КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 грудня 2018 року

м. Київ

справа №758/5747/17

провадження №22-ц/796/3626/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кравець В.А. (суддя-доповідач)

суддів - Мазурик О.Ф., Махлай Л.Д.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянуву порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року у складі судді Ларіонової Н.М.

у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач у квітні 2017 року звернувся до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 1 300,0 доларів США боргу за розпискою.

У мотивування вимог посилався на те, що 29.10.2016 року позивачем було передано відповідачеві грошові кошти в розмірі 1 300,00 доларів США з метою придбання у неї двох мобільних телефонів марки "Iphone 7". Ураховуючи, що замовлений товар відповідачем в цей же день наданий не був, а грошові кошти не повернуті, ОСОБА_2 зобов'язалася у строк до 01.11.2016 року передати позивачу 1 300,00 доларів США (1 долар США станом на дату подання позову до суду 25.04.2017 року складає 26,67 грн., тобто на загальну суму 34 671,00 грн.), про що склала розписку.

Всупереч досягнутим домовленостям, до 01.11.2016 року відповідач грошей не повернула, на неодноразові прохання позивача про повернення боргу не реагувала та під будь-яким приводом ухиляється від виконання свого зобов'язання.

З урахуванням викладеного, позивач просив позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року позов задоволено в повному обсязі. Постановлено стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі 1 300 доларів США, що є еквівалентом в національній валюті за курсом НБУ на день постановлення рішення в розмірі 34 099,06 грн. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 11.10.2018 року звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення суду й ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог повністю, оскільки вважає, що рішення прийняте з порушенням норм матеріального права при неповному з'ясуванні всіх обставин, що мають значення для справи.

В обґрунтування скарги вказував, що суд не надав належної оцінки тим обставинам, що спірні взаємовідносини між позивачем та відповідачем виникли не на підставі договору позики, оскільки позивачем передавалися кошти відповідачу для перерахунку їх на банківський рахунок продавця мобільних телефонів, а саме на картковий рахунок НОМЕР_1, відкритий на ім'я ОСОБА_4 (невідома особа), який був вказаний продавцем мобільних телефонів ОСОБА_5 (невідома особа), що підтверджується наявними у справі квитанціями за 29.10.2016 року. Тобто грошові кошти у добровільному порядку були передані відповідачу для купівлі товару, а саме мобільних телефонів.

Сторони не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами відповідно до п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача ОСОБА_6, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з того, що про отримання зазначених коштів від позивача ОСОБА_2 склала відповідно розписку із зобов'язанням їх повернення до 01.11.2016 року, оригінал якої знаходиться в матеріалах справи.

Розписка від 29.10.2016 року складена особисто відповідачем та власноручно нею підписана, в судовому засіданні вказані обставини представниками відповідача не заперечувались.

Проте, з таким висновком суду колегія не погоджується з огляду на таке.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим та має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Проте, рішення суду не відповідає вказаним нормам, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення у межах заявлених позовних вимог.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом установлено, що 09 жовтня 2016 року позивачем було передано відповідачу суму 1 300,00 доларів США. Про отримання даної суми від позивача ОСОБА_2 власноручно написана розписка від 29.10.2016 року.

Дані обставини підтверджені обома сторонами у справі та оригіналом вищевказаної розписки від 29.10.2016 р., наданої позивачем.

Як убачається з вищевказаної розписки, отримані від позивача кошти в розмірі 1 300,00 доларів США відповідач зобов'язувалась повернути до 01.11.2016 року.

Відповідач стверджує, що вказані кошти вона не повинна повертати позивачу, оскільки 29.10.2016 року вона перерахувала їх на ім'я ОСОБА_4, який шахрайським шляхом заволодів ними.

Перевіряючи доводи сторони позивача та заперечення сторони відповідача, суд виходить з того, що відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори.

Приписами ст. 526 ЦК України визначено, що зобов'язання повинно виконуватися належним чином, згідно з умовами договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - згідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, які завжди висуваються.

Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій борг, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, або не слідує із суті зобов'язання, або звичаїв ділового обороту.

Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо в зобов'язанні встановлений строк (дата) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (дату).

Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Вказані обставини дають суду підстави дійти висновку, що правовідносини, що склались між позивачем та відповідачем, є правовідносинами за договором позики, і саме відповідач зобов'язана повернути кошти позивачу. Заперечення відповідача про те, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні за фактом того, даними коштами шахрайським способом заволодів ОСОБА_4, не мають.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаній повернути суму позики у строк та в порядок, що передбачені договором.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд України у справах № 6-1967цс15, № 6-487цс17, а також Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року в справі № 761/11028/14-ц та у справі № 211/3035/14-ц.

Як убачається з матеріалів справи, представником відповідача ОСОБА_7 подані письмові заперечення, в яких останній посилається на те, що між сторонами не укладався договір позики грошових коштів у розмірі 1 300,0 доларів США та у власність відповідачу вони не передавались.

Аналізуючи зміст боргової розписки, колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції помилково виходив із того, що цей документ у своєму взаємозв'язку містить у собі всі складові, які дають підстави вважати про укладення між позивачем та відповідачем договору позики, оскільки між сторонами не укладався договір позики грошових коштів у розмірі 1 300,0 доларів США та у власність відповідачу вони не передавались. Надані позивачем та його знайомою ОСОБА_8 грошові кошти були сплачені відповідачем на картковий рахунок НОМЕР_1, відкритий на ім'я ОСОБА_4, з метою придбання ними мобільних телефонів. Сплата коштів на вказаний картковий рахунок проводилась в присутності позивача.

Вказані обставини свідчать про відсутність між сторонами договірних зобов'язань. Розписка від 29.10.2016 року, яка написана власноручно ОСОБА_2 під тиском позивача на виконання виконання боргових зобов'язань за іншими правовіносинами, не може уважатися належним та допустимим доказом укладення договору позики.

Окрім того, за фактом незаконного заволодіння грошовими коштами шляхом обману за зверненням ОСОБА_2 Подільським УП ГУ НП в м. Києві проводиться досудове розслідування.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами.

У справі, що переглядається, колегія суддів дійшла висновку, що розписка, надана як доказ існування між сторонами договірних зобов'язань, не є документом, що підтверджує боргове зобов'язання відповідача, не містить умови отримання відповідачкою у борг грошових коштів із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів саме від позичальника.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевий суд не встановив справжньої природи розписки, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про наявність між позивачем та відповідачем відносин за договором позики.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Ураховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду підлягає скасуванню, а у задоволенні позову слід відмовити .

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, зОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 960 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 369, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 27 квітня 2018 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики- відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: В.А. Кравець

Судді: О.Ф. Мазурик

Л.Д. Махлай