Провадження № 4-с/127/138/18
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 грудня 2018 року м. Вінниця

Суддя Вінницького міського суду Вінницької області Луценко Л.В., ознайомившись із скаргою ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И В:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернувся заявник ОСОБА_1 зі скаргою на дії головного державного виконавця Центрального В ДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України).

Відповідно до абз.1 ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Як вбачається зі змісту скарги, заявник просить визнати неправомірними дії державного виконавця по винесенню 15.11.2018 року постанови про відкриття виконавчого провадження про стягнення з заявника виконавчого збору в сумі 152 994,47 грн. протиправними та зобовязати державного виконавця винести постанову про закриття виконавчого провадження про стягнення з нього виконавчого збору в сумі 152 994,47 грн.

Однак, звернення заявника до суду, шляхом подання вищезазначеної скарги в порядку цивільного судочинства, є невірним способом захисту порушених прав з наступних міркувань.

Так, у пункті 6 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 13.12.2010 року №3 «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» зазначено, що судам необхідно враховувати, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору та накладення штрафу належать до видів відповідальності за невиконання рішення самостійно та за невиконання без поважних причин рішення, що зобовязує боржника вчинити певні дії та рішення про поновлення на роботі. Виконавчий збір це санкція відповідальності майнового характеру, що накладається на боржника за невиконання рішення у строк, встановлений для його самостійного виконання. Для застосування виконавчого збору виконавець приймає постанову, яка, у разі її невиконання самостійно, виконується примусово в установленому Законом України «Про виконавче провадження» порядку.

З посиланням на пункт 7 частини другої статті 17 Закону України «Про виконавче провадження» в постанові зазначається, що постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є виконавчими документами. Якщо виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір, витрати на проведення виконавчих дій або штраф не стягнуто, відповідна постанова виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в загальному порядку.

Далі Пленум ВАС України у зазначеній постанові чітко та однозначно вказав на те, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Ці ж самі приписи містяться і в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах».

Так, у пункті 6 постанови Пленуму ВССУ зазначено, що справи щодо оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях стосовно примусового виконання судового рішення у цивільній справі, належать до компетенції адміністративних судів.

У звязку із цим у разі подання такої скарги в порядку цивільного судочинства суддя має відмовити у відкритті провадження за скаргою, а, помилково прийнявши скаргу до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі.

Відповідно до п.1 ч.1ст.186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства.

Таким чином, з огляду на вищенаведене, вважаю, що дану скаргу не належить розглядати в порядку цивільного судочинства, а заявнику необхідно звернутись з відповідним адміністративним позовом до суду адміністративної юрисдикції, а відтак у відкритті провадження у справі слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 5, 19, 186, 260, 354 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Відмовити у відкритті провадження у справі за скаргою ОСОБА_1 за участю заінтересованої особи головного державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області ОСОБА_2 про визнання дій протиправними та зобовязання вчинити певні дії.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: