Дата документу 29.11.2018 Справа № 337/1022/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 337/1022/18 Головуючий у 1-й інстанції: Нещеретна Л.М.
провадження № 22-ц/807/1062/18 Суддя-доповідач: Маловічко С.В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого: Маловічко С.В.

суддів: Гончар М.С.

Кочеткової І.В.

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Литвиненко Олени Леонідівни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між сторонами 26.12.2005р. було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав, а відповідачка отримала в кредит грошові кошти в сумі 2000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_4 належним чином не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків, у зв'язку з чим утворилась заборгованість станом на 13.03.2018р. в сумі 14 650,71 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 1198,63 грн., заборгованості за відсотками - 12278,24 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 673,84 грн. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути з відповідачки вказану суму заборгованості та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762,00 грн.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року у задоволені позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» у особі представника Литвиненко О.Л. подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування судом положень норм про позовну давність, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст. 369 цього Кодексу.

Згідно із ст. 7 п. 13 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно із ст. 274 ч. 1, п.1 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017 року, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

За визначеними статтею 274 ЦПК України критеріями ця справа відноситься до категорії малозначних справ, тому її належить розглядати у порядку спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Відмовляючи в задоволенні позову банку, суд першої інстанції виходив із того, що банком пропущено строк позовної давності щодо вимог про стягнення заборгованості з відповідача, яка подала заяву про його застосування.

В апеляційній скарзі банк вказує, що кредитний договір не припинив свою дію, а тому суд безпідставно відмовив в задоволенні позову, вважаючи, що до всієї суми заборгованості пропущено строк позовної давності.

Від відповідача відзиву на апеляційну скаргу у встановлений законом строк не надійшло, що не є перешкодою для апеляційного розгляду справи.

Судом встановлено, що між сторонами 26.12.2005р. було укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого банк надав, а відповідачка отримала в кредит грошові кошти в сумі 2000,00грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Вказаний кредитний договір є договором приєднання і складається із Заяви позичальника, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів банку. Датою укладання кредитного договору є дата підписання позичальником відповідної Заяви.

Відповідачка, підписавши 26.12.2005р. Заяву позичальника, прийняла на себе зобов'язання за вказаним кредитним договором, зокрема, здійснювати погашення кредиту обов'язковими щомісячними платежами в розмірі 7% від суми трат зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 4% в місяць.

Згідно здійсненого банком розрахунку заборгованість відповідачки перед банком за вищевказаним кредитним договором станом на 13.03.2018р. становить14 650, 71 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом - 1 198,63 грн., заборгованості за відсотками - 12 278,24 грн., штрафу (фіксована частина) - 500,00 грн., штрафу (процентна складова) - 673,84 грн.

Банк письмовою заявою до суду першої інстанції просив розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін ( а.с. 2), а також у іншій заяві просив здійснити розгляд справи за відсутності його представника, зазначивши, що всі необхідні докази ним надані до матеріалів справи ( а.с. 3).

Ухвалою судді Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 квітня 2018р. за позовом банку відкрито цивільну справу із розглядом у спрощеному позовному проваджен-

ні з викликом сторін у судове засідання ( а.с. 27).

Сторони, будучи повідомлені належним чином про дату судового засідання, 06 червня 2018р. в судове засідання не з»явились.

З заяви відповідача, спрямованої до суду першої інстанції, слідує, що вона просила про застосування строку позовної давності.

Суд розглянув справу у відсутності сторін з урахуванням їх заяв та за наявними доказами, наданими банком на обґрунтування своїх позовних вимог.

Відмовляючи у позові суд вказував, що останній платіж ОСОБА_4 здійснила 26.09.2007р., а з позовом банк звернувся 20.03.2018р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Колегія, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи в їх межах, дійшла наступного висновку.

Згідно з ст. 257 та ч. 3 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Інститут позовної давності застосовується у тому випадку, якщо вимоги позивача судом визнані обґрунтованими і доведеними.

Судом встановлено, що укладений між сторонами кредитний договір передбачав застосування кредитної картки як засобу надання/повернення кредиту та щомісячне погашення кредитних коштів рівними платежами, з кінцем строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк у зв'язку з порушенням відповідачкою свого обов'язку по сплаті щомісячних платежів мав право заявити вимоги про їх стягнення в межах 3-річного строку позовної давності, перебіг якого повинен починатися з моменту настання строку сплати чергового щомісячного платежу, а щодо вимог про повне повернення кредитних коштів - з моменту закінчення строку дії картки.

Встановлено, що відомостей щодо строку дії кредитної картки, первісно виданої Банком відповідачці на виконання умов кредитного договору, в матеріалах справи не міститься. Також відсутні відомості щодо перевипуску кредитної картки на новий строк.

Між тим, саме ці дані мав навести банк на підтвердження обґрунтованості своїх вимог щодо стягнення заборгованості за такий тривалий період - з грудня 2005р. по березень 2018р., оскільки договір укладено ще 26.12.2005р., а останній платіж здійснено позичальником 26.09.2007р.

Проте в матеріалах справи відомості про строк дії картки відсутні, хоча банк як видавник картки, має володіти такою інформацією, а як позивач у справі має довести свої вимоги, зокрема, і ці обставини.

