Справа №278/357/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2018 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира

в складі: головуючого судді Лєдньова Д.М.

при секретарі Ковальчук О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до держави України в особі Головного управління державної казначейської служби України в Житомирській області, за участю третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, про визнання заподіяння шкоди, зобов»язання до вчинення дій, відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся в суд із позовом де зазначив, що з 1996 року йому призначена пенсія за вислугу років згідно Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». При цьому позивач продовжував працювати: в квітні 2006 року був обраний на посаду селищного голови Новогуйвинської селищної ради, де працював до 12.11.2015 року. Прийнятим 02.03.2015 року Законом України № 213-19 від 01.04.2015 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» внесено зміни до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Згідно ст. 54 вказаного Закону тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються.

В своєму рішенні № 7-рп/2016 від 20.12.2016 року Конституційний Суд України визнав такі зміни не конституційними.

У зв»язку з тим, що служба в органах місцевого самоврядування була прирівняна до державної служби, з 01.04.2015 року до часу звільнення 12.11.2015 року, пенсія не виплачувалась. Розмір неотриманої грошової суми становить 12 422,60 грн.

Позивач вказує на практику Європейського суду, згідно якої пенсія не є соціальними виплатами, які держава виплачує пенсіонерам, а є власністю пенсіонера.

Посилаюючись на положення ст. 22 ЦК України, яка надає визначення збиткам, ст. 1166 ЦК України - загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, ст. 1175 ЦК України - відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування у сфері нормотворчої діяльності, просить визнати, що прийняття Верховною радою України Закону України № 213-19 від 01.04.2015 року, яким внесені незаконні зміни до першого речення частини першої ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та виконання цього закону Пенсійним фондом України завдало значної матеріальної шкоди, зобов»язати відповідача державу Україна в особі Головного Управління державної казначейської служби України в Житомирській області відшкодувати завдану матеріальну шкоду в розмірі 12422,60 грн. з нарахуванням індексації на втрачені доходи, проведеною на час виконаня рішення суду, зобов»язати відповідача державу Україна в особі Головного Управління державної казначейської служби України в Житомирській області відшкодувати завдану моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн.

Відповідачем - Головним Управлінням державної казначейської служби України в Житомирській області подано відзив (а.с.64), де зазначено наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійні виплати - грошові виплати в системі загальнообов'язкового державного пенсійного страхування, що здійснюються у вигляді пенсії, довічної пенсії або одноразової виплати.

Згідно ч.1 ст. 2 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» система пенсійного забезпечення в Україні складається з трьох рівнів.

Перший рівень - солідарна система загальнообов'язкового державного пенсійного страхування (далі - солідарна система), що базується на засадах солідарності і субсидування та здійснення виплати пенсій і надання соціальних послуг за рахунок коштів Пенсійного фонду на умовах та в порядку, передбачених цим Законом.

Другий рівень - накопичувальна система загальнообов'язкового державного пенсійного страхування (далі - накопичувальна система пенсійного страхування), що базується на засадах накопичення коштів застрахованих осіб у Накопичувальному фонді або у відповідних недержавних пенсійних фондах - суб'єктах другого рівня системи пенсійного забезпечення та здійснення фінансування витрат на оплату договорів страхування довічних пенсій і одноразових виплат на умовах та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» виплата пенсій, у тому числі додаткових пенсій, доплат, надбавок та підвищень до них, компенсаційних виплат, встановлених законодавством, звільненим із служби військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, та членам їх сімей забезпечується за рахунок коштів Державного бюджету України.

Відповідач вважає, що посилання позивача на визнання Європейським судом з прав людини того, що пенсія не є соціальною виплатою, а є власністю пенсіонера, яка виникла від накопичення коштів на рахунках робітників, є помилковим.

Також просить звернути увагу, що рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 року визнано неконституційним положення ст. 54 Закону щодо невиплати грошового утримання у період з 01.01.2016 року по 31.12.2016 року, в той час як позивачу не вплачувались кошти в період 2015 року.

Позивачем не доведено наявність всіх складових, передбачених положеннями ст. 1166 ЦК України, посилання на необхідність відшкодування моральної шкоди внаслідок цього є безпідставним.

Відповідно до ст. 43 Бюджетного кодексу України при виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів…

Казначейське обслуговування бюджетних коштів передбачає: розрахунково-касове обслуговування розпорядників і одержувачів бюджетних коштів, а також інших клієнтів відповідно до законодавства; контроль за здійсненням бюджетних повноважень при зарахуванні надходжень бюджету, взятті бюджетних зобов'язань розпорядниками бюджетних коштів та здійсненні платежів за цими зобов'язаннями; ведення бухгалтерського обліку і складання звітності про виконання бюджетів з дотриманням національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку та інших нормативно-правових актів Міністерства фінансів України ; здійснення інших операцій з бюджетними коштами.

Відповідач зауважує, що не є належним відповідачем у виниклому спорі, з урахуванням вищенаведеного, просить відмовити у задоволені позову.

У поданій відповіді на відзив (а.с. 83) позивач посилається на п.1 ч.1 ст. 72 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування», згідно якого джерелами формування державного пенсійного фонду є надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, у розмірах, визначених законом.

Згідно ст. 14 даного Закону страхувальниками відповідно до цього Закону є: роботодавці: підприємства, установи, організації, військові частини.

У своїх поясненнях як третьої особи (а.с.36) Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначило, що не виплата пенсії за період з 01.04.2015 року по 30.11.2015 року відбулась у відповідності до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII, якими внесено зміни до Частини сьому статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Дії пенсійного фонду відповідали вимогам чинного законодавства.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, наведених у позові.

Представник відповідача з приводу задоволення позову заперечував, виклав обставини, зазначені у відзиві.

Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку.

Позивач ОСОБА_1 перебував на обліку в Головному управління Пенсійного фонду україни в Житомирській області, отримував пенсію за вислугу років до 30.11.2015 року.

У період по 12.11.2015 року працював на посаді голови Новогуйвинської селищної ради.

З 01.12.2015 року позивач знятий з обліку у зв»язку із переходом на пенсію за віком згідно Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» до Житомирського об»єднаного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області.

В період з 01.04.2015 року по 12.11.2015 року пенсія позивачу не виплачувалась у відповідності до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення».

Вказані обставини не заперечуються учасниками справи.

Також сторонами визнається загальний розмір пенсійних виплат, який не сплачувався у вищевказаний період, в сумі 12422,60 грн.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду визначені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

У відповідності до ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

При вирішенні питання про можливість відшкодування майнової шкоди судом підлягають до з»ясування наступні обставини: неправомірність або незаконність рішення, застосовані органом державної влади ( ст. 1173 ЦК України) або/та встановлення факту визнання незаконним і скасування рішення органу державної влади (ст. 1175 ЦК України), виникнення шкоди, пов»язаної з таким рішенням.

Згідно з ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

В судовому засіданні позивач зауважив, що з питанням про зобов»язання нарахувати та виплатити пенсію у вказаний період звертався в порядку адміністративного судочинства, постановою суду першої інстанції у задоволенні позову відмовлено, апеляційним судом в порядку розгляду апеляційної скарги позов залишено без розгляду у зв»язку з пропуском встановленого строку для звернення до суду в порядку адміністративного судочинства.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII від 02.03.2015 року внесено зміни до частини сьому статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" та доповнено реченням такого змісту: "Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, посадовим особам місцевого самоврядування (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період служби в органах місцевого самоврядування, пенсії, призначені відповідно до законодавства України, не виплачуються".

Також, положенням Закону № 213-VIII внесено зміни до статті 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб": тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, особам, яким пенсія призначена відповідно до цього Закону (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), у період роботи на посадах, які дають право на призначення пенсії або щомісячного довічного грошового утримання у порядку та на умовах, передбачених законами України "Про статус народного депутата України", "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", пенсії, призначені відповідно до цього Закону, не виплачуються. Після звільнення з роботи виплата пенсії відповідно до цього Закону поновлюється.

У своїх поясненнях Головне управління Пенсійного фонду України в Житомирській області зазначило, що не виплата пенсії за період з 01.04.2015 року по 30.11.2015 року відбулась у відповідності до положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» № 213-VIII, якими внесено зміни до Частини сьомої статті 21 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування".

Позивач не вказує на безпідставність застосування положень Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" в обумовлений період, просить вирішити питання щодо правомірності застосування положень ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб":

Суд звертає увагу, що рішенням Конституційного Суду України № 7-рп/2016 від 20.12.2016 року визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII зі змінами, а саме: першого речення частини першої статті 54, відповідно до яких тимчасово, у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року, особам (крім інвалідів I та II груп, інвалідів війни III групи, ветеранів військової служби та учасників бойових дій, осіб, на яких поширюється дія пункту 1 статті 10 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"), які працюють на посадах та на умовах, передбачених законами України "Про державну службу", "Про прокуратуру", "Про судоустрій і статус суддів", призначені пенсії/щомісячне довічне грошове утримання не виплачуються.

Відповідно до ст. 152 Конституції України закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Посилання позивача на порушення його прав у період до ухвалення рішенням Конституційним Судом України є безпідставним.

Суд також звертає увагу, що положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо пенсійного забезпечення» від 2 березня 2015 року № 213-VIII в розрізі змін до ст. 54 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" в редакції із визначенням періоду з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, а також відповідна редакція статті 54 Закону "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", фактично не стали предметом дослідження суду. Так, колегія суддів Конституційного Суду України Ухвалою від 16 червня 2016 року відкрила конституційне провадження у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень другого речення частини сьомої статті 43, частини першої статті 54 Закону № 2262, а в частині перевірки на відповідність Конституції України (конституційність) пункту 2 розділу III "Прикінцеві положення" Закону № 213, пункту 2 розділу II "Прикінцеві положення" Закону № 911 відмовила у відкритті конституційного провадження у справі на підставі пункту 2 статті 45 Закону України "Про Конституційний Суд України" - невідповідність конституційного подання вимогам, передбаченим Конституцією України, цим законом.

Положеннями ст. 16 ЦК України визначено способи захисту порушених або невизнаних прав. Пунктом 10 частини 2 даної норми визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Зазначена позивачем вимога про визнання, що «прийняття Верховною радою України Закону України № 213-19 від 01.04.2015 року, яким внесені незаконні зміни до першого речення частини першої ст. 54 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» та виконання цього закону Пенсійним фондом України завдало значної матеріальної шкоди» не відповідає способам захисту цивільних прав.

Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачем не надано доказів на підтвердження існування обставин, які вказують на незаконність рішення Пенсійного фонду України при нарахуванні та виплаті пенсійних виплат, незаконність прийнятих іншими органами державної влади рішень.

Відповідно до частин першої-другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів.

Приймаючи до уваги, що позивачем не надано доказів на порушення його прав при нарахуванні та виплаті пенсійних виплат, пред»явлення вимог про стягнення моральної шкоди як взаємопов»язаної із незаконністю рішення, є безпідставними.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст.ст. 258-279 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до держави України в особі Головного управління державної казначейської служби України в Житомирській області, за участю третьої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Житомирській області, про визнання заподіяння шкоди, зобов»язання до вчинення дій.

Рішення може бути оскаржене до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд міста Житомира шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Повний текст судового рішення буде виготовлено 28.11.2018 року.

Суддя: Д.М.Лєдньов