АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 545/3649/17 Номер провадження 22-ц/786/1176/18Головуючий у 1-й інстанції Потетій А. Г. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді: Чумак О.В.

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Банк Форум" про визнання кредитного договору недійсним.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду першої інстанції з вказаним позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Форум" про визнання недійсним кредитного договору № 0050/08/25-CLN, укладеного 03.06.2008 року між ним та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум».

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 14 березня 2018 рокув задоволенні позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства "Банк "Форум" про визнання кредитного договору № 0050/08/25-CLN від 03.06.2008 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком «Форум», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Банк Форум» та ОСОБА_2 відмовлено за безпідставністю.

З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився позивач ОСОБА_2, оскарживши його в апеляційному порядку. У поданій апеляційній скарзі позивач просить рішення місцевого суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що суд безпідставно не взяв до уваги висновок експерта, який на думку позивача є належним доказом у справі, що підтверджує обставини щодо невідповідності кредитного договору вимогам чинного законодавства, оскільки Банк при укладенні кредитного договору приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту та зазначив занижені показники суттєвих умов , чим ввів позичальника в оману, тому кредитний договір має бути визнаний недійсним.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ «Банк Форум» просило залишити без задоволення апеляційну скаргу та рішення суду першої інстанції без змін.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, їх неявка не перешкоджає розгляду справи, що узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції було вірно встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 03 червня 2008 року між позивачем та АКБ «Форум», правонаступником якого є ПАТ «Банк Форум» було укладено кредитний договір № 0050/08/25-CLN, згідно якого банком відкрито позивачу відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі з лімітом кредитування 20 000,00 ( двадцять тисяч доларів США) зі строком повернення 02.06.2018 року (а.с. 11-14).

Пунктом 1.3 кредитного договору сторони погодили, що за користування кредитними коштами встановлюється плата в розмірі 13,5 % річних.

У забезпечення виконання зобов'язань за кредитом між сторонами було також укладено іпотечний договір від 03.06.20085 року № 0050/08/25-CLN/S-1, предметом якого є квартира за адресою: АДРЕСА_1, в якій позивач разом зі своєю сім'єю проживає на даний час (а.с. 9-10).

У зв'язку з неналежним виконанням зобов'язань за кредитним договором за ОСОБА_2 виникла заборгованість у сумі 10 265,10 доларів США та 40 681,43 грн., про стягнення якої з останнього Банк звернувся з позовом до суду.

Обґрунтовуючи позов про визнання недійсним кредитного договору, ОСОБА_3 послався на те, що при розгляді справи за позовом ПАТ «Банк Форум» про стягнення з нього заборгованості за оспорюваним кредитним договором та проведеної судово-економічної експертизи № 243 від 29.09.2017 року йому стало відомо, що зазначений кредитний договір не відповідає вимогам Постанови Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зокрема, в частині посилання на детальний опис сукупної вартості кредиту.

Крім того, реальна процентна ставка за даним кредитом складає не 13,5 %, як про це зазначено в договорі, а 17,33%.

Отже, надаючи кредит та інформацію щодо нього, Банком було введено позивача в оману щодо реальної процентної ставки по кредиту, та не надано всієї сукупної інформації, яка передбачена законом, а відтак, кредитний договір не відповідає вимогам НБУ щодо його змісту.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що умови оспорюваного кредитного договору відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а доказів про введення позивача в оману при укладенні кредитного договору не надано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як передбачено ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як роз'яснено в п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, встановлених законом, на момент вчинення правочину.

Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений, форми його забезпечення, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача, тип відсоткової ставки, суму, на яку кредит може бути виданий, орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту, строк, на який кредит може бути одержаний, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, можливість дострокового повернення кредиту та його умови, необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію, переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Відповідно до умов кредитного договору № 0050/08/25-CLNv від 03.06.2008 р. позивачу було відкрито відновлювальну кредитну лінію.

Ліміт кредитної лінії, розмір відсоткової ставки за користування кредитом були погоджені між Банком та Позичальником, про що свідчать підписи сторін у договорі.

У п. 7.7 кредитного договору, з умовами якого погодився позивач, підписавши договір, зафіксовано, що Умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору.

Як роз'яснено в п. 21 Постанови № 5 від 05.03.2012 р. Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що витікають із кредитних правовідносин», яка є чинною, договір про відкриття кредитної лінії є одним із видів кредитного договору, а кредитна лінія - однією із форм її кредитування, в якій у межах встановленого ліміту здійснюється видача і погашення кредиту кількома частинами (траншами).

Отже, з урахуванням форми кредитування, додатком до договору є не графік повернення кредиту, а графік зменшення ліміту кредитування, оскільки в рамках існуючого на певну дату ліміту позичальник має право отримати бажану ним суму кредитних коштів, сплатити зазначену суму повністю або частково і знову отримати її.

Додатком 1 до кредитного договору № 0050/08/25- CLNv від 03.06.2008 р. було передбачено графік зменшення ліміту кредитування.

При укладанні кредитного договору між ПАТ «Банк Форум» та ОСОБА_2 між сторонами було погоджено розмір відсоткової ставки, яка є фіксованою - 13,5%.

Доказів на підтвердження того, що ПАТ «Банк Форум» порушив умови кредитного договору щодо нарахування сум відсотків позивачем не надано.

Висновок № 243 судово-економічної експертизи по цивільній справі № 545/2405/15-ц, складений 29.09.2017 р. судовим експертом Мороз С.Г. суд першої інстанції вірно не взяв до уваги як належний та допустимий доказ на підтвердження позовних вимог, оскільки він не містить інформацію щодо предмету доказування у справі про визнання кредитного договору недійсним, не доводить порушення ПАТ «Банк Форум» його умов та стосується розміру заборгованості ОСОБА_2 за оспорюваним кредитним договором, що не є предметом розгляду даної справи.

У Постанові Верховного Суду України від 02.12.2015 р. у справі № 6-1341цс15 наведено наступну правову позицію:

за змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168 (далі - Правила), регулюють порядок надання банками споживачу повної, необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту (кредиту на поточні потреби, кредиту в інвестиційну діяльність, іпотечного кредиту) з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту (у тому числі наданого у формі кредитної лінії, овердрафту за картковим рахунком тощо) і мають бути оплачені споживачем згідно з вимогами законодавства України та/або кредитного договору про надання споживчого кредиту (п. 1.2 Правил).

Судом першої інстанції було вірно встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх його істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі.

Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та виконував його умови протягом наступних семи років.

Як вказувалося вище, п. 7.7. оспорюваного кредитного договору сторони погодили, що Умови кредитування відповідно до п. 2 ст. 11 «Про захист прав споживачів» позичальником отримано до укладення цього договору.

Таким чином, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, про що свідчить підпис сторін у кредитному договорі.

Отже, висновки суду першої інстанції про те, що доказом надання позичальнику повної інформації про кредитні умови і, як наслідок, наявність вільного волевиявлення і відповідності внутрішньої волі є факт підписання позичальником кредитного договору, є вірними.

Відповідно до підпункту д абзацу 1 ч. 2, абзацу 2 ч. 2; підпунктів 1, 2, 5, 6 абзацу З ч. 4; підпункту 2 ч. 5, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством.

До договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими споживач зобов'язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача.

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб'єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо.

У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків, і на суб'єкта господарювання можуть накладатися штрафні санкції (ч. 7 ст. 15, ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів»).

Разом з тим, частиною першою ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Наслідком недотримання вимог ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» при укладенні договору споживчого кредиту, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, є зміна або визнання такого положення недійсним, що передбачено ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до ст. 230 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Статтею 13 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції».

Пунктом 2 ч. 1 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

У п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши умови кредитного договору та вищенаведені правові норми, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що оспорюваний кредитний договір відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», не суперечить положенням Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року № 168.

Доказів, які б свідчили про те, що з боку відповідача при укладанні оспорюваного кредитного договору були вчинені дії щодо обману позивача стосовно його прав та обов'язків, матеріали справи не містять та позивачем не надані ні суду першої, ні апеляційної інстанцій.

Доводи апеляційної скарги вірних висновків суду не спростовують з наведених вище підстав, зводяться до переоцінки доказів, тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Судом першої інстанції вірно встановлено обставини справи, на підставі доказів сторін, яким надано правильну правову оцінку.

Рішення суду першої інстанції відповідає нормам матеріального та процесуального права. Підстав для скасування рішення суду першої інстанції з наведених в апеляційній скарзі мотивів колегія суддів не вбачає.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 14 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: /підпис/ О.В.Чумак

Судді: /підпис/ Ю.В.Дряниця

/підпис/ Л.І.Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного

суду Полтавської області О.В.Чумак