Постанова

Іменем України

21 червня 2018 року

м. Київ

справа № 336/2784/16-ц

провадження № 61-4622 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Пророка В. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач-публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач -ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у складі судді Дмитрюк О. В. від 07 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області у складі суддів: Бабак А. М., Спас О. В., Полякова О. З. від 30 листопада 2016 року у справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Встановив:

У травні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного договору від 25 березня 2010 року, ОСОБА_4 отримав кредит у розмірі 1 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджено підписом у заяві.

Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, через що станом на 31 березня 2016 року має заборгованість перед банком в сумі 28 747,98 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 28 747,98 грн та судовий збір.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2016 року позовні вимоги задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за договором від 25 березня 2010 року в сумі 28 747,98 грн (заборгованість за кредитом - 9 801,30 грн; заборгованість по процентам за користування кредитом - 16 001,54 грн; заборгованість за пенею та комісією - 11 00,00 грн; штраф (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процента складова) - 1345,14 грн).Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем доведено факт невиконання відповідачем зобов'язань за кредитним договором та надано відповідний розрахунок суми заборгованості, який відповідачем не спростовано.

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції на предмет доведеності та обґрунтованості позову є правильними, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій при розгляді справи дійшли односторонніх та передчасних висновків про задоволення позову, оскільки судами не врахованого того, що відповідачем не підписувався спірний кредитний договір та позивачем пропущено строк позовної давності.

Позивач не скористався правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 січня 2018 року вказану справу передано на розгляд до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною третьою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, Верховний Суд вважає, що відсутні підстави для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, доводи касаційної скарги не підтверджують неправильного застосування судами при розгляді справи норм матеріального права, порушення норм процесуального права з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні норми права.

Відповідно статей 525, 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або інших умов та вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 629 ЦК України укладений між сторонами договір є обов'язковим для виконання. Згідно із пунктом 1 частини 2 статті 11 та частини 2 статтті 509 ЦК України зазначений договір є підставою виникнення зобов'язань.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами установлено, що 25 березня 2010 року відповідач отримав кредит у розмірі 1 500,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку, складає між ним та банком договір, що підтверджено підписом у заяві. Відповідач зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, через що станом на 31 березня 2016 року має заборгованість перед банком в сумі 28 747,98 грн.

Таким чином, суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про задоволення позову, оскільки позивачем доведено, що відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, а тому повинен нести відповідальність передбачену договором.

Доводи касаційної скарги вказаних висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.

У касаційній скарзі відповідач посилається на те, що суди дійшли помилкового висновку про укладення кредитного договору між сторонами, оскільки такий кредитний договір в матеріалах справи відсутній. Слід зазначити, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку вказаним доводам та обґрунтовано дійшли висновку про те, що підписана відповідачем анкета-заява разом з умовами та правилами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою та тарифами банку є договором між сторонами, що і підтверджено підписом у вказаній анкеті-заяві від 25 березня 2010 року.

Крім того, законодавець пов'язує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (стаття 1046 ЦК України). Кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-63цс12.

Також відповідач у касаційній скарзі посилається на те, що ним подано заяву про застосування строку позовної давності, однак судами помилково встановлено її переривання. Зазначає, що судами не враховано, які суми було зараховано на сплату процентів, а які за сплату кредиту та інших платежів. Судами досліджено зазначені обставини справи та установлено, що відповідач здійснював періодичні платежі з погашення кредитного договору з квітня 2010 року до 19 травня 2014 року, що свідчить про визнання ОСОБА_4 боргу перед банком та, відповідно до вимог статті 264 ЦК України вказана обставина є підставою для переривання перебігу строку позовної давності. Крім того, зустрічного розрахунку на підтвердження заперечень відповідач не надав, провести відповідну експертизу не просив.

Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судами надана належна правова оцінка, на правильність висновків судів не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Підстави для скасування судових рішень відсутні, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення без змін.

Враховуючи наведене, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судами попередніх інстанцій. Судовий збір за подання касаційної скарги слід покласти на особу, яка подала касаційну скаргу. Учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 та підпунктом 4 пункту 1 Розділу ХIII «Перехідні положення» ЦПК України,

Постановив:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 07 вересня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 30 листопада 2016 року залишити без змін.

Судовий збір за подання касаційної скарги покласти на ОСОБА_4.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. В. Пророк

В.С. Висоцька

І.М. Фаловська