Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 199/9484/16-ц

провадження № 61-32722св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «НАДРА»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2017 року у складі судді Руденко В. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Свистунової О. В., Красвітної Т. П., Єлізаренко І. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА»

(далі - ПАТ «КБ «НАДРА», банк), у якому просив визнати недійсним пункт 5. 3 кредитного договору, визнати неправомірними дії банку щодо нарахування суми пені у доларах США та заборонити банку нараховувати пеню в іноземній валюті.

Позивач обґрунтовував заявлені вимоги тим, що 21 лютого 2008 року між ним та Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра»

(далі - ВАТ КБ «НАДРА»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «НАДРА», укладено кредитний договір № 774464/ФЛ. Відповідно до пункту 5.2 кредитного договору № 774464/ФЛ позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно сплаченої суми за кожен день прострочення. Згідно із пунктом 5.3 кредитного договору передбачено, що у разі порушення позичальником вимог пункту 4.3 за виключенням підпунктів 4.3.3, 4.3.4 цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10, 00 % відсотків від суми кредиту, визначеного пунктом 1.1 цього договору, за кожний випадок. Позивач вважав за необхідне визнати пункт 5.3 кредитного договору недійсним, оскільки зазначений пункт передбачає подвійну цивільно-правову відповідальність за одне й те саме порушення. Також позивачу стало відомо, що згідно із пунктом 5.2 кредитного договору банк нараховує пеню в доларах США, що, на його переконання, суперечить вимогам законодавства України.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що у пункті 4.3 кредитного договору передбачені інші зобов'язання позичальника, ніж у пунктах 5.1, 5.2 кредитного договору, у разі порушення яких будуть нараховуватись штрафні санкції. Враховуючи зазначене, суд не встановив подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення, у зв'язку із чим вважав за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог щодо визнання пункту 5.3 кредитного договору недійсним. Стосовно позовних вимог про визнання неправомірними дій відповідача щодо обчислення та нарахування пені у доларах США за кредитним договором від 21 лютого 2008 року № 774464/ФЛ та заборони обчислювати та нараховувати пеню, передбачену у доларах США, суд дійшов висновку, що саме по собі нарахування пені відповідачем не тягне за собою порушення прав, свобод та інтересів позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначивши, що нормами Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла на час укладення кредитного

договору, 21 лютого 2008 року, не передбачалася заборона на визначення валюти зобов'язань за договором у доларах США, відповідна заборона використання розрахунку в іноземній валюті в Україні набрала чинності у 2011 році, тобто після укладення оспорюваного кредитного договору, що також виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції у повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, справа розглянута у межах позовних вимог й на підставі доказів, наданих сторонами.

ОСОБА_3 у лютому 2017 року подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема зазначено, що банк не має права нараховувати пеню у доларах США. Також заявник зазначив, що пункт 5.3. кредитного договору є недійсним, оскільки ним передбачена подвійна цивільно-правова відповідальність за одне й те саме порушення.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147-УІІІ, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду 01 червня 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-ІV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій частково не відповідають вимогам законності та обґрунтованості, визначеним статтею 213 ЦПК України 2004 року, а отже касаційну скаргу необхідно задовольнити частково.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 21 лютого 2008 року між сторонами у справі укладено кредитний договір № 774464/ФЛ, відповідно до умов якого позичальник отримав у кредит грошові кошти у сумі 151 150, 32 дол. США з метою придбання нерухомості зі сплатою 12, 89 % річних із кінцевим строком повернення 10 лютого 2028 року.

Відповідно до пункту 5.1 зазначеного договору у разі порушення позичальником умов цільового використання кредиту позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 25, 0 % річних від суми коштів, використаних не за цільовим призначенням.

Згідно із пунктом 5.2 кредитного договору у випадку прострочення зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та штрафних санкцій у строк, визначений у підпункті 3.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла на час виникнення заборгованості від несвоєчасно сплаченої суми, за кожен день прострочення.

За змістом пункту 5.3 кредитного договору у разі порушення позичальником вимог пункту 4.3 договору за виключенням підпунктів 4.3.3 та 4.3.4 договору позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10 % від суми кредиту, визначеної у пункті 1.1 цього договору за кожен випадок.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із частинами першою, третьою, четвертою, п'ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У частині другій статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Відповідно до статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Щодо нарахування пені у іноземній валюті

Доводи касаційної скарги ОСОБА_3 про те, що нарахування пені в іноземній валюті та її подальше стягнення у гривневому еквіваленті суперечить положенням статей 192, 533 ЦК України, є безпідставними з огляду на таке.

Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (частини перша та третя статті 533 ЦК України).

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, а умовами договорів про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 6-211цс17). При цьому стягнення гривневого еквіваленту нарахованої пені у доларах США не суперечить положенням частини другої статті 533 ЦК України.

З огляду на зазначене Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність правових підстав для задоволення позову у цій частині.

Щодо оцінки запровадження подвійної цивільно-правової відповідальності

Відмовляючи у задоволенні позову про визнання недійсним пункту 5.3 кредитного договору, суди виходили з того, що зазначений пункт у взаємозв'язку із пунктом 5.2 договору не призводить до можливості застосування подвійної цивільно-правової відповідальності.

Цивільно-правова відповідальність - це покладення на порушника невигідних правових наслідків, що ґрунтуються на умовах договору або законі та які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у покладенні на цю особу нового додаткового обов'язку.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно зі статтею 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України, щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такий правовий висновок, зроблений Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, що підлягає застосуванню в оцінці спірних правовідносин і підстав відступити від нього Верховним Судом не встановлено.

Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Пунктом 5.3 кредитного договору встановлено право банку нарахувати штраф у розмірі 10 % від суми кредиту у разі порушення позичальником будь-яких вимог пункту 4.3 договору, за виключенням підпунктів 4.3.3 та 4.3.4 договору.

Положення пункту 5.2 кредитного договору мають відсилочний характер та визначають випадки дії зазначеного пункту, що перелічені у іншій умові договору, встановленій пунктом 4.3, за виключенням підпунктів 4.3.3 та 4.3.4 договору.

Пунктом 4.3 кредитного договору встановлені певні зобов'язання позичальника, серед яких, зокрема, підпунктом 4.3.2 встановлено обов'язок позивача суворо дотримуватись положень цього договору, а також договору іпотеки.

Отже, виходячи з наведеного формулювання підпункту кредитного договору (підпункту 4.3.2), будь-які порушення позичальника, зокрема й ті, які зазначені у пункті 5.2 кредитного договору, надають право позичальнику нарахувати штраф у розмірі 10 % від суми кредиту.

Таким чином, умови пункту 5.3 укладеного між сторонами кредитного договору в частині випадків порушення його підпункту 4.3.2, з однієї сторони, та умови пункту 5.2. кредитного договору, з іншої, передбачають можливість одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення. Така відповідальність запроваджена двома різними умовами договору й надає підстави для її застосування за одне й те саме правопорушення, що полягає у сплаті неустойки (окремо й штрафу, й пені) у випадку прострочення зобов'язань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та штрафних санкцій у строки, визначені цим договором.

Виходячи з вимог позову, враховуючи, що умови пункту 5.3. договору є недійсними лише в частині, що поєднує свою дії з умовами підпункту 4.3.2 цього договору, суд вважає за доцільне задовольнити такі вимоги частково.

Зазначені доводи позивача залишились поза увагою суду першої інстанції, апеляційний судцієї помилки не усунув, належним чином не визначив характер спірних правовідносин, норми права, якими вони регулюються, не перевірив і не встановив, чи містяться у кредитному договорі умови, які тягнуть за собою подвійну цивільно-правову відповідальність.

Таким чином, Верховний Суд, встановивши порушення судами норм матеріального права, зробив висновок про необхідність часткового скасування оскаржуваних судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову у частині визнання недійсною умови пункту 5. 3 кредитного договору у частині поширення її дії на підпункт 4.3.2 договору.

Верховний Суд в ухваленні законного та обґрунтованого рішення керується завданням та принципами цивільного судочинства.

Відповідно до правил статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

У частинах першій та третій статті 412 ЦПК України передбачено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2017 року скасувати у частині відмови у задоволенні позову про визнання недійсною умови пункту 5. 3 кредитного договору у частині поширення її дії на підпункт 4.3.2 договору, ухвалити у цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати частково недійсною умову пункту 5. 3 кредитного договору, укладеного 21 лютого 2008 року № 774464/ФЛ між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та ОСОБА_3, у частині поширення дії зазначеної умови на правила, передбачені у підпункті 4.3.2 цього договору.

У іншій частині рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик