Справа № 428/4219/17
Провадження №2/428/815/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2018 року Сєвєродонецький міський суд

Луганської області у складі:

головуючого судді Юзефовича І.О.

при секретарі Продченко О.А.

за участю позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Сєвєродонецька цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики, мотивуючи дані вимоги тим, що 28.02.2016р. позивач ОСОБА_1 позичив ОСОБА_2 40000грн. строком до 28.02.2017р.. На підтвердження укладеного договору позики ОСОБА_2 видала позивачу ОСОБА_1 написану власноруч розписку в якій зобовязалася повернути позичені гроші через рік. Проте, у встановлений договором строк ОСОБА_2 борг позивачу ОСОБА_1 не повернула. Відповідач ОСОБА_2 ухиляється виконати свої зобовязання згідно укладеного між сторонами договору, на телефонні дзвінки не відповідає, на надісланий рекомендований лист з нагадуванням про борг та пропозицією владнати справу без звернення до суду, також не відреагувала. Тому, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідача ОСОБА_2 суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 40720грн. та три відсотки річних за весь час прострочення у розмірі 190,68грн..

27.06.2018р. до Сєвєродонецького міського суду Луганської області надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог. Враховуючи положення п.2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, суд не прийняв до розгляду зазначену заяву, яку повернув позивачу.

Позивач ОСОБА_1 у вступному слові, обставини викладені в обґрунтування позову підтвердив, додатково пояснив, що з 2012р. він взяв на себе зобовязання повернення кредитних коштів за ОСОБА_2, яка у свою чергу брала кредит на купівлю автомобіля. Виконував взяті на себе зобовязання він добровільно, через дружні стосунки між ними. До 2015р. він погасив борг ОСОБА_2 у загальному розмірі 33000грн.. Коли вони посварились, то він затребував у ОСОБА_2 розписку про отримані грошові кошти. Таким чином, 28.02.2016р. (дата написання ОСОБА_2 розписки) передачі грошових коштів ним ОСОБА_2 не було. Просив задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_2 у вступному слові заперечував проти задоволення позовних вимог. Дійсно між нею та позивачем було дружні стосунки, які погіршилися у 2016р.. 28.02.2016р. передачі грошових коштів ОСОБА_1 їй не було. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача ОСОБА_4 у вступному слові заперечував проти задоволення позовних вимог з огляду на те, що грошові кошти ОСОБА_1 ОСОБА_2 не передавались.

Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи , суд прийшов до висновку , що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Матеріалами справи встановлено, що відповідно до копії розписки від 28.02.2016р., ОСОБА_2, паспорт серії ЕК №440338, що зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1, позичила у ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 40000грн. та зобовязалась повернути всю суму через рік.

Вирішуючи питання про обґрунтованість позовних вимог, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених обставин робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів.

З матеріалів справи, пояснень сторін, судом встановлено, що з 2012р. позивач ОСОБА_1 взяв на себе зобовязання повернення кредитних коштів за ОСОБА_2, яка у свою чергу брала кредит на купівлю автомобіля. Виконував взяті на себе зобовязання він добровільно, через дружні стосунки між сторонами. До 2015р. він погасив борг ОСОБА_2 у загальному розмірі 33000грн.. Коли вони посварились, то він затребував у ОСОБА_2 розписку про отримані грошові кошти. 28.02.2016р. (дата написання ОСОБА_2 розписки) передачі грошових коштів ОСОБА_1 ОСОБА_2 не було. Зазначені обставини сторони не оспорюють. Таким чином, враховуючи положення діючого законодавства України, суд приходить до висновку, що у зазначеному випадку відсутній факт укладення між сторонами договору позики, оскільки ОСОБА_1 не передавались грошові кошти ОСОБА_2, а розписка від 28.02.2016р. була написана нею через погіршення стосунків між ними. Крім того, суд зазначає, що з пояснень сторін, судом встановлено, що ОСОБА_2 взагалі не отримувала грошові кошти від ОСОБА_1, а позивач добровільно погашав кредитну заборгованість ОСОБА_2 перед банківською установою.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що обставини викладені ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог не знайшли своє підтвердження в матеріалах справи, а тому позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та процентів за договором позики, не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачу ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позовних вимог, то сума сплаченого судового збору у розмірі 640грн. не підлягає розподілу між сторонами.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 15, 43-44, 47-49, 81, 141, 247, 258-259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, суд -

вирішив:

Відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 (25.02.1950р.н., і.н. НОМЕР_1, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серія ЕН №420065, виданий Сєвєродонецьким МВУМВС України в Луганській області 18.05.2005р.) до ОСОБА_2 (16.02.1963р.н., і.н. НОМЕР_2, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3) про стягнення суми боргу за договором позики від 28.02.2016р. з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в розмірі 40720грн. та трьох відсотків річних за весь час прострочення у розмірі 190,68грн..

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до апеляційного суду Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя