Справа № 152/1223/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
26 листопада 2018 року м. Шаргород
Справа №152/1223/18
Провадження №2/152/522/18
Шаргородський районний суд
головуючого судді Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,
позивача ОСОБА_1,
представника позивача адвоката ОСОБА_2,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,
ОСОБА_4 виклад позицій позивача, відповідача
1. Виклад позиції позивача.
ОСОБА_1 03.09.2018 року звернувся до Шаргородського районного суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу.
В позові позивач ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_3 на його користь заборгованість в сумі 4057280 грн., що становить різницю курсу гривні до долара США станом на 03.11.2013 року та станом на 31.08.2018 року, за невиконане зобовязання за договором позики; 1147399,64 грн. інфляційних втрат на суму боргу за час прострочення грошового зобовязання за період з 01.09.2015 року по 31.07.2018 року; 143874 грн. у рахунок відшкодування трьох процентів річних за період з 01.09.2015 року по 31.08.2018 року.
Крім того, позивач просить стягнути з відповідача понесені ним судові витрати в сумі 8810 грн. в рахунок сплаченого при зверненні в суд судового збору.
В обґрунтування позову позивач зазначив, що 15.08.2012 року між ним та відповідачем ОСОБА_3 був укладений договір позики у формі розписки, наданої йому на підтвердження отримання відповідачем грошових коштів.
За умовами означеного договору позики він передав, а відповідач отримав грошові кошти в сумі 200000 доларів США, які зобовязувався повернути до 15.08.2013 року.
Проте відповідач свої зобовязання по поверненню позики в сумі 200000 доларів США (що станом на 31.10.2013 року еквівалентно 1598600 грн.) згідно з курсом НБУ) не виконав.
У звязку з невиконанням боржником своїх зобовязань по поверненню позики він звернувся до Шаргородського районного суду з позовом.
Означене судове рішення набрало законної сили.
11.08.2014 року Шаргородським районним судом видано виконавчий лист по вказаному рішенню суду, який з 03.09.2014 року перебуває на виконанні у Вінницькому РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, проте, до теперішнього часу стягнення за виконавчим листом не проводилося, відповідач самостійно рішення суду не виконує.
Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, що встановлено ч.2 ст.533 ЦК України.
Норми чинного цивільного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобовязання в іноземній валюті, здійснення перерахунку грошового зобовязання у випадку зміни Національним банком України курсу національної валюти по відношенню до іноземної валюти.
Відповідно до Наказу Міністерства фінансів України від 10.08.2000 року №193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів», валютний курс це встановлений НБУ курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни, а курсова різниця це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.
Як вбачається з розписки від 15.08.2012 року, наданої в підтвердження отримання відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів, позика ним надавалася в іноземній валюті доларах США, офіційний курс за НБУ якого становив 799,3 грн. за 100 доларів США станом на 03.11.2013 року.
На час проведення розрахунку курс долара виріс та за курсом НБУ становить 28,2794 грн. за долар США станом на 31.08.2018 року, тому з врахуванням зміни офіційного курсу долара США сума заборгованості за договором позики на даний час збільшилася.
Так, сума основного боргу за договором позики становила 200000 доларів США, що згідно з курсом НБУ станом на 03.11.2013 року еквівалентно 1598600 грн., а станом на 31.08.2018 року еквівалент суми боргу за тілом позики, згідно з курсом НБУ становить 5655880 грн.
Отже, вважає, що підлягає до стягнення з ОСОБА_3 на його користь різниця між вказаними сумами 4057280 грн.
Відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином.
Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено ст.599 ЦК України.
Підстави припинення зобовязань зазначені в ст.ст.599, 600, 601, 604-609 ЦК України та не передбачають можливості припинення зобовязання у звязку з ухваленням судом рішення про задоволення вимог кредитора.
Належним є виконання зобовязання, яке прийнято кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання.
В разі порушення грошового зобовязання, відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Внаслідок невиконання боржником грошового зобовязання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст.625 ЦК за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобовязання до моменту його усунення.
Вважає, що розмір суми індексу інфляції на суму боргу за період з 01.09.2015 року по 31.07.2018 року та три проценти річних за прострочення грошового зобовязання за період з 01.09.2015 року по 31.08.2018 року становить 1291273,64 грн. : 1147399,64 грн. (розмір суми індексу інфляції на суму боргу за період з 01.09.2015 року по 31.08.2018 року) та 143874 грн. (три проценти річних за період з 01.09.2015 року по 31.08.2018 року).
Нарахування сум індексу інфляції на суму боргу ним проведено відповідно до даних Державної служби статистики України про величини індексу інфляції по Україні, які є загальновідомими.
У вступному слові та в заключному слові у судових дебатах позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат ОСОБА_2, яка діє на підставі ордеру та договору про надання правничої допомоги (а.с.40-42), позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, що наведені в ньому, та стягнути з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за договором позики, зокрема, курсову різницю в сумі 4057280 грн. за невиконане зобовязання за договором позики, 1147399,64 грн. інфляційних втрат, 143874 грн. у рахунок відшкодування трьох процентів річних, а також понесені позивачем витрати в сумі 8810 грн. сплаченого при зверненні в суд судового збору та 9000 грн. в рахунок відшкодування витрат на надання професійної правничої допомоги.
Позивач ОСОБА_1 суду пояснив, що ОСОБА_3 не виконує свої зобовязання за договором позики від 15.08.2012 року про повернення позики в сумі 200000 доларів США, не сплатив боргу навіть частково, уникає будь-якого спілкування з ним з приводу повернення боргу, хоча, на його думку, має достатньо коштів для погашення боргу, що підтверджується тим, що відповідач безперешкодно по кілька разів на місяць виїздить за кордон. Як повідомив йому відповідач у одній із розмов, що мала місце до звернення його з позовом до суду, останній не має наміру повертати борг, що свідчить про шахрайські дії відповідача по відношенню до нього.
Просить врахувати обґрунтування ним позовних вимог і задовольнити позов у повному обсязі.
Представник позивача адвокат ОСОБА_2 пояснила, що відповідач ОСОБА_3, отримавши у позивача за договором позики від 15.08.2012 року у формі розписки грошові кошти в сумі 200000 доларів США, у встановлений договором строк їх не повернув, у звязку із чим позивач 03.11.2013 року звернувся із відповідним позовом до Шаргородського районного суду.
26.02.2014 року Шаргородським районним судом ухвалено заочне рішення про стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу у еквіваленті на час стягнення 1598600 грн. По вказаному рішенню, яке набрало законної сили, 11.08.2014 року видано виконавчий лист, але будь-які стягнення за цим виконавчим листом не проводилися. Відповідач не виконує рішення суду, у звязку із чим повинен нести відповідальність за порушення грошового зобовязання у вигляді інфляційних втрат за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми, відповідно до вимог ст.625 ЦК України, які нараховані позивачем в межах строку позовної давності.
Крім того, враховуючи, що, відповідно до ст.526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином, а, відповідно до ст.599 ЦК України, зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином, та враховуючи, що грошове зобовязання між позивачем та відповідачем не припинено, оскільки не виконано належним чином, то вважає, що прострочення є триваючим, тому позивач має право на стягнення з відповідача курсової різниці, яка виникла з часу звернення з позовом до суду станом на 03.11.2013 року та станом на час звернення з означеним позовом на 31.08.2018 року.
Таким чином, предметом позову є стягнення з відповідача на користь позивача курсової різниці, що утворилася внаслідок зміни курсу гривні до долара США на суму заборгованості станом на 03.11.2013 року та станом на 31.08.2018 року та стягнення грошових коштів, передбачених ст.625 ЦК України.
Просить задовольнити позов у повному обсязі відповідно до змісту позовних вимог, а також стягнути з відповідача понесені позивачем судові витрати на оплату судового збору та надання професійної правничої допомоги, згідно з поданими суду доказами на підтвердження понесених витрат.
2. Виклад позиції відповідача.
Правом на подання відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_3 не скористався.
Так, відповідач ОСОБА_3 відзив на позов із викладенням своїх заперечень щодо позовних вимог ОСОБА_1 до суду не подав, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 11.09.2018 року.
ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача.
1. Представник позивача адвокат ОСОБА_2 02.10.2018 року подала клопотання про приєднання документів до матеріалів справи (а.с.29-30).
2. Відповідач ОСОБА_3 заяв та клопотань, повязаних із розглядом справи, до суду не подавав.
ІІІ. Процесуальні дії у справі
1. Відповідно до ухвали судді від 11.09.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в порядку загального позовного провадження, відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 02.10.2018 року (а.с.20).
2. Ухвалою суду від 02.10.2018 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та призначено справу для розгляду по суті на 10.10.2018 року (а.с.46-47).
3. 10.10.2018 року відкладено судове засідання на 26.11.2018 року через неприбуття відповідача ОСОБА_3 (а.с.51-54).
4. 26.11.2018 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу і про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.74). За таких обставин суд вважає, що перешкод для здійснення розгляду справи у судовому засіданні та ухвалення судового рішення немає.
5. 26.11.2018 року, не виходячи до нарадчої кімнати, відповідно до вимог ч.4 ст.259 ЦПК України, суд постановив ухвалу про задоволення клопотання представника позивача адвоката ОСОБА_2 про приєднання до матеріалів цивільної справи доказів на підтвердження понесення позивачем витрат на надання професійної правничої допомоги та приєднав додаткову угоду №1 від 17.08.2018 року до Договору про надання правової допомоги від 15.08.2018 року, Акт приймання-передачі наданих юридичних послуг від 26.11.2018 року до Договору про надання правової допомоги від 15.08.2018 року, квитанцію №Л/10 від 26.11.2018 року.
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази
Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли зобовязальні правовідносини, зокрема, щодо невиконання грошових зобовязань, правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України, правових підстав для стягнення курсової різниці.
Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.
Вирішуючи спір, суд встановив факт укладення між ОСОБА_1 з одного боку та ОСОБА_3 з другого боку договору позики грошей в сумі 200000 доларів США, відповідно до якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 15.08.2012 року вказану суму, із зобовязанням повернути борг повністю до 15.08.2013 року.
Факт отримання ОСОБА_3 від ОСОБА_1 позики на суму 200000 доларів США підтверджується копією боргового документу розпискою від 15.08.2012 року, відповідно до якої відповідач власноручно зазначив про позику у позивача означеної суми грошових коштів, а також зазначив про те, що зобовязується повернути суму позики у повному обсязі 200000 доларів США, в строк до 15.08.2013 року (а.с.6).
Таким чином, виконання грошового зобовязання та повернення грошових коштів повинно відбутися не пізніше 15.08.2013 року.
Боргова розписка, що написана відповідачем ОСОБА_3 та надана позивачеві ОСОБА_1, відповідає формі, встановленій для договору позики, що передбачена в ст.1047 ЦК України.
Означена розписка підтверджує дві обставини: факт отримання відповідачем ОСОБА_3 грошей в кількості 200000 доларів США, та волевиявлення позикодавця і боржника, зокрема, позикодавця щодо надання позики, а відповідача сплатити позивачеві 200000 доларів США, а також зобовязання відповідача, з яким погодився позивач, що повернення боргу буде здійснено до 15.08.2013 року.
Вказаним рішення суду встановлено, що 15.08.2012 року ОСОБА_3 одержав від ОСОБА_1 позику у сумі 200000 доларів США із зобовязанням повернення коштів до 15.08.2013 року, про що надав розписку, проте, у встановлений строк борг не повернув, у звязку з чим сума боргу стягнута з нього за рішенням суду у гривневому еквіваленті станом на 03.11.2013 року, згідно з курсом НБУ 799,3 грн. за 100 доларів США, що становить 1598600 грн.
Таким чином, наявність основного грошового зобовязання за укладеним договором та невиконання цього зобовязання відповідачем встановлено заочним рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.02.2014 року, тому ці обставини не доказуються при розгляді цієї справи, в силу вимог ч.4 ст.82 ЦПК України.
Так, відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Крім того встановлено, що ухвалою Шаргородського районного суду від 22.11.2013 року у цій же справі №152/2354/13-ц задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову та накладено арешт на земельну ділянку та ? частку адміністративно-складського приміщення, що розташовані у с. Лисогора Вінницького району Вінницької області, які належать ОСОБА_3, а також на автомобіль «VOLKSWAGEN TRANSPORTER», належний ОСОБА_6 (а.с.34).
11.08.2014 року Шаргородським районним судом видано виконавчий лист на підставі заочного рішення від 26.02.2018 року у справі №152/2354/13-ц, яке набрало законної сили 24.07.2014 (а.с.7).
Крім того, із цієї довідки відділу державної виконавчої служби Вінницького районного управління юстиції Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області також вбачається, що стягнення за виконавчим листом Шаргородського районного суду від 11.08.2014 року відділом не проводилися, відомості про самостійне виконання боржником рішення відсутні (а.с.10).
Таким чином, судом встановлено, що заочне рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.02.2014 року Вінницьким РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області до даного часу не виконане, стягнення за виконавчим документом виконавчим листом, виданим 11.08.2014 року на підставі рішення суду, не проводилися, відповідач добровільно суму позики позивачеві не повернув, що вбачається із матеріалів справи.
Позивач ОСОБА_1 у цивільній справі, яка розглядається, предявив вимогу про застосування до спірних правовідносин приписів ч.2 ст.625 ЦК України, тобто про стягнення інфляційних втрат за час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.
Як вбачається з розрахунку позивача, наведеного у позовній заяві, Розрахунку нарахування індексу інфляції на суму боргу за прострочення грошового зобовязання, наведеного у Додатку №1 до позовної заяви, заборгованість по грошовому зобовязанню становить 1598600 грн., період прострочення для нарахування інфляційних втрат з 01.09.2015 року по 31.07.2018 року (в межах строку позовної давності), індекси інфляції з 01.09.2015 року по 31.12.2015 року (122 дні), з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року (366 днів), з 01.01.2017 року по 31.07.2018 року (577 днів), відповідно, складали 143,3 %, 112,4%, 101,8 %, тому збитки від інфляції за вказані періоди становлять, відповідно, 231363,41 грн., 226915,46 грн., 689120,77 грн., а всього розмір інфляційних втрат становить 1147399,64 грн. (а.с.5).
Крім того, як вбачається з розрахунку позивача, наведеного у позовній заяві, Розрахунку нарахування трьох процентів річних на суму боргу за прострочення грошового зобовязання, наведеного у Додатку №1 до позовної заяви, заборгованість по грошовому зобовязанню становить 1598600 грн., період прострочення для нарахування трьох процентів річних з 31.08.2015 року по 31.08.2018 року, тобто 1095 днів (в межах строку позовної давності), розмір відсотків становить 143874 грн. (а.с.5).
Загальний розмір інфляційних втрат та трьох процентів річних становить 1291273,64 грн. (1147399,64 грн. + 143874 грн.) (а.с.5).
Також, позивач ОСОБА_1 у цивільній справі, яка розглядається, предявив вимогу про стягнення курсової різниці гривні до долара США станом на 03.11.2013 року (дата звернення з позовом у справі №152/2354/13-ц) та станом на 31.08.2018 року (дата звернення з означеним позовом), що, відповідно до розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві, становить 4057280 грн., враховуючи, що сума позики 200000 доларів США станом на 03.11.2013 року еквівалентна 1598600 грн., згідно з курсом НБУ 799,3 грн. за 100 доларів США, тоді як станом на 31.08.2018 року тіло позики, згідно з курсом НБУ 28,2794 грн. за 1 долар США становить 5655880 грн., а різниця становить: 5655880 грн. 1598600 грн. = 4057280 грн.
Таким чином, судом встановлено, що предметом спору за означеним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 є стягнення курсової різниці, що утворилася внаслідок зміни курсу гривні до долара США на суму боргу, та стягнення сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, за невиконання боржником грошового зобовязання.
Суд вважає, що у даному цивільно-правовому спорі наявні правові підстави для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України, оскільки на підставі рішення Шаргородського районного суду від 26.02.2014 року, яким стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики в сумі 1598600 грн., між позивачем та відповідачем виникло грошове зобовязання, і це грошове зобовязання порушене відповідачем, який не виконує рішення суду у добровільному порядку, а також ухиляється від його виконання у примусовому порядку органами державної виконавчої служби, тому невиконання грошового зобовязання відповідачем зумовлює застосування положень вказаної норми права.
При цьому, до вказаного висновку щодо вибору і застосування приписів ч.2 ст.625 ЦК України до спірних правовідносин, суд прийшов, враховуючи висновки щодо застосування відповідної норми права, викладені в постановах Верховного Суду, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.
Частиною другою ст.509 ЦК України передбачено, що зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.
Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
За змістом статей 524, 533, 625 ЦК України грошовим є зобовязання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобовязання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обовязок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обовязку. Тобто, грошовим є будь-яке зобовязання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обовязок боржника з такої сплати.
Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобовязання, так і на не договірні (деліктні) зобовязання.
Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобовязання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобовязань.
З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобовязання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.
Тому, суд вважає наведені позивачем розрахунки понесених ним інфляційних втрат та трьох процентів річних такими, що ґрунтуються на нормах закону, належних та допустимих доказах, досліджених судом, тому погоджується з ними, у звязку із чим підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, згідно з наведеними вище розрахунками, інфляційні втрати в сумі 1147399,64 грн. за час прострочення грошового зобовязання за період з 01.09.2015 року по 31.07.2018 року та три проценти річних в сумі 143874 грн. за період з 01.09.2015 року по 31.07.2018 року.
Разом з тим, суд не встановив правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача курсової різниці гривні до долара США станом на 03.11.2013 року та станом на 31.08.2018 року за невиконане зобовязання за договором позики в сумі 4057280 грн., виходячи з наступного.
Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.
За приписами ст.192 ЦК України, грошова одиниця України гривня є законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно зі статтею 524 ЦК України, зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті.
Крім того, ч.1 ст.533 ЦК України встановлено, що грошове зобовязання має бути виконане у гривнях.
Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.
Разом з тим, ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.
У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.
При цьому, при виборі і застосуванні норм закону щодо поняття «курсова різниця» та сфери його застосування суд враховує висновки, викладені в постановах Верховного Суду, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України.
З п.4 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів», затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 10.08.2000 року за №193 «Про затвердження Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 21 «Вплив змін валютних курсів» вбачається, що валютний курс це установлений Національним банком України курс грошової одиниці України до грошової одиниці іншої країни, а курсова різниця це різниця між оцінками однакової кількості одиниць іноземної валюти при різних валютних курсах.
Верховним Судом розяснено поняття «курсова різниця» різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу. Монетарні статті це статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобовязання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.
До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.
Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за яких здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між: датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків; датою відображення операції бухгалтерського обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку; датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.
Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.
Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.
Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток.
У даному випадку позивач, як кредитор за договором позики погодився з рішенням Шаргородського районного суду від 26.02.2014 року про стягнення на його користь з відповідача боргу, визначеному в гривневому еквіваленті.
Таким чином, судом не встановлено вини чи неправомірних дій відповідача, які призвели до коливання курсу валют і виникнення курсової різниці, а встановлено порушення ним грошового зобовязання.
Відповідальність за порушення грошового зобовязання передбачена ч.2 ст.625 ЦК України і полягає лише у обовязку боржника сплатити інфляційні втрати та три проценти річних з простроченої суми.
Отже, безпідставною є вимога позивача про зміну обсягу грошового зобовязання відповідача перед ним, що встановлений заочним рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.02.2014 року, оскільки неналежне виконання відповідачем зобов'язання щодо повернення грошового зобовязання, встановленого рішенням Шаргородського районного суду Вінницької області від 26 лютого 2014 року, тягне відповідальність, передбачену ч.2 ст.625 ЦК України.
V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування
Встановленим судом фактам відповідають зобовязальні правовідносини, зокрема, щодо невиконання грошових зобовязань, правових підстав для застосування до спірних правовідносин приписів частини другої статті 625 ЦК України, правових підстав для стягнення курсової різниці, які регулюються нормами Конституції, Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України.
Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.
Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.
Зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу (ч.ч.1, 2 ст.509 ЦК України).
Відповідно до ч.2 ст.11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обовязків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.
Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається (ст.525 ЦК України).
Зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України).
Згідно із ч.1 ст.527 ЦК України, боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.
Зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті (ч.ч.1, 2 ст.524 ЦК України).
Грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає оплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст.533 ЦК України).
Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).
Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання ( неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).
Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання (ч.1 ст.625 ЦК України).
Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
VІ. Висновки суду
Проаналізувавши докази на відповідність їх критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, а також проаналізувавши вище наведені норми права, суд вважає, право позивача невиконанням грошового зобовязання з боку відповідача порушено і підлягає судовому захисту.
Так, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків (ч.ч.1, 2 ст.76 ЦПК України).
Цивільним процесуальним законодавством України встановлено, що докази у справі повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування ( ст.77 ЦПК України).
В силу вимог ч.1 ст.78 ЦПК України, допустимими є докази, що одержані відповідно до порядку, встановленого законом.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст.80 ЦПК України).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
В п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Так як судом встановлено, що заочне рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 26.02.2014 року Вінницьким РВ ДВС ГТУЮ у Вінницькій області, яке набрало законної сили, до даного часу не виконане, стягнення за виконавчим документом виконавчим листом, виданим 11.08.2014 року на підставі рішення суду, не проводилися, відповідач добровільно суму позики позивачеві не повернув, то між позивачем та відповідачем виникло грошове зобовязання, і це грошове зобовязання порушене відповідачем, який не виконує рішення суду, тому невиконання грошового зобовязання відповідачем зумовлює застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України, тобто стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних втрат за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми.
Тобто позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 1147399,64 грн. та трьох процентів річних в сумі 143874 грн., відповідно до розрахунків, наведених позивачем, які суд вважає обґрунтованими і погоджується з ними, підлягає задоволенню.
Вимога ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці гривні до долара США станом на 03.11.2013 року та станом на 31.08.2018 року, що, відповідно до розрахунку, наведеного позивачем у позовній заяві, становить 4057280 грн. задоволенню не підлягає, оскільки курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку, і не застосовуються до спірних правовідносин.
Так як позивач, як кредитор за договором позики погодився з рішенням Шаргородського районного суду від 26.02.2014 року про стягнення на його користь з відповідача боргу, визначеному в гривневому еквіваленті, а також судом не встановлено вини чи неправомірних дій відповідача, які призвели до коливання курсу валют і виникнення курсової різниці, а встановлено порушення останнім грошового зобовязання, то за це передбачена відповідальність встановлена ч.2 ст.625 ЦК України, яка полягає лише у обовязку боржника сплатити інфляційні втрати та три проценти річних з простроченої суми.
Таким чином, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню на суму 1291273,64 грн. (1147399,64 грн. + 143874 грн.).
При цьому, суд вважає неспроможним ствердження представника позивача адвоката ОСОБА_2 про те, що стягнення курсової різниці з відповідача на користь позивача підлягає на підставі ст.ст.526, 533, 599 ЦК України, оскільки вказані норми стосуються загальних умов виконання зобовязань, виконання грошових зобовязань, у яких грошовий еквівалент визначено у іноземній валюті, та припинення зобовязання.
VІІ. Розподіл судових витрат
Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних із розглядом справи.
До витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу (п.1 ч.2 ст.133 ЦПК України).
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України).
Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст.141 ЦПК України).
Так, відповідно до п.1 ч.2 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» при зверненні до суду з позовом майнового характеру фізичною особою сплачується судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
При зверненні в суд з позовом ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 8810 грн. (а.с.1).
Так як позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню на суму 1291273,64 грн., то понесені ним судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема, в сумі 2126,73 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1291273,64 х 8810 : 5348553,64 (де 1291273,64 грн. сума задоволених позовних вимог, 8810 грн. сума сплаченого судового збору, 5348553,64 грн. сума заявлених позовних вимог).
Професійну правничу допомогу позивачеві надає адвокат ОСОБА_2 на підставі Договору про надання правової допомоги від 15.08.2018 року (а.с.41), Додаткової угоди №1 від 17.08.2018 року до цього Договору (а.с.75), відповідно до яких визначено обсяг правничої допомоги, розмір витрат на правничу допомогу, порядок її оплати позивачем, що відповідає приписам ст.137 ЦПК України щодо співмірності розміру витрат на оплату послуг із затраченим часом адвокатом, складністю справи, обсягом наданих послуг та виконаних робіт, ціною позову, значенням справи для сторони.
Актом приймання-передачі наданих юридичних послуг від 26.11.2018 року до Договору про надання правової допомоги від 15.08.2018 року засвідчено факт надання адвокатом позивачеві правничої допомоги згідно із Договором (а.с.76).
Відповідно до квитанції №Л/10 від 26.11.2018 року представником позивача адвокатом ОСОБА_2 отримано від ОСОБА_1 9000 грн. в рахунок надання професійної правничої допомоги на підставі вказаних вище Договору та Додаткової угоди до нього (а.с.77).
Так як позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню на суму 1291273,64 грн., то понесені ним судові витрати по оплаті послуг по наданню професійної правничої допомоги підлягають стягненню з відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог, зокрема, в сумі 2172,82 грн., виходячи з наступного розрахунку: 1291273,64 х 9000 : 5348553,64 (де 1291273,64 грн. сума задоволених позовних вимог, 9000 грн. сума сплачених витрат на правничу допомогу, 5348553,64 грн. сума заявлених позовних вимог).
Керуючись ст.ст.4, 5, 7, 10, 11, 12, 13, 27, 79-83, 89, 133, 137, 141, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273, 280-283 ЦПК України, ст.ст.11, 16, 192, 509, 524, 525, 526, 527, 533, 599, 610, 612, 625 ЦК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати в сумі 1147399 (один мільйон сто сорок сім тисяч 399) гривень 64 копійки за час прострочення грошового зобовязання за період з 01.09.2015 року по 31.07.2018 року.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 три проценти річних в сумі 143874 грн. (сто сорок три тисячі вісімсот сімдесят чотири гривні) за період з 01.09.2015 року по 31.07.2018 року.
В іншій частині позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів в сумі 4057280 грн., що становить різницю курсу гривні до долара США станом на 03.11.2013 року та станом на 31.08.2018 року відмовити.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2126 (дві тисячі сто двадцять шість) гривень 73 копійки.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати по сплаті витрат на надання професійної правничої допомоги пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 2172 (дві тисячі сто сімдесят дві) гривні 82 копійки.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шаргородський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Відповідачу, який не зявився в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому ст.272 ЦПК України (ст.283 ЦПК України).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ст.284 ЦПК України).

Заява про перегляд заочного рішення повинна бути подана у письмовій формі (ч.1 ст.285 ЦПК України).

Імя (найменування) сторін:

- позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець ІНФОРМАЦІЯ_2, житель ІНФОРМАЦІЯ_3, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1;

- відповідач ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області, вул. Івана Франка (колишня назва провулок Вінницький), буд.2, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2.

Повне рішення складено 05.12.2018 року

Суддя: