Головуючий у 1 інстанції Гноєвой С.С.
Категорія 50 Доповідач Мальцева Є.Є.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Маріуполь

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого судді Мальцевої Є.Є.,

суддів Биліни Т.І.,

Принцевської В.П.,

секретар Тулянкіна М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2018 року, ухвалене в м. Маріуполі Донецької області (повний текст рішення складено 27 серпня 2018 року) у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Лівобережний відділ державної виконавчої служби м. Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2017 року позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів.

Позовна заява вмотивована тим, що на підставі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 січня 2015 року з відповідача на її користь було стягнуто аліменти на утримання їх спільної дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 1/4 частини всіх його заробітків та доходів, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи з 15 січня 2015 року. У зв'язку з несплатою відповідачем аліментів, є заборгованість станом на 07.09.2017 року в розмірі 24303,85 грн. З урахуванням уточнень позовної заяви, станом на 15 березня 2018 року заборгованість по сплаті аліментів становить 37149,72 грн. (а.с.78.5-87). Просила стягнути з відповідача на її користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з 13 жовтня 2016 року по 15 березня 2018 року в розмірі 55398,63 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 неустойку за прострочення сплати аліментів за період з 13 жовтня 2016 року по 15 березня 2018 року в сумі 37 149 грн. 72 коп. та судовий збір на користь держави в розмірі 704,80 грн.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що заборгованість по сплаті аліментів утворилася не з його вини, оскільки він з 30 вересня 2015 року не працює за станом здоров'я, часто хворіє та потребує значних коштів на лікування. Крім того, на його утриманні знаходяться непрацездатні батьки, які постійно хворіють. Вважає, що відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнство та стягнення аліментів", передбачена ст. 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи, а його вини в заборгованості по аліментам немає.

У відповідності до положень ч.2 ст.372 ЦПК України апеляційний суд розглянув справу без участі ОСОБА_3, належним чином повідомленої про час та місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_2, який просив скаргу задовольнити, дослідивши письмові матеріали справи в межах апеляційного оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

У відповідності з вимогами ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є батьком неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 січня 2015 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку та доходів, починаючи з 15 січня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно із довідкою Лівобережного відділу державної виконавчої служби міста Маріуполя Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 50147246 від 15 березня 2018 року, розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів за виконавчим листом Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя № 265/167/15-ц від 12 лютого 2015 року станом на 16 березня 2018 року становить 37149,72 грн. (а.с.78).

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не виконує свого обов'язку зі сплати аліментів, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, що підтверджується розрахунком заборгованості. Відповідачем в свою чергу не надано ніяких доказів того, що зазначена заборгованість утворилася не з його вини.

З такими висновками не можна не погодитися.

Відповідно до ст. 196 СК Україні у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів.

У такому разі дійсно необхідно виходити із презумпції вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти та прострочила виконання зобов'язання. Тобто відповідач повинен доказувати протилежне.

Судом встановлено, що борг по сплаті аліментів станом на 15 березня 2018 року складає 37149,72 грн. При цьому станом на 12 лютого 2016 року заборгованість по аліментам становила 11915,77 грн.. В період з 12 лютого 2016 року по 13 жовтня 2016 року проводилось примусове утримання аліментів Маріупольським центром зайнятості в розмірі 4286,54 грн. та залишок несплаченої заборгованості по аліментам на 13 жовтня 2016 року складає 7629,23 грн.

На підставі викладеного суд встановив, що відповідач напротязі більш двох років не здійснював ніяких виплат по аліментам, поважних обставин, які б свідчили про незалежні від нього причини, не встановлено.

Суд першої інстанції не погодився із твердженням відповідача, що прострочення сплати аліментів більше ніж у два роки склалося у зв'язку з тим, що він не може знайти роботу внаслідок тривалого лікування, оскільки, як вбачається з копій медичних документів ОСОБА_2 з 2015 по 2018 рік (час виникнення заборгованості) перебував на лікуванні: з 20 лютого 2015 року по 25 лютого 2015 року - 6 днів; з 02 березня 2015 року по 17 березня 2015 року - 16 днів; з 05 грудня 2017 року по 22 грудня 2017 року - 18 днів.

Суд також прийняв до уваги ту обставину, що відповідач не скористався правом, наданим йому ч.2 ст. 197 СК України, відповідно до якої за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв'язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

При частковому задоволенні позову суд першої інстанції вірно зробив висновок, що неустойка (пеня) за один місяць рахується таким чином: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість, а загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Тому визнав розрахунок пені, наданий позивачем вірним, але враховуючи, що розмір пені за зазначений період складає 55398,63 грн., правомірно зменшив його, відповідно до вимог ст. 196 СК України, до розміру заборгованості по аліментам.

Доводи апеляційної скарги відповідача зводяться до незгоди із рішенням суду, правових підстав ОСОБА_2 для скасування рішення та ухвалення рішення про відмову в позові, не наведено. Обставини щодо стану здоров'я, на які він посилався в апеляційній скарзі, і які на його думку звільняють його від обов'язку сплати аліментів в повному обсязі, були досліджені судом першої інстанції, письмовим доказам судом надані оцінка, і погодитися з вимогами відповідача щодо неправильності висновків суду неможливо. Так, в жодному з медичних документів, наданих відповідачем, не міститься обмеження у праці, не надано суду й відповідного висновку МСЕК. Посилання відповідача на його матеріальний обов'язок щодо утримання непрацездатних батьків, що також є причиною несплати аліментів, нічим не підтверджено, більш того, з пояснень ОСОБА_2 суду вбачається, що він не працює з 2015 року, має тимчасові заробітки, тому можливість утримання ним батьків не доведена ніяким чином.

Враховуючи зазначене, апеляційний суд прийшов до висновку, що відповідачем ОСОБА_2 не доведені обставини, на які він посилався в апеляційній скарзі, доводи скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Враховуючи, що ухвалою апеляційного суду 09 листопада 2018 року ОСОБА_2 було зменшено розмір судового збору за подання апеляційної скарги до 480 грн. та відстрочена його сплата до ухвалення рішення по справі, судовий збір в зазначеному розмірі підлягає стягненню з ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 серпня 2018 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП: НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 480 грн. на користь держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року.

Судді Є.Є. Мальцева

Т.І. Биліна

В.П. Принцевська