Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 758/10757/16-ц

провадження № 61-41084св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2018 року у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Семенюк Т. А., Прокопчук Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк»), у якому просив визнати недійсним укладений між ними кредитний договір від 14 грудня 2007 року № 77.2/ІЖ-416.07.1.

Вимоги обґрунтовував тим, що відповідно до умов вищезазначеного договору він отримав від банку кредит у сумі 700 000 доларів США строком до 14 грудня 2028 року зі сплатою 15 % річних.

Посилався на те, що при укладенні оспорюваного правочину відповідач не надав йому об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту, які є істотними для такого виду договорів, а також приховав фактичне значення реальної відсоткової ставки та фактичне значення подорожчання кредиту. Ураховуючи наведене, просив позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року у складі судді Васильченка О. В. позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним кредитний договір від 14 грудня 2007 року № 77.2/ІЖ-416.07.1, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «Родовід Банк.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2018 року рішення Подільського районного суду міста Києва від 27 вересня 2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Скарга мотивована тим, що відсутність у кредитному договорі повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається, перед їх укладенням, є підставою для визнання договору недійсним у цілому.

Крім того, апеляційний суд необґрунтовано відхилив висновки судово-економічної експертизи про те, що реальна відсоткова ставка становить 17,07 % річних, а не 15 % річних, як це зазначено у кредитному договорі.

Від ПАТ «Родовід Банк» надійшов відзив, у якому його представник просить касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 14 грудня 2007 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк», правонаступником якого є ПАТ «Родовід Банк», і ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 77.2/ІЖ-416.07.1, відповідно до умов якого останній отримав кредит на купівлю будинку та земельної ділянки на загальну суму 700 000 доларів США строком до 14 грудня 2028 року включно зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних.

Того ж дня сторони підписали додаток № 1 до кредитного договору «Детальний розпис сукупної вартості кредиту», у якому визначені: кінцевий термін здійснення платежу, щомісячна сума платежу за розрахунковий період, у тому числі: погашення основної суми кредиту, відсотки за користування кредитом, а також платежі за надані супутні послуги.

07 листопада 2008 року позивач і відповідач уклали додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої була змінена відсоткова ставка за цим договором із 15 % річних до 17 % річних (пункт 1.3 кредитного договору). Крім того, узгоджено можливість зміни відсоткової ставки у разі зміни облікової ставки Національного банку України або кредитної політики в Україні, або економічної ситуації, або кон'юнктури ринку тощо.

22 червня 2009 року сторони уклали додатковий договір № 1 до кредитного договору, згідно з умовами якого пункт 1.3 викладений у новій редакції, а саме: сторони узгодили, що відсоткова ставка за цим кредитом встановлюється у розмірі 9,5 % річних; у випадку порушення позичальником строків повернення кредиту та/або сплати відсотків чи обслуговування кредиту понад 20 днів відсоткова ставка за кредитом встановлюється в розмірі 17 % річних, починаючи з наступного дня після спливу двадцятиденного строку.

За клопотанням представника ОСОБА_4 ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 17 лютого 2017 року у даній справі призначено судово-економічну експертизу, відповідно до висновків якої реальна відсоткова ставка на момент укладення кредитного договору фактично становить 17,07 % річних та на 2,07 % річних є вищою від ставки, визначеної у договорі.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції, урахувавши висновки зазначеної судово-економічної експертизи, виходив із того, що під час укладення кредитного договору банк ввів в оману позивача щодо істотних умов кредитування, а саме: щодо ціни, відсоткової ставки, загальної сукупної вартості та абсолютного здорожчання кредиту.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд зробив висновок про відсутність підстав для визнання договору кредиту недійсним.

Суд апеляційної інстанції відхилив висновки вказаної судової експертизи, оскільки експертом не були досліджені усі матеріали кредитної справи (додаткові угоди), а лише кредитний договір та один графік погашення кредиту.

Інших обставин, які свідчать про наявність з боку банку неправомірних дій під час укладення кредитного договору, суд не встановив.

Колегія погоджується з висновками апеляційного суду.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Установивши, що відсутні підстави для визнання оспорюваних правочинів недійсними, суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов кредитних договорів та в подальшому виконував їх; відповідач надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про неповідомлення банком позичальника про сукупну вартість кредиту, оскільки оспорюваний договір і додатки до них містять повну інформацію про умови кредитування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2018 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду міста Києва від 21 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат