Справа № 466/5362/17 Головуючий у 1 інстанції: Невойт П.С.
Провадження № 22-ц/783/268/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н. П.

суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.

при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20 грудня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про відшкодування майнової та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

26.07.2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про солідарне стягнення з відповідачів матеріальних збитків на суму 806000 гривень, що складає ринкову вартість зруйнованого житлового будинку в АДРЕСА_1, моральної шкоди від знищення майна в сумі 200 000 грн. та судових витрат на правову допомогу.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що згідно державного акта на землю і свідоцтва про право власності йому належали земельна ділянка площею 0,712 га та 16/25 частин будинку на АДРЕСА_2. 13.11.2010 року між ним та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір користування земельною ділянкою з будинком для забудови (суперфіцій) строком на 1 (один) рік з моменту підписання. Взяті за договором суперфіцію зобов'язання відповідачі повністю не виконали, обумовлену суму платежів за строкове користування чужим майном не сплатили. Дія строку договору припинилася 13.11.2011 року, однак земельну ділянку з будинком відповідачі не повернули, а у вересні 2013 року будинок знесли. Внаслідок неправомірних дій відповідачів та знищення майна йому завдано матеріальну та моральну шкоду, яку в добровільному порядку відповідачі відшкодовувати відмовляються.

Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Шмигельського Валентина Семеновича пр. відшкодування майнової та моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2

Вважає його незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що висновок суду першої інстанції про те, що договір суперфіцію від 13.11.2010 року продовжено на той самий строк і на тих самих умовах після закінчення його дії є помилковим та не підтвердженим належними доказами у справі. Зазначає, що районний суд не врахував, що 16.09.2013 року між ним - ОСОБА_2 та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,712 га та 16/25 частин будинку на АДРЕСА_2. За вказане нерухоме майно відповідачами сплачено суму в розмірі 567 503 грн. Таким чином, вважає, що сторонами погоджено, що майно, передане відповідачам в користування за договором суперфіцію, відчужувалося з компенсацією власнику його вартості. Зазначає, що після підписання попереднього договору купівлі-продажу майна відповідачі будинок знесли, однак від нотаріального посвідчення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки відмовилися. Таким чином, позовні вимоги стосуються саме компенсації матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок знищення відповідачами належного позивачу майна. Вважає, що в оскаржуваному рішенні судом не вказано, які саме норми матеріального права ним застосовано та мотиви їх застосування.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

У судовому засіданні колегії суддів представник апелянта ОСОБА_5 скаргу підтримав, надав пояснення, аналогічні змісту скарги, просив скаргу задоволити, рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_6 проти скарги заперечив, просив у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_7 в судове засідання не з»явився, хоча належним чином повідомлявся судом про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у його відсутності.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно положень ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови може бути встановлено на визначений або на невизначений строк, крім випадків, передбачених частиною п'ятою цієї статті.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення виконкому Брюховицької селищної Ради народних депутатів №194 від 30.05.1996 року передана у приватну власність земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель площею 0,0712 гектарів, яка розташована на території Брюховицької селищної Ради смт. Брюховичі м. Львова, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності на землю, серія НОМЕР_1, виданого Брюховицькою селищною Радою народних депутатів 07.10.1996 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №1601 (а.с.4-5).

ОСОБА_2 на праві часткової власності також належить 16/25 житлового будинку, який розташований у АДРЕСА_3, що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданим 15.03.2001 року виконкомом Брюховицької селищної ради (а.с.6).

Судом встановлено, що 13.11.2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і ОСОБА_3 укладено договір суперфіцію, посвідчений приватним нотаріусом ЛМНО Корпало Г.В. та зареєстрований в реєстрі за №6530.

Згідно п. 4.1. договору суперфіцію від 13.11.2010 року в рахунок оплати за користування земельною ділянкою та будівлі (16/25 частин житлового будинку за адресою АДРЕСА_4, який належить Суперфіціару на підставі свідоцтва про право власності, виданого 15.02.2001 року виконкомом Брюховецької селищної ради), яка може бути знесена в майбутньому в разі необхідності, Суперфіціарій передає Суперфіціару житлову квартиру на 2-му поверсі (квартира №6 за проектом), орієнтовною площею 60 м.кв. з лоджією та терасою, з повним завершеним ремонтом та гаражем. Окремо здійснюється доплата в розмірі 285 000 грн., що еквівалентно 36 000 доларів США (а.с. 10).

Відповідно до п.4.2. вказаного договору передача частини об'єкту нерухомості зазначеного у п. 4.1. договору здійснюється в десятиденний термін після здачі об'єкту нерухомого майна в експлуатацію.

Пунктом 8.3.3. передбачено, що Суперфіціарій має право залучати на свій власний розсуд для виконання зобов'язань за даним договором та для досягнення мети цього договору треті організації. /а.с.10-12/.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 земельну ділянку та 16/25 будинку отримав під забудову на підставі договору суперфіцію від 13 листопада 2010 року, яким передбачено плату за забудову земельної ділянки та знесення 16/25 частини будинку АДРЕСА_5

Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22 січня 2015 року в користь ОСОБА_2 на виконання умов договору суперфіцію стягнуто кошти в сумі еквівалентній 36 000 доларів США.

Встановлено, що на виконання умов договору суперфіцію від 13.11.2010 року ОСОБА_2 передано квартиру в збудованому будинку. Факт щодо отримання квартири підтверджено також рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 08 серпня 2016 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_10 до Брюховицької селищної ради в особі Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради, ОСОБА_2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору ОСОБА_4, ОСОБА_3, ТзОВ «Джерело» про визнання права власності, скасування рішення ради та визнання недійсним свідоцтва про право власності.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про виконання сторонами договору суперфіцію від 13.11.2010 року.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про закінчення строку дії договору суперфіцію від 13.11.2010 року з огляду на наступне.

Як вбачається з пункту п. 3.3. договору Суперфіціарій продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення терміну дії договору і такий вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, якщо Суперфіціар за 30 календарних днів до закінчення терміну дії Договору не повідомить письмово Суперфіціарія про закінчення договірних відносин.

Таким чином, повідомивши про закінчення терміну договору суперфіцію від 13.11.2010 року лише ОСОБА_4 (а.с. 13), ОСОБА_2 не виконав умов вказаного пункту договору, а відтак договір суперфіцію від 13.11.2010 року вважався продовженим на той самий термін і на тих самих умовах.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що посилання позивача на попередній договір від 16 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_4, не заслуговуються на увагу, оскільки рішенням Франківського районного суду м.Львова від 21.04.2017 року з урахуванням рішення колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Львівської області від 06.07.2017 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_11, ОСОБА_2, з участю третьої особи: ОСОБА_12 про стягнення коштів та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про відшкодування вартості майна стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 71000 доларів США, що еквівалентно 1789200 грн., одержаних за нікчемним правочином.

Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає в тому числі у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Однак, позивачем ОСОБА_2 ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій не надано належних та достатніх доказів на підтвердження того, що він поніс фізичні та душевні страждання внаслідок знищення відповідачами майна, належного йому на праві власності, оскільки таке майно було знесено відповідачами відповідно до умов договору суперфіцію.

З наведених мотивів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про безпідставність позовних вимог ОСОБА_2 про солідарне стягнення з відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 матеріальних збитків на суму 806000 гривень, що складає ринкову вартість зруйнованого житлового будинку в АДРЕСА_1 та моральної шкоди, заподіяної позивачу знищення його майна в сумі 200 000 гривень.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 20 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02.07.2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.