Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 706/1110/15-ц

провадження № 61-23255 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В. (суддя-доповідач), Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_6,
відповідачі-начальник Христинівського районного відділу Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Черкаській області,
-прокуратура Черкаської області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Христинівського районного суду Черкаської області у складі судді Олійника М. Ф. від 21 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області у складі суддів: Нерушак Л. В., Василенко Л. І., Карпенко О. В., від 23 грудня 2016 року.

Встановив:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до начальника Христинівського районного відділу Управління Міністерства Внутрішніх Справ України в Черкаській області (далі - Христинівського РВ УМВС України в Черкаській області), прокуратури Христинівського району про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити певні дії та відшкодування матеріальної і моральної шкоди.

Позовні вимоги ОСОБА_6 обґрунтував тим, що на виконання рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 20 січня 2003 року йому було виділено майно СВК «Росішки» заниженої вартості та яке в подальшому було розграбовано. Працівниками Христинівського РВ УМВС України в Черкаській області неодноразово проводились перевірки за вказаним фактом та приймались постанови щодо відмови в порушенні кримінальної справи. Такі постанови були скасовані в судовому порядку. Протягом 9 років через бездіяльність посадових осіб відповідачів не було встановлено осіб, події злочину, вартість викраденого майна та не реалізовано право позивача на відшкодування збитків. Усі скарги про незаконні дії прокуратури, міліції в кримінальному судочинстві в 324 справах судом не розглянуто. ОСОБА_6 поніс матеріальні витрати, пов'язані з оплатою поїздок до суду та до відповідачів, виготовлення копій процесуальних документів, оплати поштових послуг, судових витрат, тощо у загальному розмірі 20 669 грн. Крім того, внаслідок незаконності дій працівників відповідачів ОСОБА_6 було завдано моральної шкоди, яку він оцінив у 10 000 грн. У поясненнях до позовної заяви (а. с. 10-11) позивач зазначив, що йому завдано моральної шкоди на загальну суму 146 040 грн з розрахунку: 1 217 грн мінімальної середньої заробітної плати х 120 місяців (10 років) = 146 040 грн, однак позовні вимоги у цій частині не уточнювалися у передбаченому Законом порядку.

На підставі наведеного ОСОБА_6 просив суд: визнати дії відповідачів незаконними в частині неприйняття законного рішення в строк, визначений Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК України), за заявами від 23 серпня 2005 року, 15 квітня 2008 року; зобов'язати Христинівський РВ УМВС України в Черкаській області та прокуратуру Христинівського району Черкаської області закінчити перевірку по в/м № 480/08 з реєстрації до ЄРДР та прийняти законне рішення згідно з вимогами КПК України, з визнанням позивача потерпілим, з правом на відшкодування завданої майнової і матеріальної шкоди, з визначенням належного відповідача; стягнути на його користь з відповідачів солідарно матеріальну шкоду в сумі 20 856 грн та моральну шкоду в сумі 10 000 грн та судові витрати в сумі 26 грн; судові збори стягнути з відповідачів у дохід Держави.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 23 вересня 2015 року допущено заміну первісного неналежного відповідача - прокуратуру Христинівського району на належного відповідача - прокуратуру Черкаської області.

Ухвалою Христинівського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року провадження у справі закрито з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 205 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) 2004 року.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 29 січня 2016 року ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 червня 2016 року ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 29 січня 2016 року та ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року скасовано в частині відшкодування матеріальної та моральної шкоди, справу направлено в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині ухвалу Христинівського районного суду Черкаської області від 25 листопада 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 24 грудня 2015 року (судове рішення про надання строку на усунення недоліків апеляційної скарги) та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 29 січня 2016 року залишено без змін.

Рішенням Христинівського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2016 року в позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що саме по собі скасування постанов про відмову у порушенні кримінальної справи не свідчить про протиправність дій відповідачів, про наявність їх вини та завдання цим шкоди позивачеві. За відсутності обов'язкової складової, необхідної для стягнення матеріальної і моральної шкоди у вигляді вини відсутні підстави для покладення відповідальності за таку шкоду на відповідачів.

Суд встановив, що розмір матеріальної шкоди, зазначений у позовній заяві, є невмотивованим, розрахунок відсутній. Долучені позивачем до матеріалів справи копії квитанцій про витрати не відповідають вимогам щодо належності та допустимості доказів, а тому суд не взяв їх до уваги як докази при розгляді цієї справи.

Суд дійшов висновків, що позовні вимоги не базуються на нормах чинного законодавства та є необґрунтованими.

Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 23 грудня 2016 року рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції є обґрунтованими, такими що відповідають обставинам справи та вимогам закону.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить скасувати рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 грудня 2016 року і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції у іншому складі суду.

Касаційна скарга ОСОБА_6 обґрунтована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкових висновків про недоведеність і безпідставність вимог позову про відшкодування збитків, оскільки причинно-наслідковий зв'язок між незаконністю дій та бездіяльністю посадових осіб відповідачів у справі та понесених позивачем матеріальних і моральних збитків очевидний. ОСОБА_6 звертає увагу, що незаконність відповідних дій та вина відповідачів підтверджена численними доказами у справі, зокрема судовими рішеннями, матеріалами перевірок уповноважених органів, тощо і повторного доведення при розгляді цієї справи не потребує.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 вказує на помилковість висновків судів попередніх інстанцій про неналежність доказів позивача на підтвердження суми і складових завданої йому матеріальної шкоди, а також безпідставність посилань судів на недоведеність факту завдання позивачеві моральних збитків.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2017 року крім іншого відкрито касаційне провадження у справі, надано сторонам у справі строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_6, поданому в березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, прокуратура Черкаської області просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Заперечення на касаційну скаргу обґрунтоване тим, що суди попередніх інстанцій дійшли вірного висновку, що скасування постанов про відмову у порушенні кримінальної справи не свідчить про протиправність дій прокуратури, про наявність її вини та завдання цим шкоди. За відсутності вини відсутні підстави покладення відповідальності за завдану матеріальну та моральну шкоду на відповідачів.

Правом на подання відзиву (заперечення) на касаційну скаргу інші сторони не скористалися.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Положеннями статті 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справу передано на розгляд Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2018 року справу призначити до судового розгляду колегією у складі п'яти суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_6 підлягає задоволенню з таких підстав.

Як зазначено у позовній заяві, апеляційній та касаційній скарзі та встановлено судами попередніх інстанцій, позивачем пред'явлено до суду цей позов з тих підстав, що ним було подано заяву про вчинення щодо нього кримінального правопорушення, він є потерпілим внаслідок кримінального правопорушення (частина друга статті 55 Кримінального процесуального кодексу України - далі КПК України, тут і далі КПК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій) і що внаслідок незаконних рішень, дій та бездіяльності органу, що здійснює досудове розслідування, прокуратури йому завдано майнової шкоди у вигляді понесених ним витрат на забезпечення і захист його процесуальних прав потерпілого у досудовому розслідуванні, а також завдано моральної шкоди.

За правилами пунктів 7, 10 частини першої статті 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право: оскаржувати рішення, дії чи бездіяльність слідчого, прокурора, слідчого судді, суду в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Таким правом позивач скористався і поніс у зв'язку з цим матеріальні витрати. Зокрема: витрати транспортного характеру; витрати на виготовлення копій документів; витрати за поштові послуги; судові витрати. Усі ці витрати понесені ОСОБА_6 у зв'язку з оскарженням дій/бездіяльності посадових осіб відповідачів у цій справі при досудовому розслідуванні (а. с. 10, 11 - пояснення до позовної заяви).

За правилами статті 118 КПК України процесуальні витрати (у кримінальному процесі) складаються із: витрат на правову допомогу; витрат, пов'язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; витрат, пов'язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; витрат, пов'язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Матеріальні збитки позивача у цій справі мають ознаки процесуальних витрат, понесених у кримінальному процесі, оскільки оскарження рішень, дій чи бездіяльності слідчого, прокурора, тощо ОСОБА_6 проводилося в порядку, передбаченому КПК України, на стадії досудового розслідування, і ці відповідні дії відносяться саме до кримінального провадження за правилами пункту 10 частини першої статті 3 КПК України.

Суди попередніх інстанцій належним чином цього питання не з'ясували та дійшли до передчасних висновків, що спір в частині вимог про стягнення матеріальних збитків має вирішуватися за правилами норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України, тут і далі ЦК України в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), не звернули уваги, що питання щодо процесуальних витрат у кримінальному процесі вирішується судом у вироку суду або ухвалі (стаття 126 КПК України) в порядку статей 124, 125 КПК України.

Питання про відшкодування (компенсація) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю у кримінальному процесі врегульовано статтею 130 КПК України. Так, шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом (статті 1167, 1176 ЦК України; Закон України від 01 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

В цьому випадку положення Закону України від 01 грудня 1994 року «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» не застосовуються, оскільки статтею 1 цього Закону конкретизовано осіб на які дія цього Закону поширюється і потерпілого внаслідок кримінального правопорушення до кола цих осіб не включено.

Таким чином, до спірних правовідносин в частині вимог позову про стягнення моральної шкоди підлягають застосуванню положення статей 1167, 1176 ЦК України.

За правилами частини шостої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Відповідно до вимог пункту 3 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала в інших випадках, встановлених законом.

Шкода завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи (статті 1173-1174 ЦК України).

Відмовляючи в позові у цій справі в частині вимог у тому числі про відшкодування моральної шкоди, суди попередніх інстанцій дійшли протилежних та помилкових висновків, що у позові слід відмовити через недоведення вини відповідачів.

В пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

Слід зазначити, що відповідно до пункту 10.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, статтею 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Згідно з підпунктом 1 пункту 9 прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання.

У порушення вимог статей 33, 130 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), суд першої інстанції не вирішив питання про залучення до участі у справі належного відповідача/співвідповідача - Державної казначейської служби України, яка реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, які стягуються за рахунок держави.

Апеляційний, у порушення вимог статті 303 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), залишив ці обставини без реагування.

За таких обставин, вважати оскаржувані в касаційному порядку судові рішення судів попередніх інстанцій правильними по суті і законними не можна.

Оскільки судами не встановлено належним чином обставини справи через порушення норм процесуального права щодо належного дослідження зібраних у справі доказів, не вирішено питання щодо залучення до участі у справі належного відповідача/співвідповідача, як наслідок - не визначено належним чином характеру правовідносин між сторонами, зроблено передчасні висновки щодо недоведеності та безпідставності вимог цього позову, то відповідно до вимог пункту 8 частини першої, частини третьої, четвертої статті 411 ЦПК України судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 підпунктом 4 пункту 1 розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Христинівського районного суду Черкаської області від 21 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 23 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

А.О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк

І.М. Фаловська