Постанова

Іменем України

29 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 750/137/16-ц

провадження № 61-23714св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Державне підприємство «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості»на рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Бечка Є. М., Мамонової О. Є., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» (далі - « УкрНДНЦ ») про поновлення на роботі, стягнення коштів та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 07 жовтня 2015 року ОСОБА_4 отримав попередження про наступне вивільнення працівників ДП «УкрНДНЦ», у зв'язку із введенням в дію нової організаційної структури та нового штатного розпису, відповідно до наказу ДП «УкрНДНЦ» від 04 вересня 2015 № 230-К, проте з даним наказом його не ознайомлювали.

Під час попередження, йому не було запропоновано жодної вакантної або новоствореної посади та не було надано відповіді на запитання щодо наявності або відсутності погодження профспілковою організацією ДП «УкрНДНЦ» його скорочення (звільнення), як це вимагає трудове законодавство, оскільки він є членом профспілки ДП «УкрНДНЦ».

20 листопада 2015 року позивачу запропонували посаду доцента кафедри стандартизації інституту підготовки фахівців у сфері управління якістю, стандартизації, оцінки відповідності та метрології. Від даної посади позивач відмовився, оскільки вона не відповідала його кваліфікації та досвіду роботи. Інших вакантних посад позивачеві запропоновано не було.

07 грудня 2015 року позивач був звільнений з посади директора НДІ стандартизації, відповідно до наказу ДП «УкрНДНЦ» від 03 грудня 2015 № 369-к, за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, але копії наказу про звільнення позивачеві надано не було.

Позивач має достатній рівень кваліфікації та великий досвіт роботи в сфері стандартизації, сертифікації та якості, має статус ветерана війни - учасника бойових дій та на нього поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», має диплом доктора філософії в галузі економіки та вчене звання професора економіки.

07 грудня 2015 року позивачу була видана трудова книжка, але не видана копія наказу про звільнення та всупереч статті 116 КЗпП України не був здійсненний розрахунок при звільненні. Тільки 09 грудня 2015 року ОСОБА_4 отримав грошові кошти шляхом переказу на зарплатну картку ПАТ КБ «ПриватБанк».

ОСОБА_4, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив суд визнати незаконним його звільнення, зобов'язати ДП «УкрНДНЦ» поновити його на роботі; стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу з моменту звільнення до моменту поновлення на роботі, в зв'язку з незаконним звільненням; стягнути моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн; стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, а саме за 08, 09 грудня 2015 року у розмірі 773,58 грн. Також просив допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та виплати коштів за вимушений прогул.

Рішенням Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 листопада 2016 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 773,58 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь держави 551,20 грн судового збору.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України здійснене у відповідності до вимог чинного законодавства та підстав для його поновлення на роботі немає, у зв'язку з чим позов в частині скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та про відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн необґрунтований та задоволенню не підлягає. Проте, оскільки в останній робочий день ОСОБА_4, а саме 07 грудня 2015 року, з ним не було проведено розрахунок при звільненні, а перерахування коштів ДП «УкрНДНЦ» здійснило тільки 09 грудня 2015, то відповідно до статті 117 КЗпП України з відповідача на користь позивача належить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (08 грудня 2015 року та 09 грудня 2015 року) в розмірі 773,58 грн.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Визнано незаконним наказ від 03 грудня 2015 року № 369-к про звільнення ОСОБА_4 з посади директора науково-дослідного інституту стандартизації ДП «УкрНДНЦ».

Поновлено ОСОБА_4 на роботі в ДП «УкрНДНЦ» на посаді директора науково-дослідного інституту стандартизації.

Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 08 грудня 2015 року по 15 лютого 2017 року, в зв'язку з незаконним звільненням, в сумі 117 970,95 грн (сума зазначена без утримання обов'язкових платежів).

Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» на користь ОСОБА_4 5 000,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

У задоволенні решти позовних вимог відмолено.

Стягнуто з ДП «УкрНДНЦ» в дохід держави 4 792,41 грн судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивача було звільнено з порушенням процедури, у зв'язку із чим він підлягає поновленню на роботі. Також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 117 970,95 грн, який розраховано відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами) та моральна шкода у розмірі 5 000,00 грн.

27 лютого 2017 року ДП «УкрНДНЦ» через засоби поштового зв?язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року та залишити в силі рішення Деснянського районного суду міста Чернігова від 14 листопада 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що позивачу були запропоновані всі вакантні посади на підприємстві, а тому висновок суду апеляційної інстанції є помилковим.

20 березня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу ДП «УкрНДНЦ» відхилити, а рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Статтею 43 Конституції Українивизначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У частині першій статті 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір -угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених в цьому пункті цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга статті 40 КЗпП України).

Згідно з частиною першою статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), пункти 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 та 3 статті 41 КЗпПУкраїни може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Отже, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями статті 43 Конституції України дає підстави для висновку про те, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

Суд апеляційної інстанції встановив, що звільнення позивача відбулося з порушенням процедури скорочення його посади. Зокрема, не було запропоновано всі вакантні посади. Доказів того, що відповідачем було дотримано вимоги норми статті 43 КЗпП України, суду не надано. Суд дійшов правильного висновку про поновлення позивача на попереднє місце роботи.

Частиною другою статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

При визначенні середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню на користь позивача, суд апеляційної інстанції правильно виходив із розміру заробітної плати за останні два місяці роботи та відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України власник або уповноважений ним орган повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн. При цьому, судом апеляційної інстанції враховано моральні страждання, які виявились у переживаннях, втраті нормальних життєвих зв'язків, що вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя протягом значного часу.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ДП «УкрНДНЦ»підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державного підприємства «Український науково-дослідний і навчальний центр проблем стандартизації, сертифікації та якості» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Чернігівської області від 15 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська