен платіж.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів.

При вирішенні спорів про захист прав споживачів суд враховує, що тягар доказування обставин, які звільняють від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання зобов'язання, в тому числі й за спричинену шкоду, лежить на продавцеві (виготівникові).

У Директиві 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року щодо несправедливих видів торговельної практики зазначається, що фінансові послуги через їхню складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов'язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і, таким чином, ефективного вибору. Для підтримання впевненості споживачів загальна заборона несправедливих видів торговельної практики однаковою мірою повинна застосовуватися до тих із них, що виникають як за межами контрактних відносин між торговцем та споживачем, так і під час виконання укладеного контракту (пункти 9, 13, 14 преамбули зазначеної Директиви).

Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії.

Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним.

Відповідачем підтверджено відсутність ліцензії для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства.

Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) зурахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлюпродаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

За таких обставин суд вважає, що вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Представник відповідача просить застосувати строк позовної давності, оскільки договір укладений 15.07.2014, а з позивач звернувся до суду у липні 2018 року.

Позивач зазначає, що при укладенні договору відповідач приховав факт відсутності ліцензії на здійснення фінансових послуг. Тоді як він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, адже підписуючи та виконуючи Договір фінансового лізингу усвідомлював, що відповідач діє сумлінно, згідно з положеннями Закону України «Про фінансовий лізинг», а тому зобов'язаний мати відповідну ліцензію. Враховуючи вищевикладені обставини, в період підписання та безпосереднього виконання умов Договору фінансового лізингу №00010141 від 15.07.2014 року у позивача не було підстав для сумніву у сумлінності відповідача.

Позивач посилається на те, що про відсутність у відповідача ліцензії для здійснення фінансових послуг дізнався 16.07.2018 на офіційному сайті - «Єдиний державний реєстр судових рішень» з постанови Верховного Суду України від 22.11.2017 по справі № 405/2286/15-ц. Пунктом 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: визначено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1ст. 261 ЦК України - від дня, колиособа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Суд приймає до уваги той факт, що як на момент укладення договору так і пізніше, позивач не володів інформацією щодо наявності ліцензії на здійснення фінансових послуг, та приходить до висновку, що строк звернення до суду позивачем не пропущений.

Позивач посилається на те, що договір фінансового лізингу має бути нотаріальнопосвідчений.

Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, повязаних з лізингом, застосовуються загальні положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору, відповідно до ст. 628 ЦК України.

Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Договір, який є предметом спору нотаріально посвідчено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. При цьому в судовому порядку нікчемний договір недійсним не визнається, а тому з цих підстав позов задоволений бути не може.

Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь Держави.

На підставі 6, 203, 253, 256, 257, 261, 266, 525, 526, 530, 625, 629, 632, 638, 651, 654, 806, 807, 1054 ЦК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», Законом України «Про захист прав споживачів», суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ШиріноваБаресБенигогли (ІН НОМЕР_1, АДРЕСА_2) до ТОВ «Порше Лізинг Україна» (, просп. П.Тичини, 1В, м. Київ) про визнання договору про фінансовий лізинг недійсним та стягнення сплачених за таким договором коштів - задовольнити.

Визнати недійсним договір про фінансовий лізинг від 15.07.2014 року №00010141, укладений між ТОВ «Порше Лізинг Україна» та ШиріновимБаресомБенигогли.

Стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» (, просп. П.Тичини, 1В, м. Київ) на користь ШиріноваБаресаБенигогли ( ІН НОМЕР_1, АДРЕСА_2) грошові кошти сплачені за договором від 15.07.2014 року №00010141 в розмірі 234 326,41 грн.

Стягнути з ТОВ «Порше Лізинг Україна» (, просп. П.Тичини, 1В, м. Київ) на користь держави судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Рішення може бути оскаржено протягом 30 днів з дня його складення, шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду або безпосередньо через суд першої інстанції.

Рішення складено 12.11.2018.

Суддя Кіровського Н. Б. Варакіна

районного суду

м.Кіровограда