Справа № 683/1726/18
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м.Старокостянтинів.

Старокостянтинівський районний суд Хмельницької області

в складі головуючого - судді Андрощука Є.М.

з участю секретаря Поважнюк О.Б., Олійник В.В., Васічевій О.В.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача Побережного О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Старокостянтинові справу за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «Старокостянтинівська меблева фабрика» про поновлення на роботі на посаду складальника виробів в дільницю фасадів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2017 року до дня поновлення на роботі, стягнення 2500 грн. судових витрат,

В С Т А Н О В И В:

10 липня 2018 року ОСОБА_2 звернувсь з позовом до ТОВ «Старокостянтинівська меблева фабрика» про поновлення на роботі на посаду складальника виробів в дільницю фасадів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2017 року до дня поновлення на роботі, стягнення 2500 грн. судових витрат.

В обґрунтування позову посилалась на те, що з 31.03.2017р. він був прийнятий з місячним випробувальним терміном до ТОВ «Старокостянтинівська меблева фабрика» на посаду складальника виробів в дільницю фасадів. З 03 квітня 2017 року він був прийнятий на роботу на дану посаду постійно. Наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 02.11.2017р. №78-РС був призваний до військової служби та у зв`язку з цим був підписаний контракт на 3 роки на посаду сержантського складу. 03.11.2017р. він був звільнений з ТОВ «Старокостянтинівська меблева фабрика» на підставі наказу №452-к від 0311.2017р. у зв`язку з вступом на військову службу - п.3 ст.36 КЗпП України. Таке звільнення позивач вважає незаконним, оскільки згідно з положеннями ст.119 КЗпП України за ним зберігається місце роботи на період військової служби.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити, з вищенаведених підстав.

Представник відповідача позов не визнав, заперечив проти його задоволення, посилаючись на те, що контракт позивач уклав добровільно і на момент укладення контракту особливий чи воєнний стан не було введено, а тому підстав для збереження за поживачем місце роботи на період військової служби не має.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази у справі, прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що наказом директора ТОВ «Старокостянтинівська меблева фабрика» №101-к від 31.03.2017р. ОСОБА_2 з 03 квітня 2017р. прийнято на роботу на посаду складальника виробів у дільницю фасадів зі строком випробовування один місяць (а.с.5).

Відповідно до даних трудової книжки позивача НОМЕР_2 від 11.04.2017р. ОСОБА_2 прийнятий на роботу на посаду складальника виробів у дільницю фасадів (а.с.8).

Як вбачається з даних контракту про проходження громадянами України військової служби у ЗС України на посадах сержантського складу від 02 листопада 2017р. ОСОБА_2 уклав даний контракт строком на 3 роки (а.с.6).

Відповідно до витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 №132 від 02.11.2017р.

ОСОБА_2 зараховано до списків особового складу частини з 02 листопада 2017р. (а.с.13).

Наказом директора ТОВ «Старокостянтинівська меблева фабрика» №452-к від 03.11.2017р. ОСОБА_2 звільнено з посади складальника виробів цеху фасадів у зв`язку з вступом на військову службу - п.3 ст.36 КЗпП України (а.с.7).

Відповідно до положень ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та згідно з ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, відповідно до п.3 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу;

А ч.3 та ч.4 ст.119 КЗпП України визначено, що працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів. За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, законодавством передбачено ряд гарантій для працівників - збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, які зокрема, прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану. При цьому такі гарантії законодавство пов`язує виключно з дією особливого періоду.
Натомість якщо в країні відсутній особливий період то діє загальний порядок звільнення з займаної посади у зв`язку з призовом на строкову військову службу.

Так, пунктом вісімнадцятим положення «Про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, визначено, що контракт про проходження військової служби укладається, зокрема: з військовослужбовцями, прийнятими на посади рядового складу строком на 3 роки; з військовослужбовцями, які приймаються на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення правового режиму воєнного стану - до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію.

Крім того ч.2 ст.39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці або під час оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України.

Натомість статтею першою Закону України «Про оборону України» визначено особливий період, як період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

А згідно зі статтею першою Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

З наведеного вбачається, що особливий період настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, а також воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій, тобто має чітко визначені терміни і у разі вступу на військову службу у період, коли особливий період не діяв, звільнення працівника відбувається згідно загальних положень законодавства.
Разом з тим, із змісту та умов контракту, укладеного ОСОБА_2 02.11.2017р. вбачається, що в Україні не діяв «особливий період», а ОСОБА_2 добровільно взяв на себе зобов`язання проходити військову службу за контрактом строком на три роки та не під час мобілізаційних заходів відповідно до Указів Президента України «Про часткову мобілізацію» та (або) введення правового режиму воєнного стану і його звільнення відбулось згідно загальних положень законодавства, а тому відсутні підстави для визнання неправомірним такого звільнення та поновлення на роботі позивача, а отже і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Враховуючи, вищевикладене, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.76-80, 89, 141, 244-246, 263-265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «Старокостянтинівська меблева фабрика» про поновлення на роботі на посаду складальника виробів в дільницю фасадів, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03 листопада 2017 року до дня поновлення на роботі, стягнення 2500 грн. судових витрат.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів до Хмельницького апеляційного суду через Старокостянтинівський районний суд.

У разі проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Повне рішення складено 03 грудня 2018 року.

Суддя