Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

03 квітня 2018 року місто Київ

Подільський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Ларіонової Н. М. ,

при секретарі Горбані О.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі районного суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернулася до районного суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 та примусово зняти їх з реєстраційного обліку, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є власником вказаної квартири, в якій зареєстровані сторони. Позивач надала дозвіл на проведення реєстрації відповідачів у власному житлі лише з метою їх працевлаштування в м. Києві з подальшим добровільним зняттям з реєстраційного обліку. З моменту реєстрації і до дня звернення до суду відповідачі ніколи не проживала у вищевказаному житловому приміщенні, їх особисті речі відсутні, за надані житлово-комунальні послуги не сплачують, у зв"язку з чим інші зареєстровані особи несуть додаткові фінансові затрати на їх оплату. Крім того, у зв"язку із наявністю у відповідачів боргових зобов"язань перед банківськими установами, на адресу місця реєстрації сторін надходить численна кількість листів з вимогами про їх оплату та погрозами подальшого опису майна, що порушує право позивача на вільне володіння майном. На даний час місце проживання відповідачів не відоме. Вважає, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням як такі, що не користуються ним понад один рік без поважних причин.

В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та надала пояснення, аналогічні викладеним в позові обставинам, додавши, що вона зареєструвала відповідачів в своїй квартирі на їх прохання для працевлаштування. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Відповідачі, будучи повідомленими про день, час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання повторно не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, не подалиписьмові заперечення (відзив на позовну заяву), в зв'язку з чим відповідно до вимог ст.ст.280-281 ЦПК України розгляд даної справи проведений в заочному порядку.

Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши письмові докази, оцінивши їх у сукупності, приходить до таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.09.1998 року, виданого відділом приватизації житла Подільської райдержадміністрації м. Києва, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належала на праві спільної власності ОСОБА_4 та членам його сім"ї: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_1 в рівних долях.

На підставі свідоцтв по право на спадщину за заповітом від 14.02.2009 року, зареєстрованих державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Бірюк О.А. в реєстрі за №1-328 та №1-330, позивач є спадкоємицею спадкового майна - 1/4 частини квартири під АДРЕСА_1, після смерті ОСОБА_5 і ОСОБА_4

Спадкове майно, яке складається з 1/4 частини квартири, належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2009 року, зареєстрованого державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Бірюк О.А. в реєстрі за №1-2221, після смерті ОСОБА_6

Тим самим, на час розгляду справи позивач є єдиним власником вищевказаної квартири.ю

З довідки форми № 3, виданої КК "Центр комунального сервісу" від 13.09.2017 року за вих.№02/07/00/835-3, вбачається, що на час розгляду справи в спірному житловому приміщенні зареєстровані: позивач - з 09.10.1990 року, чоловік позивача ОСОБА_8 - з 31.10.2009 року, діти позивача: дочка ОСОБА_9 - з 07.03.2000 року, дочка ОСОБА_10 - з 05.08.2003 року, дочкаОСОБА_11 - з 11.08.2009 року, та відповідачі по справі: ОСОБА_2 - з 25.07.2013 року, ОСОБА_3 - з 12.11.2014 року.

Згідно з актами, складеними житловим органом 26.04.2017 року, 21.06.2017 року, 30.08.2017 року, відповідачіОСОБА_2 та ОСОБА_3, дійсно не проживають за місцем своєї реєстрації за адерсою: АДРЕСА_1.

Допитані в судовому засіданні як свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13, які є сусідами сторін у справі, підтвердили в судовому засіданні факт непроживання відповідачів та підписання ними актів про непроживання відповідачів, які складались житловим органогм.

У суду відсутні підстави ставити під сумнів обставини, повідомлені свідками, даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи немає.

Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповіднодо ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України право власності позивача є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Разом з тим, в силу вимог ст. 156 ЖК України відповідачі по справі не є членами сім'ї власника квартири - позивача по справі, чи особами, що ведуть з позивачем спільне господарство та проживають як члени однієї сім'ї.

Судом встановлено, що відповідачі у справі не є членами сім'ї власника житла, не ведуть з нею спільного господарства, не проживають в житловому приміщенні без поважних причин тривалий час, їх особисті речі в квартирі відсутні, за надані житлово-комунальні послуги не сплачують, добровільно знятись з реєстраційного обліку не бажають, чим перешкоджають позивачу, як власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи її законні права та інтереси, які необхідно поновити.

На спростування доводів позивача відповідачі всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надали суду доказів, котрі б підтверджували факт їх проживання у спірній квартирі або поважність причин непроживання у цій квартирі.

Вказані обставини дають суду підстави зробити висновок, що відповідачі, які не є членами сім"ї власника житла та не ведуть з нею спільного господарства, не мешкають в спірній квартирі без поважних причин тривалий час, не несуть витрат по утриманню житла та сплаті житлово-комунальних послуг, тим самим втратили право користування даним житловим приміщенням, в зв'язку з чим підлягають визнанню таким в судовому порядку.

Таким чином, позовні вимоги позивача є обґрунтованими, заснованими на законі, знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають задоволенню.

Статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання фізичної особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.

Вимоги про примусове зняття відповідачів з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою не підлягають задоволенню, оскільки статтею ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що однією з підстав зняття з реєстрації місця проживання є рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням. А тому, після набуття даним рішенням законної сили позивачем в установленому законом порядку воно буде пред'явлено до виконання, і підстави для зобов'язання відповідачів знятись з реєстраційного обліку відсутні.

За таких обставин, на основі з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

На підставі викладеного, ст. 150 ЖК України, ст.ст.319, 321, 383, 391 ЦК України, керуючись п.1 розділу ХІІІ «;Перехідні положення» ЦПК України (2017 р.), ст.ст.4, 77-83, 81, 89, 95, 258, 263-265, 268, 280-281, 354, 355 ЦПК України (2017 р.), -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенн, - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

В інішй частині позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто Подільським районним судом м.Києва за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до вказаного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи,якщо апеляційну скаргу не було подано протягом встановленого законом строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н. М. Ларіонова