Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 608/1227/16-ц

провадження № 61-11038св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «ІЛЛА»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІЛЛА» на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2016 року у складі судді Теслі О. П. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 12 січня 2017 року у складі колегії суддів: Костіва О. З., Кузьми Р. М., Хоми М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ІЛЛА» (далі - ТзОВ «ІЛЛА») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.

Свої позовні вимоги ТзОВ «ІЛЛА» обґрунтовувало тим, що 22 грудня 2014 року між позивачем (довіритель) та ОСОБА_3 (повірений) укладений договір, відповідно до умов якого ТзОВ «ІЛЛА» доручає, а повірений зобов'язується від імені довірителя отримувати від клієнтів оплату за товар на умовах, визначених договором, вносити її на розрахунковий рахунок довірителя. При цьому, відповідно до розписки ОСОБА_3 від 12 березня 2015 року останній зобов'язався повернути позивачу грошові кошти в розмірі 10 269,00 грн, які він зібрав з торгових точок, до 30 березня 2015 року, проте зобов'язань не виконав.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму основного боргу в розмірі 10 269,00 грн, інфляційні втрати за прострочення виконання зобов'язання в сумі 2 596,69 грн та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 402,60 грн.

Рішенням Чортківського районного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розписка відповідача від 12 березня 2015 року не свідчить про укладення між сторонами правочину, а тому не може бути підставою для стягнення боргу.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 12 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що сума, яка є предметом позову, не є боргом, який може підтверджуватися розпискою від 12 березня 2015 року, а є збитком для товариства, який виник внаслідок неналежного виконання повіреним умов договору від 22 грудня 2014 року.

Крім того, встановлено, що зазначена розписка була написана відповідачем під час проведення правоохоронними органами досудового розслідування по кримінальному провадженню, порушеному за фактом вчинення відповідачем ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 191 Кримінального кодексу України, яке полягало у привласненні чи розтраті чужого майна, яке було ввірене особі чи перебувало в її віданні. При цьому 30 червня 2015 року це кримінальне провадження було закрито у зв'язку з відсутністю в діях відповідача складу кримінального правопорушення.

У лютому 2017 року представник ТзОВ «ІЛЛА» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 12 січня 2017 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що ОСОБА_3 добровільно написав розписку від 12 березня 2015 року, в якій зазначив суму зобов'язання та термін повернення грошових коштів, а тому в останнього виникло зобов'язання перед позивачем за вказаним правочином.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою від 23 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 22 грудня 2014 року між сторонами у справі укладений договір, відповідно до умов якого позивач доручає, а відповідач зобов'язується від імені позивача отримувати від клієнтів оплату за товар та вносити її на розрахунковий рахунок останнього. Сторона, що порушила зобов'язання за цим договором, зобов'язана відшкодувати збитки, завдані таким порушенням.

Згідно з розпискою від 12 березня 2015 року відповідач ОСОБА_3 зобов'язався повернути позивачу грошові кошти в сумі 10 269,00 грн, які він зібрав з торгових точок, до 30 березня 2015 року.

Відповідно до постанови Чортківського РВ УМВС України в Тернопільській області від 30 червня 2015 року кримінальне провадження за кримінальним правопорушенням, передбаченому частиною першою статті 191 КК України, закрито у зв'язку з відсутністю складу правопорушення.

З цієї постанови вбачається, що протягом січня-лютого 2015 року ОСОБА_3, отримавши від клієнтів - приватних підприємців, оплату за поставлений товар, не поставив її на розрахунковий рахунок ТзОВ «ІЛЛА», тим самим не виконав умови укладеного ним договору. 12 березня 2015 року ОСОБА_3 написав розписку про те, що він отримав від торгових точок грошові кошти в сумі 10 269 грн та зобов'язується їх повернути до 30 березня 2015 року, однак він своє зобов'язання, зазначене в розписці, не виконав. Спори про невиконання зобов'язань вирішуються судом в цивільно-правовому порядку. Таким же чином вирішуються спори про невиконання умов договору.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилався на те, що відповідач не виконав своїх зобов'язань, які виникли на підставі розписки від 12 березня 2015 року, а саме не повернув грошові кошти у сумі 10 269,00 грн, які він зібрав з торгових точок, до 30 березня 2015 року, при цьому підставою для задоволення заявлених вимог зазначив статті 525, 526, 527 та 625 ЦК України, які регулюють загальні умови виконання зобов'язання та відповідальність за їх порушення.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Розписка від 12 березня 2016 року не є самостійною підставою виникнення зобов'язань відповідача, а відображає існуючі зобов'язання сторін, які виникли на підставі договору від 22 грудня 2014 року, укладеного між ТзОВ «ІЛЛА» та ОСОБА_3, тобто фактично заборгованість відповідача перед позивачем виникла у зв'язку із неналежним виконанням умов цього договору.

З огляду на викладене суди дійшли правильного висновку про те, що відповідний договір позики між сторонами не укладався, сума, що є предметом спору, не є боргом, який може бути підтверджений розпискою від 12 березня 2015 року, а є збитком для товариства - позивача у справі, який виник внаслідок неналежного виконання повіреним умов договору від 22 грудня 2014 року

Доводи касаційної скарги заявника про те, що ОСОБА_3 добровільно написав розписку від 12 березня 2015 року, в якій зазначив суму зобов'язання та термін повернення грошових коштів, а тому в останнього виникло зобов'язання перед позивачем за вказаним правочином, не заслуговують на увагу, оскільки зводяться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ІЛЛА» залишити без задоволення.

Рішення Чортківського районного суду Тернопільської області від 28 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 12 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик