Справа № 2-1222/10 Головуючий у 1 інстанції: Бориславський Ю.Л.
Провадження № 22-ц/811/191/18 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Савуляка Р.В.,

суддів: Мікуш Ю.Р., Приколота Т.І.,

секретаря: Фейір К.О.

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3, представника АТ «Таскомбанк» - Лавріва В.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року у справі за заявою про відстрочення виконання судового рішення,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2018 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про відстрочення виконання судового рішення.

Заява мотивована тим, що на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баірової Н.М. перебуває виконавче провадження по виконанню виконавчого листа №2-1222/2010 виданого 24 січня 2011 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості за кредитним договором від 05 грудня 2007 року в розмірі 127601,89 доларів США, що еквівалентно 980365,32 гривень, а також судові витрати в розмірі 1700 гривень сплаченого державного мита та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

25 травня 2018 року в даному виконавчому провадженні винесено постанову про опис та арешт майна та (коштів) боржника, проведено опис та накладено арешт на квартиру ОСОБА_2, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, з метою подальшого реального виконання рішення суду.

Представник ОСОБА_2 вважав, що звернення стягнення на іпотечне майно ОСОБА_2 повинно бути відстрочено на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

З урахуванням зазначених обставин просив:

відстрочити виконання виконавчого листа №2-122/2010 виданого 24 січня 2011 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованості за кредитним договором від 05 грудня 2007 року в розмірі 127 601,89 доларів США, що еквівалентно 980365,32 гривень, а також судові витрати в розмірі 1700 гривень сплаченого державного мита та 120 гривень витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи, на весь час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (т.2.а.с.58-61).

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року у задоволенні заяви ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_2 про відстрочення виконання виконавчого листа №2-1222/2010, виданого 24 січня 2011 року Залізничним районним судом м. Львова на весь час дії ЗУ «Про мораторій на стягнення майна з громадян України», наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті - відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3

В апеляційній скарзі посилається на те, що в заяві про відстрочення виконання виконавчого листа №2-12210 надано допустимі і належні докази того, що рішення суду не підлягає до виконання на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки боржник ОСОБА_2 постійно проживає за місцем знаходження свого майна, іншого майна в неї не існує, площа квартири яка перебуває під іпотекою у валютному зобов»язанні становить 76,6 м.кв.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 31липня 2018 року у справі № 2-1222/10 скасувати, постановити нову якою відстрочити виконання виконавчого листа № 2-1222/2010, виданого 24січня 2011 року Залізничним районним судом м. Львова про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором від 05 грудня 2007 року в розмірі 127 601,89 доларів США, що еквівалентно 980 365,32 гривень, а також судові витрати в розмірі 1700 гри. сплаченого державного.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання апеляційної скарги, представника АТ «Таскомбанк» - Лавріва В.П. на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення із наступних підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом та матеріалами справи встановлено, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 08 вересня 2010р. у справі №2-1222/2010 позов ПАТ «Фольксбанк» задоволено та стягнуто солідарно із ОСОБА_2, ОСОБА_6 на користь ПАТ «Фольксбанк» заборгованість за кредитним договором №КР 4568867, договором поруки №РО91801 від 05 грудня 2007р. в розмірі 127 601,89 доларів США, що еквівалентно 980365,32 гри. а також судові витрати в розмірі 1700,00 гри та 120,00 витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи.

06 грудня 2010року рішення набрало законної сили та 24 січня 2011р. видано виконавчий лист.

По вказаному виконавчому листу відкривалось виконавче провадження у 2011р., 2015 р. та 08 травня 2018 року.

В процесі здійснення виконавчих дій було накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1. Однак, виконавчий документ у 2013 та у 2016 році було повернуто стягувачу у зв»язку з тим, що заставне майно боржника не було реалізовано.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Львівської області Баіровою Н.М. від 08 травня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2-1222/2010р., виданого 24 січня 2011 року.

25 травня 2018 року приватним виконавцем винесено постанову про опис та накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1, що належить боржнику ОСОБА_2

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до вимог ст. ст. 11, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як па підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У відповідності до ч.1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Як вбачається із Правової позиції ВСУ у справі №6-785цс15 від 6 липня 2015р. та положеннями статті 1 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та пормативио-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно ст.5 Закону України «Про виконавче провадження», примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності'яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

У відповідності до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджеио, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Як убачається із змісту заяви представника ОСОБА_2 та доводів апеляційної скарги, ОСОБА_2 отримала валютний кредит, який забезпечений нерухомим майном, що перебуває в іпотеці банку згідно Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П 05.12.2007р. за реєстровим №8263 та не володіє іншим нерухомим майном, і проживає за адресою: АДРЕСА_2, на неї поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому рішення суду про стягнення заборгованості має бути відстрочено на час дії цього Закону.

Однак такі доводи колегіє відхиляє як необґрунтовані з наступних підстав.

Згідно з ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону:

1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо такс майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами -резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовусться як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об»єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлоіюго майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2)не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3)кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Отже, мораторієм є відстрочення виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання, установлений вказаним Законом України мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Також, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

З аналізу положень статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» слідує, що мораторій на стягнення розповсюджується на нерухоме майно позичальника, який отримав кредит в іноземній валюті за наявності умов, які зазначені в самому Законі, в протилежному випадку дія мораторію на стягнення заборгованості не поширюється і стягнення проводиться згідно чинного законодавства України.

На підтвердження факту проживання на даний час у квартирі, яка є предметом іпотеки згідно Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Новосад О.П 05 грудня 2007р. за реєстровим №8263, ОСОБА_2 надала акт від 14 червня 2018р. засвідчений директором ЛЮТІ «Граніт» Стасів Г.І. (т.2 а.с.67).

У той же час, згідно даних паспорту НОМЕР_1 виданого Шевченківським РВ УМВСУ у Запорізькій області, ОСОБА_2 проживає та зареєстрована у АДРЕСА_3, що спростовує твердження останньої про використання квартири за адресою: АДРЕСА_1, як місце постійного її проживання.

Крім цього, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 вересня 2010р. у справі №2-1222/2010 передбачає стягнення коштів із боржника ОСОБА_2, разом з тим з урахуванням ч.5 ст. 48 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення па кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Посилання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на правову позицію Верховного Суду у справі №340/173/13-ц від 01 лютого 2018 року також є необґрунтованим, оскільки рішення Залізничного районного суду м. Львова від 08 вересня 2010р. у справі №2-1222/2010 передбачає стягнення коштів із боржника ОСОБА_2, а не звернення стягнення на предмет іпотеки, що мало місце у справі №340/173/13-ц від 01 лютого 2018 року.

Як зазначено у правовій позиції Верховного суду України від 21 жовтня 2015 року у справі №6-16 цс-15, Закон про мораторій не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги представника заявника, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборонено проводити стягнення заборгованості із боржника не знаходять свого підтвердження в суді апеляційної інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Судом правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не убачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ст.374 ст.ст.375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 31 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови 06 грудня 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.