Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 757/25123/15-ц

провадження № 61-5349св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна»,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року у складі судді Матійчук Г. О. та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року у складі суддів: Невідомої Т. О., Пікуль А. А., Соколової В. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Євролізинг Україна» (далі - ТОВ «Євролізинг Україна»), третя особа - ОСОБА_2, про визнання договору недійсним.

Позов мотивовано тим, що 18 травня 2015 року дружина позивача ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Євролізинг Україна» договір фінансового лізингу № 01016, предметом якого є автомобіль Skoda Fabia. Однак, при укладенні договору, який виходить за межі дрібного побутового, позивач ні усної, ні письмової згоди не надавав, тому вказаний договір є недійсним. За умовами договору ОСОБА_2 сплатила ТОВ «Євролізинг Україна» адміністративний платіж у розмірі 42 100 грн, який при визнанні правочину недійсним підлягає поверненню.

Посилаючись на викладені обставини, просив визнати недійсним договір фінансового лізингу № 01016 від 18 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна»; застосувати до вказаного договору наслідки недійсності правочинів, а саме: повернути адміністративний платіж у розмірі 42 100 грн.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за своєю правовою природою договір лізингу є правочином щодо отримання предмет лізингу у володіння і користування та не створює обов'язків для другого з подружжя, а лише для лізингоодержувача як сторони договору. Відсутні підстави для визнання договору фінансового лізингу недійсним, оскільки законом не передбачено отримання згоди іншого з подружжя для його укладення. Положення статті 65 СК України поширюються виключно на правовідносини щодо розпорядження майном, що є спільною сумісною власністю подружжя.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року рішення Печерського районного суду м. Києва від 12 лютого 2016 року скасовано та ухвалено нове. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір фінансового лізингу № 01016 від 18 травня 2015 року, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна».

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що договір фінансового лізингу від 18 травня 2015 року укладено між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна» без отримання на це згоди ОСОБА_1 як чоловіка ОСОБА_2, тому вказаний договір є недійсним. Письмова згода другого з подружжя необхідна не лише для відчуження, а й для придбання цінного майна, оскільки в такому випадку використовуються спільні грошові кошти подружжя.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про застосування наслідків недійсності правочину, апеляційний суд виходив із того, що адміністративний платіж є вартістю отриманої позивачем послуги за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення договору, і не є коштами, переданими в рахунок погашення вартості предмета лізингу, а тому не підлягає поверненню.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції, рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що, скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір фінансового лізингу, укладений без письмової згоди другого з подружжя, є недійсним. Проте, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд не врахував положення частини другої статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», згідно якої не передбачено сплату лізингового платежу, пов'язаного з укладенням самого договору фінансового лізингу. Враховуючи те, що судом визнано недійсним договір фінансового лізингу, наявні підстави для повернення сплаченого адміністративного платежу.

Таким чином, ОСОБА_1 оскаржує рішення апеляційного суду лише в частині вирішення позову про повернення адміністративного платежу, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в іншій частині судове рішення не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

05 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Суди установили, що 18 травня 2015 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № 01016, предметом якого є транспортний засіб, а саме: автомобіль Skoda Fabia.

На виконання умов зазначеного договору ОСОБА_2 вчинила адміністративний платіж у розмірі 42 100 грн.

Також судами встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 серпня 2011 року.

Згідно пунктів 17.1, 17.2 договору фінансового лізингу підписання цього договору та додатків до нього є свідченням факту ознайомлення, розуміння сторонами та згоди сторін з усіма визначеннями, умовами та змістом договору та додатків до нього. Якщо лізингоодержувач одружений (-а), цим він (вона) заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення договору. Підписанням цього договору та додатків до нього лізингоодержувач, який одружений (-а) визнає, що договір про надання послуг фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі цього договору буде використовуватися на потреби сім'ї.

Апеляційний суд визнав указаний договір недійсним з тих підстав, що його вчинено без письмової згоди другого з подружжя із порушенням вимог статті 65 СК України.

За доводами касаційної скарги оспорюється відмова апеляційного суду у поверненні сплаченого за недійсним договором адміністративного платежу.

Разом з тим, стаття 216 ЦК України визначає особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів.

Тобто, реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку із цим питання щодо застосування реституції може вирішуватися лише між сторонами цього недійсного правочину.

ОСОБА_1 оспорив договір фінансового лізингу, укладений між ОСОБА_2 та ТОВ «Євролізинг Україна», як заінтересована особа, права якої порушуються вчиненням цього правочину. ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору, а тому його вимога про повернення сплаченого за недійсним договором адміністративного платежу задоволенню не підлягає, про що обґрунтовано зазначив апеляційний суд.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права.

Відповідно до статті 410 ЦПК Українисуд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду м. Києва від 17 серпня 2016 року залишити без змін у частині вирішення позову про повернення адміністративного платежу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В.С.Висоцька

Судді: С.Ю.Мартєв

В.В.Пророк

В.М.Сімоненко

С. П. Штелик