Не надав такої інформації банк і до апеляційної скарги, обмежившись вказівкою у скарзі про те, що картрахунок відкривається на невизначений строк, та за п. 9.12 Умов і Правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання та за відсутності дій сторін щодо його припинення автоматично пролонговується на той же строк.

Але банк не враховує при цьому, що ОСОБА_4 не просто відкрито банківський рахунок, а саме надано кредитний ліміт на нього, та стягнення відбувається саме за кредитними зобов»язаннями, а не за договором відкриття картрахунку.

В заяві позичальника зазначено, що вона отримує фінансовий фіксований кредитний ліміт на картку НОМЕР_1 у сумі 2000 грн., строк дії якого відповідає строку дії картки (

а.с. 8).

А тому визначальним для цих правовідносин, які є кредитними за своєю суттю і умовами, а картрахунок та картка є засобами їх реалізації, є саме строк виконання зобов»язання, який збігається зі строком дії картки, а не строк, на який відкрито картрахунок.

Зважаючи на те, що кредитний ліміт відповідачу надано та картку видано 26.12.2005р., то очевидно, що до дати визначення заборгованості - 13.03.2018р. та до дати звернення банку до суду з позовом - 26.03.2018р., строк дії картки сплив в будь-якому разі, оскільки пройшло 12,5 років, а кредитні картки видавались у 2005р. зі строком дії не більшим 4-х років, але відповідних відомостей банком не надано.

Визначення строку дії картки - строку повернення кредитного ліміту має також значення для вирішення спору в частині періоду нарахування відсотків, оскільки вони можуть нараховуватись лише до настання дати виконання зобов»язання, і поза цими межами не можуть бути стягнуті, та в такому разі слід застосовувати лише положення ст. 625 ЦК України.

Таким чином, не надавши до матеріалів справи відомостей про строк дії кредитної картки, банк не довід своїх позовних вимог, оскільки цей строк є істотною умовою кредитного договору, яка визначає строк повернення кредитного ліміту.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 5 ст. 81 цього кодексу докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, зокрема, позивач згідно з ч. 2 ст. 83 ЦПК України повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Частиною 10 статті 83 ЦПК України передбачено подання доказів, які не були долучені до позовної заяви чи відзиву на неї, через канцелярію суду або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а

за вимогами ч. 7 вказаної норми, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи.

Як зазначалось вище, банк надавав до суду першої інстанції заяви про розгляд справи в спрощеному провадженні без виклику сторін, а також без його участі за наявними доказами, вважаючи, що ним подано всі наявні для вирішення спору докази.

Суд у постановленому у відсутності сторін рішенні зазначив, що банком не були надані відомості щодо строку дії картки, первісно виданої відповідачеві на виконання умов кредитного договору, а також відомості щодо перевипуску кредитної картки на новий строк і її надання відповідачу.

Ознайомившись з рішенням суду, банк в апеляційній скарзі знову не надає таких відомостей, не просить дослідити нові доказі в цій частині, а лише приймає хибну позицію про безстроковість карткового рахунку, автоматичне пролонговування договору, що, на його думку, вказує на помилковість висновків суду щодо пропуску строку позовної давності.

Разом з тим, як вже зазначалось вище, строк дії картрахунку не є строком повернення кредитного ліміту, про який як істотну умову договору замовчується банком як в позовній заяві, так і в апеляційній скарзі.

Зважаючи на вказане, банк не довів своїх позовних вимог, оскільки не зазначив одну з істотних умов договору - строк виконання зобов»язання позичальником, що унеможливлює встановити дійсні правовідносини щодо дати повернення кредитного ліміту, яка очевидно для такого тривалого періоду користування кредитом та для такого виду кредитних відносин вже давно настала, та яку в даному випадку слід враховувати для визначення строку позовної давності для всієї суми заборгованості одночасно із врахуванням дат и останнього платежу. Крім того, дата строку повернення кредитного ліміту є необхідною для визначення обґрунтованості нарахування відсотків поза її межами.

Суд звернув на це увагу, але помилкового вважав, що в такому разі відлік строку позовної давності слід здійснювати з дати останнього платежу. Але при цьому суд не зважив на те, що фактично не встановив всіх істотних умов кредитного договору між сторонами, що унеможливлює брати такий договір до уваги, і тому це є підставою для відмови в позові у зв»язку з його недоведеністю банком.

Оскільки банк, будучи ознайомленим з повним текстом рішення суду першої інстанції, інших доказів до апеляційної скарги не надав, вищенаведені відомості, про які зазначав суд як на відсутні у матеріалах справи, у скарзі не навів, тому своїх позовних вимог не довів.

Відтак, колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції у відповідності до положень пп. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню із ухваленням рішення про відмову в задоволенні позову банку з інших правових підстав.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-382, 389-390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» у особі представника Литвиненко Олени Леонідівни задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 06 червня 2018 року у цій справі скасувати.

В задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відмовити у зв»язку з його недоведеністю.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення лише у випадку, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Постанова складена 29 листопада 2018р.

Головуючий:

Судді: