Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 0818/9125/2012

провадження № 61-4702 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача:-Пророка В. В.
суддів: Висоцької В. С., Лесько А. О., Фаловської І. М., Штелик С. П.

учасники справи:

позивач-Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач-ОСОБА_6,

розглянув в порядку письмового провадження справу, відкриту за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2016 року, постановлене у складі суддів: Спас О. В., Бабак А. М., Полякова О. З.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У серпні 2012 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»)звернулось до Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя з позовом до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме:

- в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_6 в розмірі 872 689,85 грн за договором про іпотечний кредит від 04 лютого 2008 року - звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру загальною площею 60,98 м кв., житловою площею 41,20 м кв., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року), шляхом продажу предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - з укладанням від імені ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх повноважень, необхідних для здійснення такого продажу, з передачею ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в управління предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року на період до його реалізації;

- встановити початкову ціну реалізації ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року в розмірі не менше ринкової вартості, на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна;

- кошти, отримані від реалізації предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року спрямувати на розрахунковий рахунок ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК»;

- стягнути з ОСОБА_6 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3 326,30 грн.

2. Позовна заява мотивована тим, що 04 лютого 2008 року Закрите акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» - правонаступник) та ОСОБА_6 уклали договір про іпотечний кредит (а.с. 6 - 12), згідно якого ОСОБА_6 отримав кредит від позивача у розмірі 299 212,50 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом (додатковою угодою № 1 від 04 серпня 2008 року відсоткова ставка збільшилась до 25,08% річних, а з 01 лютого 2009 року - до 30% річних) з кінцевим терміном повернення 04 лютого 2038 року (далі - кредитний договір від 04 лютого 2008 року).

3. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 04 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» і ОСОБА_6 04 лютого 2008 року було укладено договір іпотеки (а.с. 20 - 23), згідно якого ОСОБА_6 надав в іпотеку вищезазначений предмет іпотеки (далі - договір іпотеки від 04 лютого 2008 року).

4. ОСОБА_6 зобов'язання за кредитним договором від 04 лютого 2008 року належним чином не виконав. У зв'язку з даними порушеннями зобов'язань ОСОБА_6 станом на 12 липня 2012 року має заборгованість - 872 689,85 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом - 309 158,97 грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом - 360 568,60 грн; пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 165 623,97 грн; штрафу - 37 338,31 грн.

5. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 04 лютого 2008 року в розмірі 872 689,85 грн ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулось до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

6. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 01 листопада 2012 року, залишеним без перегляду ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 28 грудня 2015 року позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволено.

7. Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з пунктом 2.1.5 договору іпотеки від 04 лютого 2008 року у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань, що випливають з кредитного договору від 04 лютого 2008 року, а також в інших випадках, передбачених договором, позивач має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року, в порядку, передбаченому чинним законодавством.

8. Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, зокрема, на підставі рішення суду. Суд встановив, що відповідач зобов'язання за кредитним договором від 04 лютого 2008 року належним чином не виконав, предмет іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 04 лютого 2008 року.

Короткий зміст судового рішення апеляційної інстанції

9. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, подана до суду його представником ОСОБА_7, задоволено:

- заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 01 листопада 2012 року скасовано;

- ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено;

- вирішено стягнути з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» на користь ОСОБА_6 3 658,93 грн витрат зі сплати судового збору.

10. Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам статей 212-215 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року №1618-IV (далі позначення цього документу у редакції, чинній на момент здійснення процесуальних дій судом першої інстанції та апеляційним судом, за умови однаковості положень такої редакції, - ЦПК України 2004).

11. Знайшли своє підтвердження доводи апеляційної скарги, що на час ухвалення рішення судом першої інстанції предмет іпотеки на праві власності належав не відповідачу, а іншій особі. Позивачу вказана обставина була відома, проте до відому суду першої інстанції доведена не була. З нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 17 березня 2011 року (далі - договір купівлі-продажу від 17 березня 2011 року) вбачається, що предмет іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року придбаний ОСОБА_8 в рамках процедури банкротства відповідача як фізичної особи-підприємця на підставі постанови Господарського суду Запорізької області від 16 серпня 2010 року у справі № 26/277/10 (а.с. 63-64).

12. Всупереч вимогам статей 208, 210, 232 ЦПК України 2004 суд першої інстанції не дослідив вищезазначені обставини і не надав оцінку доказам цих обставин, не навів мотивів і не вказав, чому він дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про перегляд заочного рішення. Висновки суду першої інстанції зроблені з порушенням норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а тому наявні підстави для задоволення апеляційної скарги та ухвалення нового рішення в справі про відмову в задоволенні позову.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

13. У березні 2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, вважаючи, що суд апеляційної інстанції прийняв рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

14. У касаційній скарзі ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2016 року, залишити в силі заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 01 листопада 2012 року, покласти на відповідача судові витрати.

Рух справи в суді касаційної інстанції

15. Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією ЦПК України, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією ЦПК України.

16. Згідно із частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

17. 31 січня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

18. Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

19. Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

20. Ухвалою Верховного Суду від 08 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів в порядку письмового провадження без повідомлення та виклику учасників справи за наявними у справі матеріалами.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

21. 20 квітня 2011 року постановою Вищого господарського суду України у справі № 26/277/10 постанови Господарського суду Запорізької області від 16 серпня 2010 року, ухвала Господарського суду Запорізької області від 16 грудня 2010 року, постанова Донецького апеляційного господарського суду від 07 лютого 2011 року скасовані - справу про банкрутство відповідача передано на новий розгляд до суду першої інстанції. За результатами нового розгляду справи ухвалою Господарського суду Запорізької області від 06 червня 2011 року у справі № 26/277/10-25/5009/2735/11 провадження у справі про банкрутство ОСОБА_6 припинено. Постановою Вищого господарського суду України цю ухвалу залишено без змін.

22. 16 травня 2011 року приватним нотаріусом були поновлені записи про реєстрацію обтяжень у Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року. Позивач вважає, що іпотека залишається дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек, якщо рішення суду про недійсність договору іпотеки скасоване. Кредитний договір від 04 лютого 2008 року та договір іпотеки від 04 лютого 2008 року не припинено, зобов'язання за кредитним договором відповідачем не виконано, а тому заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 01 листопада 2012 рокумає залишатись у силі.

23. Інші доводи відповідача, в тому числі ті, що вимагають переоцінки обставин справи, суд касаційної інстанції не приймає до уваги відповідно до вимог статей 76, 77, 80 та 400 ЦПК України.

(2) Позиція інших учасників справи

24. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої й апеляційної інстанцій

25. Згідно із частиною першою статті 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

26. Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

27. Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Частина друга цієї статті встановлює, що суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

28. Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

29. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина друга статті 77 ЦПК України).

30. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

31. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. (частина перша статті 80 ЦПК України).

32. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частина друга статті 80 ЦПК України). Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).

33. Стаття 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (пункт 3 частини першої).

(1.1) Щодо стягнення предмету іпотеки з відповідача

34. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості (частина друга статті 10 ЦПК України 2004).

35. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України 2004 (частина 3 статті 10 ЦПК України 2004).

36. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір (частина третя статті 60 ЦПК України 2004).

37. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша статті 179 ЦПК України 2004).

38. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (частини перша та друга статті 57 ЦПК України 2004).

39. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України 2004).

40. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті (стаття 212 ЦПК України 2004).

41. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами (частина друга статті 303 ЦПК України 2004).

42. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори (пункт 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

43. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (частина перша статті 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частина сьома статті 319 ЦК України).

44. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

45. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події (частина шоста статті 11 ЦК України).

46. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (частина четверта статті 334 ЦК України).

47. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

48. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (частина перша статті 572 ЦК України).

49. Застава виникає, зокрема, на підставі договору (згідно з частиною першою статті 574 ЦК України).

50. Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (частина перша статті 576 ЦК України). Застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом (частина друга статті 577 ЦК України).

51. У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (частини перша та друга статті 589 ЦК України).

52. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 590 ЦК України).

53. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Порядок реалізації предмета застави з публічних торгів встановлюється законом (частина перша статті 591 ЦК України).

54. Іпотекою, як окремим видом застави, є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (згідно частини першої статті 575 (окремі види застав) ЦК України). Правила про, в тому числі, інші окремі види застав встановлюються законом (згідно частини третьої статті 575 ЦК України).

55. Іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити істотні умови, передбачені частиною першою статті 18 Закону України «Про іпотеку». Іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки (частини перша та третя статті 18 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон про іпотеку).

56. У разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності іпотекодавця або визнання його банкрутом або при ліквідації юридичної особи - іпотекодавця іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобов'язання, якщо іпотекодержатель і правонаступник іпотекодавця не досягнуть згоди про інше (частина друга статті 33 Закону про іпотеку).

57. Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд (частина четверта статті 38 Закону про іпотеку).

58. Майно банкрута, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для першочергового задоволення вимог заставодержателя (абзац другий частини другої статті 26 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» (далі - Закон про банкрутство).

59. Кошти, одержані від продажу майна банкрута, у першу чергу задовольняються спрямовуються на задоволення вимог кредиторів, забезпечених заставою (згідно із підпунктом «а» пункту 1 частини першої статті 31 Закону про банкрутство).

60. Після завершення розрахунків з кредиторами громадянин-підприємець, визнаний банкрутом, звільняється від подальшого виконання вимог кредиторів, що були заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, за винятком вимог, передбачених абзацом другим цієї частини. Вимоги кредиторів щодо відшкодування шкоди, заподіяної життю та здоров'ю громадян, вимоги щодо стягнення аліментів, а також інші вимоги особистого характеру, які не були задоволені в порядку виконання постанови господарського суду про визнання громадянина-підприємця банкрутом або які погашені частково чи не заявлені після визнання громадянина-підприємця банкрутом, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця відповідно в повному обсязі або в незадоволеній їх частині в порядку, встановленому цивільним законодавством України (частина друга статті 49 Закону про банкрутство).

61. В матеріалах справи відсутні докази того, що результати відповідних торгів, за результатами яких було укладено договір купівлі-продажу від 17 березня 2011 року щодо предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року, були скасовані, а даний договір-купівлі продажу визнано недійсним. Відповідні обставини справи судами попередніх інстанцій не встановлені, а позивачем не доведені. Як вбачається з матеріалів справи реєстрація договору купівлі-продажу від 17 березня 2011 року залишається дійсною, як і державна реєстрація відповідного права власності.

62. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, з рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05 листопада 2014 року у справі № 335/819/14-ц за позовом ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_8 про звернення стягнення на предмет іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року, залишеного без змін Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 04 лютого 2015 року та Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 червня 2015 року, було встановлено, що позивач приймав участь у відповідних торгах та отримав на свій рахунок кошти за продаж предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року. Отже, позивач реалізовував своє право в процедурі відповідного банкрутства у відповідності до положень абзацу другого частини другої статті 26 Закону про банкрутство та частини другої статті 33 Закону про іпотеку в рамках вищезазначених торгів.

63. В рамках приписів статті 400 ЦПК України касаційний суд не має можливості здійснювати переоцінку обставин справи та доказів, в тому числі у справі № 808/2810/15, на яку посилається позивач. Доводи позивача в цій частині не можуть бути прийнятими до уваги, бо враховуючи вищезазначене, матеріали та встановлені судами попередніх інстанцій обставини справи, що розглядається, припинення або неприпинення договору іпотеки від 04 лютого 2008 року не впливає автоматично на чинність договору купівлі-продажу від 17 березня 2011 року згідно умов діючого законодавства. Крім того, позивач сам посилається в касаційній скарзі на те, що скасовувались судові рішення щодо банкрутства відповідача, а не про недійсність договору іпотеки від 04 лютого 2008 року.

64. Також позивач в своїй касаційній скарзі навіть не спростовує висновки суду апеляційної інстанції про те, що без встановлення того, хто є власником предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року, відповідач чи ОСОБА_8, не можна вважати, що суд першої інстанції залучив до участі у справі власника предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року як належного відповідача по цій справі. Отже, спір розглянуто без відома та участі власника предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року.

65. Враховуючи вищезазначене, на момент прийняття заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 01 листопада 2012 року захист права позивача у передбачений цим рішенням спосіб був не можливий через відсутність у відповідача юридичного права власності на предмет іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року. Суд апеляційної інстанції правильно встановив дані обставини справи та дав їм належну загальну оцінку, а відтак правильно застосував норми матеріального права.

66. Крім того, з урахуванням матеріалів справи, можна дійти висновку, що залишення заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 01 листопада 2012 року в силі призведе до можливості подвійного стягнення позивачем предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року, оскільки з матеріалів справи не вбачається, що позивач повернув відповідачу або іншій особі та не відмовився від коштів, отриманих за продаж на вищезгаданих торгах, проведених в рамках процедури банкрутства, предмету іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року. Також, враховуючи вищезазначене рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 05 листопада 2014 року у справі № 335/819/14-ц, яке було прийняте після прийняття заочного рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 01 листопада 2012 року та до прийняття рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2016 року, вбачається спроба позивача здійснити потрійне стягнення на предмет іпотеки за договором від 04 лютого 2008 року.

(2) Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

(2.1) Щодо суті касаційної скарги

67. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань. (стаття 410 ЦПК України).

68. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення (частина друга статті 412 ЦПК України).

69. На підставі здійсненої вище оцінки аргументів учасників справи Верховний Суд дійшов висновку про необхідність залишити касаційну скаргу ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» без задоволення, а рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2016 року без змін.

(2.2) Щодо судових витрат

70. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача (пункт 2 частини другої статті 141 ЦПК України).

71. Іншими учасниками справи не заявлені до відшкодування судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 409, 410, частиною другою статті 412, статтями 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

1. Залишити без задоволення касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК».

2. Залишити без змін рішення Апеляційного суду Запорізької області від 02 березня 2016 року.

3. Витрати по сплаті судового збору за подання касаційної скарги покласти на Публічне акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК».

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А. О. Лесько

В. В. Пророк

І.М. Фаловська

С.П. Штелик