Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 645/1117/16

провадження № 61-9851св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова у складі судді Бабкової Т. В. від 11 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Пилипчук Н. П., Швецової Л. А., від 19 грудня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 23 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4 500 дол. США та зобов'язалась повернути його у строк до 23 квітня 2010 року у порядку, встановленому графіком погашення кредиту (додаток № 1 до договору), а також сплачувати проценти у встановленому договором розмірі.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 17 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки.

Позичальник взятих на себе зобов'язань належним чином не виконувала, у зв'язку з чим рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 червня 2010 року, яке набрало законної сили, з відповідачів солідарно стягнуто суму заборгованості за вказаним договором у розмірі 22 201 грн, що в еквіваленті станом на 19 липня 2009 року складає 2 905,70 дол. США, з яких: 2 710,50 дол. США - основний борг, 25,88 дол. США - заборгованість за процентами, 32,72 дол. США - штраф, 136,82 дол. США - штраф.

З урахуванням зазначеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів на користь банку заборгованість за процентами у розмірі 7 854,31 дол. США, а також штрафи: 9,36 дол. США - фіксована частина, 392,72 дол. США - процентна складова.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності, про застосування якого відповідач подав заяву.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що банк пропустив строк звернення до суду з цим позовом, оскільки строк дії кредитного договору сплив 23 квітня 2010 року, а банк звернувся до суду з цим позовом у березні 2016 року.

У лютому 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів в межах позовної давності у розмірі 2 888,91 дол. США, що еквівалентно 77 191,67 грн, та неустойки у розмірі 10 493,48 грн та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вказаних позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та неустойки, оскільки сплата процентів за договором позичальником повинна здійснюватися щомісячно, але ці платежі відповідач не сплачувала, а тому позовна давність за вимогами, пов'язаними зі стягненням заборгованості за простроченим щомісячним платежам (процентів за користування кредитом) повинна обчислюватися за період, відповідний терміну загальної позовної давності від дати звернення до суду, якщо термін не збільшено умовами договору. Пунктом 5.7 кредитного договору збільшено термін позовної давності, а тому з відповідачів на користь банку підлягає стягненню заборгованість за нарахованими на прострочену заборгованість відсотки за період з 18 лютого 2011 року по 18 лютого 2016 року у розмірі 2 888,91 дол. США, що еквівалентно 77 191,67 грн. А також позивач має право на отримання неустойки за порушення умов зобов'язання в межах річного строку позовної давності (з 18 лютого 2015 року по 18 лютого 2016 року) у розмірі 392,72 дол. США, що еквівалентно 10 493,48 грн.

В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядаються.

Ухвалою Верховного Суду від 01 березня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

Відзив на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» від відповідачів не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 23 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримала кредит у розмірі 4 500 дол. США, зі сплатою процентів за користування кредитом, строком до 23 квітня 2010 року.

Пунктом 5.7 кредитного договору передбачено, що строк позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагород, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюються сторонами тривалістю п'ять років.

На забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_5 за кредитним договором 17 квітня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 01 червня 2010 року, яке набрало законної сили, з відповідачів солідарно стягнуто суму заборгованості за вказаним кредитним договором у розмірі 22 201 грн, що в еквіваленті станом на 19 липня 2009 року складає 2 905,70 дол. США, з яких: 2 710,50 дол. США - сума основного боргу, 25,88 дол. США - заборгованість за процентами, 32,72 дол. США - штраф, 136,82 дол. США - штраф.

Звертаючись до суду з цим позовом, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з відповідачів на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за процентами та штрафів за порушення позичальником умов кредитного договору.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно із статтею 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Отже, після спливу строку кредитування зобов'язання простроченого боржника за договором не припиняється.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

З аналізу змісту наведених можна дійти висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Тобто, зі спливом строку кредитування припиняється право позивача нараховувати проценти за кредитом.

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року справа № 14-10цс18.

Оскільки строк дії кредитного договору сплив 23 квітня 2010 року, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після 23 квітня 2010 року.

З огляду на це безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що банк має право на стягнення з відповідачів процентів за період 18 лютого 2011 року по 18 лютого 2016 року та неустойки за період з 18 лютого 2015 року по 18 лютого 2016 року.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

Після визначеного договором строку, кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов'язання залишається невиконаним, разом із тим, таких вимог в контексті цього позову не заявлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, суди попередніх інстанцій не врахували, що перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Отже, судові рішення попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності не можуть бути залишені без змін, оскільки позов не підлягає задоволенню з інших правових підстав, а саме з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» з інших правових підстав, зокрема, у зв'язку з безпідставністю вимог про стягнення процентів та неустойки поза межами дії строку кредитного договору.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 19 грудня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити з інших правових підстав.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта