Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 278/727/16-ц

провадження № 61-15069св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Житомирської області в інтересах держави

відповідачі: Житомирська районна державна адміністрація Житомирської області, ОСОБА_2,

треті особи: Державна екологічна інспекція у Житомирській області, дочірнє підприємство «Червоноармійський лісгосп АПК» Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» Житомирської обласної ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області на рішення апеляційного суду Житомирської області від 04 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Борисюка Р. М., Галацевич О. М., Широкової Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року заступник прокурора Житомирської області в інтересах держави звернувся до суду з позовом до Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області, ОСОБА_2, треті особи: Державна екологічна інспекція у Житомирській області, дочірнє підприємство «Червоноармійський лісгосп АПК» Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» Житомирської обласної ради, про визнання недійсним та скасування розпорядження, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що голова Житомирської районної державної адміністрації не мав повноважень на передачу в оренду земельної ділянки лісового фонду (лісові насадження) площею понад 1 га. Земельна ділянка передана ОСОБА_2 на підставі незаконних рішень органу виконавчої влади із фактичною зміною цільового призначення на нелісогосподарські потреби без розробки та затвердження проекту землеустрою, без витребування експертних висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства та без погодження з територіальним органом центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства. З ОСОБА_2 у порушення вимог статей 122, 149 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статті 18 Лісового кодексу України (далі - ЛК України) укладено не договір довгострокового тимчасового користування лісами, а договір оренди земельної ділянки лісового фонду з органом виконавчої влади, який фактично не мав права розпоряджатися землями вказаної категорії, що суперечить вимогам закону.

На підставі викладеного прокурор Житомирської області просив: визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 12 листопада 2007 року № 1127 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку технічної документації по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складанню договору оренди прибережної захисної смуги на території Туровецької сільської ради»; визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 31 березня 2008 року № 433 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складанню договору оренди землі, з метою передачі її в оренду ОСОБА_2 на території Туровецької сільської ради»; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 02 червня 2008 року, укладений між Житомирською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2, яким останньому передано в строкове платне користування земельну ділянку площею 1,4 га під прибережну смугу для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей, що знаходиться на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області за межами населених пунктів.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації від 12 листопада 2007 № 1127 «Про надання дозволу ОСОБА_2 на розробку технічної документації по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складанню договору оренди прибережної захисної смуги на території Туровецької сільської ради». Визнано незаконним та скасовано розпорядження голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області

від 31 березня 2008 № 433 «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та складанню договору оренди землі, з метою передачі її в оренду ОСОБА_2 на території Туровецької сільської ради». Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки, укладений 02 червня 2008 року між Житомирською районною державною адміністрацією Житомирської області та ОСОБА_2, яким останньому в строкове платне користування передано земельну ділянку площею 1,4 га під прибережну смугу, для культурно-оздоровчих цілей, рекреаційних цілей, що знаходиться на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області. Стягнуто з Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області та ОСОБА_2 на користь прокуратури Житомирської області витрати на судовий збір по 2 067 грн з кожного.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що при видачі оспорюваних розпоряджень голова Житомирської районної державної адміністрації вийшов за межі наданих йому повноважень. Спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду і передача її у користування згідно з вимогами чинного законодавства належить до повноважень Кабінету Міністрів України. Строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки початком його перебігу є момент отримання прокурором повідомлення про порушення відповідачами вимог чинного законодавства.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 04 квітня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Стягнуто з прокуратури Житомирської області на користь ОСОБА_2 4 547,40 грн судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що голова Житомирської районної державної адміністрації при винесенні спірних розпоряджень, укладенні спірного договору оренди земельної ділянки діяв у межах наданих повноважень, передбачених Законом України «Про місцеві державні адміністрації» та у відповідності до положень цивільного, земельного, водного, лісового законодавств України.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Житомирської області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Житомирська районна державна адміністрація перевищила свої повноваження в частині передачі в оренду спірної земельної ділянки площею 1,4 га, оскільки відповідно до статті 47 ЛК України саме Кабінет Міністрів України вирішує питання щодо розпорядження земельними лісовими ділянками площею більше ніж 1 га. Також вказаною районною державною адміністрацією порушено порядок зміни цільового призначення цієї земельної ділянки.

У серпні 2017 року представник ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим. Вирішуючи питання про передачу спірної земельної ділянки в оренду Житомирська районна державна адміністрація діяла в межах наданих повноважень та відповідно до норм чинного законодавства. Земельна ділянка передана в оренду без зміни її цільового призначення.

26 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08 червня 2007 року є власником земельної ділянки водного фонду, площею 2,4 га, яка розташована на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області за межами населених пунктів із цільовим призначенням - для рибогосподарських потреб.

Відповідно до листа генерального директора Житомирського обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Житомироблагроліс» Житомирської обласної ради від 04 вересня 2007 року, враховуючи погодження дочірнього підприємства «Житомирський лісгосп АПК», на підставі статей 18, 20, 31 ЛК України, підприємство не заперечувало проти передачі у встановленому порядку для довгострокового користування терміном на 10 років земельної ділянки лісового фонду без вилучення її у постійного лісокористувача, що розташована у Вересівському лісництві, квартал 24, виділ 12, загальною площею 1,4 га для культурно-оздоровчих, рекреаційних цілей та обслуговування водойми, яка перебуває у власності ОСОБА_2

12 листопада 2007 року розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області надано дозвіл на розроблення технічної документації по встановленню зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1,4 га з метою передачі в оренду прибережної захисної смуги без вилучення у постійного лісокористувача дочірнього підприємства «Житомирський лісгосп АПК» для культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області та складання договору оренди землі.

Розпорядженням голови Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області від 31 березня 2008 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та передано в оренду терміном на 10 років ОСОБА_2 земельну ділянку площею 1,4 га під встановлення прибережної захисної смуги за рахунок земель ДП «Житомирський лісгосп АПК» без вилучення її в постійного лісокористувача для обслуговування водойми, культурно-оздоровчих та рекреаційних цілей на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області шляхом укладення договору оренди землі.

Договір оренди спірної земельної ділянки укладено 02 червня 2008 року, зареєстровано у Житомирському районному відділі регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру»

02 червня 2008 року та оформлено акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду.

Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Статтею 122 ЗК України передбачено, що вирішення питань щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування із земель державної чи комунальної власності належить до компетенції відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Суд першої інстанції встановив, що спірний договір оренди укладено без вилучення земельної ділянки у постійного лісокористувача за межами населених пунктів на території Туровецької сільської ради Житомирського району Житомирської області. Договір зареєстрований у Житомирському районному відділі регіональної філії ДП «Центр державного земельного кадастру».

Встановлено, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду.

Зазначені обставини судом першої інстанцій встановлені на підставі технічної документації, реєстраційної картки земельної ділянки, листа «Житомироблагролісу» Житомирської обласної ради, договору оренди, акта прийому передачі земельної ділянки, кадастрового плану земельної ділянки.

Згідно зі статтею 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб'єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Земельні відносини, що виникають при використанні лісів, як зазначено в частині другій статті 3 ЗК України, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

За нормами статті 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Статтею 13 ЗК України передбачено, що саме до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 84 ЗК України в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом (пункт «ґ» частини четвертої статті 84 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 га у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств. Громадяни та юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення (стаття 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства (стаття 57 ЗК України, частина перша статті 17 ЛК України).

Згідно зі статтею 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» від 09 квітня 1999 року № 586-XIV, статтею 31 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, до повноважень державних адміністрацій у сфері лісових відносин належать, у тому числі, передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею до 1 га, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст республіканського (Автономної Республіки Крим) й обласного значення та припинення права користування ними.

Передача у власність, надання в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більше як 1 га, що перебувають у державній власності, належать до повноважень Кабінету Міністрів України у сфері лісових відносин (стаття 27 ЛК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Стаття 57 ЛК України визначає вимоги щодо порядку та умов зміни цільового призначення земельних лісових ділянок з метою їх використання в цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства.

Відповідно до частини дев'ятої статті 149 ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси - площею понад 1 га для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п'ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, установлених статтею 150 цього Кодексу.

Місцевий суд, з'ясувавши, що ліси та землі лісового фонду України є об'єктами підвищеного захисту зі спеціальним режимом використання та спеціальною процедурою надання, при цьому в даному випадку жодних дій щодо розпорядження зазначеною земельною ділянкою Кабінет Міністрів України не вчиняв, дійшов обґрунтованого висновку про доведеність прокурором факту порушення вимог чинного законодавства при передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Апеляційний суд на вказані вище обставини справи та норми матеріального права уваги не звернув та дійшов помилкового висновку, що голова Житомирської районної державної адміністрації Житомирської області при винесенні спірних розпоряджень, укладенні спірного договору оренди земельної ділянки діяв у межах наданих повноважень, передбачених Законом України «Про місцеві державні адміністрації» та у відповідності до положень цивільного, земельного, водного, лісового законодавства України.

Так, стаття 1 Першого протоколу до Конвенції гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

У суді першої інстанції представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала заяву про застосування строку позовної давності.

Разом з тим, вірно встановивши обставини справи, що спірна земельна ділянка передана у користування з порушенням норм чинного законодавства, отже, в наявності порушене право або охоронюваний законний інтерес позивача, за захистом якого він звернувся до суду, суд неправильно встановив обставини справи щодо пропуску прокурором строку позовної давності.

Частиною другою статті 2 ЦК України передбачено, що одним з учасників цивільних правовідносин є держава, яка згідно зі статтями 167, 170 цього Кодексу набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом, та діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

За частиною другою статті 3 ЦПК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи у судах першої, апеляційної інстанцій, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси.

На прокуратуру відповідно до пункту 2 статті 121 Конституції України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин та розгляду справи у судах першої, апеляційної інстанцій, покладено представництво інтересів держави у випадках, визначених законом.

Статтею 45 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи у судах першої, апеляційної інстанцій, передбачено, що прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. І лише у разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і набуває статусу позивача.

Верховний Суд України в рішенні від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 зазначив, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У частині четвертій статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

У частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності починається з одного й того самого моменту:коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

У позовній заяві прокурор зазначив, що про порушення вимог чинного законодавства під час передачі в оренду спірної земельної ділянки йому стало відомо лише після отримання листа Державної екологічної інспекції у Житомирській області від 25 листопада 2015 року та акта перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства від 23 листопада 2015 року.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинно ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Проте, суд першої інстанції не встановив, коли саме орган, що наділений правом розпорядження спірними земельними ділянками (Кабінет Міністрів України та органи, що знаходяться в його підпорядкуванні), міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що з огляду на положення частини першої статті 261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності.

Суди першої та апеляційної інстанцій залишили поза увагою, що позовні вимоги заступника прокурора Житомирської області обґрунтовуються порушенням права власності держави на землю з боку органів державної влади і саме держава відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти й несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею (державою) незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Так, уперше факт передачі земельних ділянок органами державної влади в оренду мав місце 2008 року, тому саме від цієї дати почався перебіг строку позовної давності, а до суду з цим позовом заступник прокурора звернувся у 2016 році, тобто із пропуском установленого законом трирічного строку позовної давності.

При цьому суд першої інстанції не установив усіх обставин справи та не дослідив належним чином доказів про те, що про порушення земельного законодавства прокуратурі стало відомо лише після отримання листа Державної екологічної інспекції у Житомирській області від 25 листопада 2015 року та акта перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства від 23 листопада 2015 року, а обмежився лише твердженнями прокурора в цій частині.

За змістом пункту 4 Положення про Державну екологічну інспекцію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2001 року № 1520, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, Державна екологічна інспекція відповідно до покладених на неї завдань, зокрема, організовує та здійснює державний контроль за додержанням вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища, раціональне використання, відтворення та охорони природних ресурсів, екологічну та в межах своєї компетенції радіаційну безпеку, у сфері поводження з відходами (крім поводження з радіоактивними відходами) та небезпечними хімічними речовинами центральними та місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами і організаціями, громадянами.

Відповідно до пункту 5 Критеріїв розподілу суб'єктів господарювання за ступенем ризику їх господарської діяльності для навколишнього природного середовища та періодичності здійснення заходів державного нагляду (контролю), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 2008 року № 212, планові заходи державного нагляду (контролю) за діяльністю суб'єктів господарювання проводяться: з високим ступенем ризику - не частіше одного разу на рік, із середнім ступенем ризику - не частіше одного разу на два роки, з незначним ступенем

ризику - не частіше одного разу на три роки.

Договір оренди спірної земельної ділянки було укладено та проведено його державну реєстрацію 02 червня 2008 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис 02 червня 2008 року, тому судом не встановлено, чи мали Державна екологічна інспекція та, відповідно, позивач об'єктивну можливість знати про порушення своїх прав ще у 2008 році.

Разом з тим, перевірка законності передачі спірної земельної ділянки та складення акту перевірки відбулась у 2015 році.

На підставі викладеного, судам необхідно надати оцінку доводам сторін та встановити: чи мала прокуратура об'єктивну можливість дізнатися про порушення законодавства до отримання вказаних вище листа та акта, чи можливо було раніше встановити наявність підстав для визнання незаконним прийнятого головою адміністрації спірного рішення з огляду на презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав у разі недоведення протилежного.

Частиною третьою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Оскільки недоліки, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не можуть бути усунуті при касаційному розгляді справи, рішення судів попередніх інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані у даній постанові докази у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку кожному доказу окремо, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Житомирської області задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 23 лютого 2017 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 04 квітня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик