Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/33115/15-ц

провадження № 61-4757св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року у складі судді: Сіромашенко Н. В. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Заришняк Г. М., Андрієнко А. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту неприйняття спадщини.

Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер її дід - ОСОБА_4 Після його смерті, його дружиною, а її бабою - ОСОБА_5 було прийнято спадщину, оскільки вони проживали однією сім'єю. Першою Київською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 1146/2009. На момент смерті діда вона також проживала з ними. Відповідач є їх дочкою та зареєстрована з ними в квартирі, хоча проживає за кордоном.

06 вересня 2011 року померла ОСОБА_5, не встигнувши оформити спадщину після смерті ОСОБА_4 Із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась позивач. Відповідач зі заявою про прийняття спадщини у передбачений законом строк до нотаріальної контори не зверталась.

Позивач вказувала, що до України відповідач потрапила внаслідок екстрадиції з Бельгії за вчинення в Україні злочину. 03 вересня 2013 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області відповідачка ОСОБА_3 була засуджена до 5 років позбавлення волі з конфіскацією майна. Достроково вийшовши з в'язниці, відповідач подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Посилаючись на те, що ОСОБА_3 не прийняла спадщину після смерті своїх батьків, просила задовольнити позов та встановити факт не прийняття спадщини ОСОБА_3 після смерті батька ОСОБА_4 та матері ОСОБА_5

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що ОСОБА_5 було складено заповіт на ім'я онуки (позивача у справі) на все належне їй майно та те, на яке вона матиме право за законом на день її смерті. При цьому доказів відносно того, що відповідач має право на обов'язкову частку у спадщині згідно з частиною першою статті 1241 ЦК України суду не надано. Більш того, з матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_5, вбачається, що у зв'язку з цим вона не була включена до кола спадкоємців. За таких обставин встановлення факту неприйняття спадщини відповідачем після смерті своєї матері взагалі не впливає на виникнення, зміну чи припинення її особистих чи майнових прав.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року залишене без змін.

Ухвала мотивована тим, що у справі відсутні будь-які належні та переконливі докази, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_3 більше 20 років не проживала в Україні й не прийняла спадщину після смерті батьків, а тому посилання позивача на ці обставини, не можуть бути прийняті до уваги. Крім того позивачем не надано доказів того, які саме її цивільні права чи інтереси були порушені відповідачем.

У жовтні 2016 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржені рішення і ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

Касаційна скаргу мотивована тим, що факт непроживання відповідача більше 20 років на території України є преюдиційним, оскільки встановлений ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13 березня 2013 року у справі № 760/4723/13-к. ОСОБА_2 вважає, що нею надано достатньо доказів непроживання відповідача більше 20 років на території України, проте судами неправильно застосована частина третя статті 1268 ЦК України, оскільки суди помилково ототожнили місця фактичного проживання та місце реєстрації. Зазначає, що сам факт реєстрації за місцем проживання спадкодавця не свідчить про прийняття спадщини згідно частини третьої статті 1268 ЦК України. Вважає, що апеляційний суд порушив норми процесуального права, оскільки посилання на те, що спосіб захисту, обраний позивачем, не передбачений статтею 16 ЦК України, є обмеженням у доступі до правосуддя.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 надала заперечення на касаційну скаргу, в яких просить касаційну скаргу відхилити і залишити оскаржені рішення без змін. Заперечення мотивовані тим, що позивачем пропущена позовну давність, а також наявністю судових рішень, які мають преюдиційне значення для вирішення цієї справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 лютого 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У жовтні 2018 року ОСОБА_2 надала письмові пояснення, в яких вказує, що ОСОБА_3 в межах справи № 761/28385/18 визнає факт неприйняття спадщини після смерті своїх батьків.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що позивач є донькою відповідача ОСОБА_3 та онукою ОСОБА_4 та ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження ОСОБА_8 серії НОМЕР_1 виданого Печерським РАГСом м. Києва; витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 20 травня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_9, після реєстрації шлюбу з ОСОБА_9; свідоцтвом про народження ОСОБА_10, серії НОМЕР_3, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_2, виданим Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним центром розвитку сім'ї від 22 жовтня 2010 року, відповідно до якого ОСОБА_10 змінила після реєстрації шлюбу з ОСОБА_11 прізвище на ОСОБА_11, цей факт також підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13

Згідно даних довідки форми № 8 від 01 червня 2010 року, виданої ТОВ «Карпати М» ОСОБА_2, в квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані її бабуся ОСОБА_5, матір ОСОБА_14, дядько ОСОБА_15 та сама ОСОБА_10

Згідно довідки форми № 3 від 17 січня 2012 року, виданої ТОВ «Карпати М» ОСОБА_2, позивач разом з дядьком ОСОБА_15, донькою ОСОБА_16 та матір'ю ОСОБА_14 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_4

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого органом приватизації 06 січня 1994 року, квартири АДРЕСА_2 належала ОСОБА_4 та членам його сім'ї: ОСОБА_5 (дружина), ОСОБА_14 (донька), ОСОБА_17 (син), ОСОБА_19(онука) на праві приватної власності.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 від 24 вересня 2009 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ у м. Києві, який мешкав за адресою: АДРЕСА_3 в період з 06 травня 1972 року по день своєї смерті - ІНФОРМАЦІЯ_3, знятий з реєстрації 14 січня 2010 року.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина у вигляді 1/5 частини квартири № 2 по вул. Червоноармійській в м. Києві.

09 жовтня 2009 року до Першої Державної нотаріальної контори м. Києва із заявою про прийняття спадщини після чоловіка ОСОБА_4 звернулась його дружина ОСОБА_5

Суди встановили, що ОСОБА_5 11 березня 2009 року було складено заповіт на ім'я ОСОБА_10, відповідно до якого вона заповіла останній все її майно, де б воно не знаходились і з чого б не складалось, а також все те, що буде належати їй на день її смерті та на що вона за законом матиме право.

06 вересня 2011 року померла ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 від 08 вересня 2011 року, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського РУЮ у м. Києві, не встигнувши оформити спадщину після смерті свого чоловіка.

Згідно інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна КВ-2015 №17944 від 04 червня 2015 року за ОСОБА_20 значиться зареєстрованою частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 січня 1994 року, органом приватизації державного житлового фонду Старокиївського району м. Києва.

Першою Київською державною нотаріальною конторою ОСОБА_2 було видано: свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ? частку житлового будинку з відповідними будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: Київська область, Вишгородський район, с. АДРЕСА_6; та свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 0,1292 га, кадастровий номер НОМЕР_7, яка розташована за адресою: Київська область, АДРЕСА_5

29 травня 2015 року до Першої Київської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини та про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті свої батьків ОСОБА_5 та ОСОБА_4 звернулась ОСОБА_3

Листом Першої державної нотаріальної контори від 29 травня 2016 року за №4428/02-14 ОСОБА_3 було повідомлено про те, що ОСОБА_5 після смерті залишила заповіт на все майна на іншу особу, якій уже були видані свідоцтва про право на спадщину.

У заяві від 26 травня 2015 року ОСОБА_2 просила нотаріальну контору не видавати будь-яких свідоцтв про право на спадщину, оскільки вона буде звертатися в суд з позовом про усунення ОСОБА_3 від права спадкування.

Суди встановили, що згідно матеріалів спадкової справи щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_4, в ній міститься довідка ТОВ «Карпати М» про те, що відповідачка ОСОБА_14 (нині ОСОБА_3) зареєстрована в АДРЕСА_7, яка є спадковим майном. Ці відомості також підтверджуються копією паспорта на ім'я відповідача.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту неприйняття спадщини. Разом із тим, інших позовних вимог ОСОБА_2 не заявляла. За таких обставин відсутні підстави для застосування обраного позивачем способу захисту, оскільки він не відновлює будь-яких порушених прав та інтересів позивача.

Посилання на те, що факт непроживання відповідача більше 20 років на території України є преюдиційним, оскільки встановлений ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 13 березня 2013 року у справі № 760/4723/13-к, колегія суддів відхиляє. Оскільки згідно частини четвертої статті 61 ЦПК України (у редакції, чинній на момент прийняття оскаржених рішень) лише вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Проте позивач посилається на ухвалу про продовження строку тримання під вартою.

Згідно частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішенні постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

ОСОБА_18

ОСОБА_7

В. П. Курило