П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року м. Маріуполь

Єдиний унікальний номер 265/746/16-ц

Номер провадження 22-ц/804/531/18

Донецький апеляційний суд в складі:

головуючого - Ткаченко Т.Б.,

суддів - Кочегарової Л.М., Гаврилової Г.Л.,

сторони:

позивач - ОСОБА_1

відповідач - ОСОБА_2

розглянувши в приміщенні Донецького апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2018 року, у складі судді Мельник І.Г.,

у справі за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям квартири

В с т а н о в и в:

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, який згодом уточнила та остаточно просила стягнути матеріальну шкоду, спричиненою залиттям квартири у розмірі 6427 грн., моральну шкоду 2500 грн., вирішити питання розподілу судив витрат, зокрема щодо сплати судового збору, витрати за будівельно-технічну експертизу, правничу допомогу.

В мотивування позову зазначила, що є власником квартири АДРЕСА_2 (другий поверх).

12 січня 2016 року о 04 годині ранку відбулося залиття квартири позивача з вини відповідача з квартири № 20, яка розташована над квартирою позивача на 4 поверсі.

Відповідач при самостійній заміні пластикових труб центрального опалення не встановила кріплення верхньої частини радіатора, в результаті чого відбувся зрив радіатора. Зазначені обставини підтверджується актами ЖКП «Азовжилкомплекс» від 21 січня 2016 року.

Гаряча вода з труб центрального опалення з квартири № 20 затопила квартиру № 15, розташовану на третьому поверсі, квартиру позивача № 10 на другому поверсі, та квартиру № 5 на першому поверсі.

Внаслідок вказаного залиття була пошкоджена квартира, речі, які знаходились у квартирі та пошкоджена внутрішня електрична проводка.

Значне погіршення стану квартири, її зовнішнього вигляду, необхідність проведення ремонту та заміни внутрішньої електричної проводки змушує відчувати позивача постійне нервове потрясіння та потребує додаткових зусиль для організації її життєдіяльності, чим спричинена моральна шкода.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, спричиненої залиттям квартири задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду заподіяну залиттям квартири в сумі 6 276 грн., моральну шкоду в сумі 1000 грн., судовий збір в сумі 1929,20 грн., витрати на проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 2000 гривень, всього 11205,20 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, порушення судом норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зокрема зазначила, що заява про збільшення позовних вимог була прийнята судом з порушенням норм процесуального права, враховуючи, що позивач надала суду заяву про збільшення суми позовних вимог на підставі судово-будівельної експертизи, коли суд закінчив розглядати позовні вимоги, перед судовими дебатами. Вказана заява відповідача не відповідає вимогам процесуального законодавства, зокрема відсутні повні дані позивача, інформація про відповідача взагалі відсутня. Відповідачу не було вручено копію заяви про збільшення позовних вимог, що позбавило останню можливості подати відзив.

Позивачем не доведено, що весь відновлювальний ремонт, який вимагає позивач, дійсно завдано залиттям квартири саме 12 січня 2016 року, враховуючи, що свідок ОСОБА_3, який проживає на 3 поверсі, між квартирами позивача та відповідача, зазначив, що за його виною сталося залиття квартири позивача. Судовою будівельною експертизою причини залиття не встановлено.

На виконання ст. 360 ЦПК України ОСОБА_1 направила апеляційному суду відзив, в якому вказувала, що згодна з рішенням суду першої інстанції та підтримує його. При цьому зазначила, що залиття сталося з вини відповідача, що підтверджують два акти ЖКП «Азовжилкомплекс» від 21 січня 2016 року та листи ЖКП «Азовжилкомплекс». Збільшення позовних вимог зумовлено результатом проведеної судової будівельно-технічної експертизи, оскільки на час подання позову ОСОБА_1 не була обізнана у цій сфері. Експертизою не було встановлено вину відповідача, оскільки до огляду експертом квартири № 20, належної відповідачу, всі сліди залиття були усунені шляхом проведення ремонту.

За правилами ст. ст. 368, 369 ЦПК України дана апеляційна скарга підлягає розгляду апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 367 УПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що залиття квартири позивача відбулося внаслідок вини відповідача, тому суд прийшов до висновку, що шкода, заподіяна залиттям квартири позивача, підлягає стягненню з відповідача, як власниці квартири.

Частково відмовляючи у задоволенні позову, суд не враховав затрати на покриття ризику усіх учасників будівництва в сумі 151 грн.

З такими висновками апеляційний суд не може не погодитись видячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом є власником квартири АДРЕСА_1 (а.с.12-13).

Відповідач ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 (а.с.112).

Квартири розташовані на 2 та 4 поверхах житлового будинку.

Відповідно до акту від 21 січня 2016 року ЖКП «Азовжитлокомплекс» при огляді квартири АДРЕСА_3 встановлено факт її залиття через те, що в квартирі № 20 відбувся прорив опалення, а саме: мешканцями квартири самостійно замінювалися труби, відбувся обрив радіатора, так як він не був закріплений. Внаслідок цього залита квартира № 10, зокрема: в спальні залита стеля, стіни (побілка) - 5 кв.м., в кладовій залита стеля - (побілка) - 1 кв.м., в зальній кімнаті залита стеля, стіни (побілка) - 5 кв.м., у ванній кімнаті залита стеля (побілка) -1 кв.м, дерев'яні двері набрякли, неналежно зачиняються, в коридорі залита стеля (побілка) - 1 кв.м. (а.с.15).

Як вбачається з акту від 21 січня 2016 року «Азовжитлокомплекс» при огляді квартири АДРЕСА_3 встановлено, що після її залиття відсутнє світло (а.с.16).

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 8 від 28 квітня 2016 року визначити причину залиття квартири АДРЕСА_4 не виявилося можливим.

Розмір матеріального збитку, заподіяного залиттям вищевказаної квартири (вартість відновлювальних робіт і матеріалів) на момент проведення експертизи складає 6 427 грн. З урахуванням затрат на покриття ризику усіх учасників будівництва в сумі 151 грн. (а.с.85-94).

Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом.

Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом.

Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов'язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди.

З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України з відшкодування шкоди, то саме на відповідача покладено обов'язок доведення відсутності вини у завданні шкоди.

Факт залиття квартири, власником якої є позивач, з вини відповідача підтверджується двома актами про залиття від 21 січня 2016 року, складеним працівниками обслуговуючої організації - ЖКП «Азовжилкомплекс», якими встановлено, що залиття квартири позивача відбулось внаслідок прориву опалення в квартирі № 20 за цією ж адресою, власником якої є відповідач, який стався через самостійну невірну заміну радіаторів останньою.

Зазначені акти є належними і допустимими доказами, в розумінні статей 77, 78 ЦПК України, вини відповідача, чим спростовуються відповідні посилання апеляційної скарги.

При цьому відповідач не надала доказів, які б спростовували наявність її вини у залитті квартири позивача.

Більш того, ОСОБА_2 не заперечувала свою вину у заподіянні шкоди позивачу, погоджувалась її відшкодувати, лише не була згодна з розміром заподіяної шкоди, що підтверджується її заявою від 15 лютого 2016 року, направленої директору ЖКП «Азовжилкомплекс», заявами Орджонікідзевському районному суду міста Маріуполя від 26 травня 2016 року, від 28 листопада 2017 рок та її поясненнями в судовому засіданні 27 лютого 2018 року (а.с.52, 146 - 148).

Посилання в апеляційній скарзі на те, що проведеною будівельно-технічною експертизою не встановлення причину залиття квартири позивача, є неспроможними.

Відповідач не заперечувала, що залиття квартири ОСОБА_1 12 січня 2016 року відбулося внаслідок пошкодження системи опалення в належній їй на праві власності квартири, яка розташована двома поверхами вище квартири позивача, та протіканням гарячої води до квартири останньої.

Як зазначено у дослідній частини висновку експерта № 8 будівельно-технічної експертизи від 17 січня 2017 року, на момент обстеження поверхні стелі і стін були сухими, тому визначити, коли саме ( часовий фактор) відбулося залиття, не виявляється можливим. Виявити причину залиття квартири АДРЕСА_5 не уявляється можливим. При дослідженні приміщень на поверхні стель і стін мались видимі пошкодження оздоблювальних покриттів.

Посилання ОСОБА_2 на те, що в 2010 році мало місце залиття квартири позивача з вини мешканця квартири ОСОБА_3, яка розташована над квартирою ОСОБА_1, та останній була заподіяна шкода також з вини ОСОБА_3, є безпідставними, оскільки відповідачем не доведено заподіяння шкоди позивачу внаслідок залиття квартири, яке мало місце в 2010 році.

Позивач ОСОБА_1 заперечувала вказані обставини, пояснив суду, що після залиття її квартири, що дійсно мало місце в 2010 році, вона в квартирі зробила ремонт, а шкода, яку вона просить відшкодувати, заподіяна їй внаслідок залиття квартири з вини ОСОБА_2

З огляду на наведене вище, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що завдана позивачу шкода підлягає відшкодуванню відповідачем, встановив при цьому, що розмір завданої шкоди підтверджується судовою будівельно-технічною експертизою, протиправність дій відповідача, причинний зв'язок між ними, що призвело до залиття квартири позивача.

Відповідно до ст. 23 ЦПК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Враховуючи викладене, з вини відповідача позивачу було завдано майнову шкоду, що спричинило останньому душевні страждання. Тому судом першої інстанції правомірно стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 моральну шкоду.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення строків звернення із заявою про збільшення розміру позовних вимог, не направлення відповідної заяви відповідачу та позбавлення її можливості надати відзив на заяву про збільшення позовних вимог, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Згідно п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, в редакції закону № 2147-VШ від 03.10. 2017 року, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду (ч. 5 ст. 49 ЦПК України, в редакції закону № 2147-VШ від 03.10. 2017 року).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом до ОСОБА_2 10 лютого 2016 року , та провадження у справі відкрито ухвалою суду від 01 березня 2016 року, тобто за нормами ЦПК України, в редакції закону № 1618-ІV від 18 березня 2004 року.

Положення ч. 5 ст. 49 ЦПК України, якою відповідач обґрунтовує апеляційну скаргу в цій частині, підлягає застосуванню лише у розі розгляду справи у спрощеному порядку. Матеріали даної справи не містять відомостей про розгляд справи в спрощеному порядку.

Більш того, про збільшення розміру позовних вимог в частині відшкодування майнової шкоди, а саме виходячи з розміру шкоди визначеному експертом, позивач заявила в судовому засіданні 27 лютого 2018 року (технічний запис фіксування судового засідання, протокол судового засідання а.с.155,156), на якому була присутня відповідач ОСОБА_2, яка 12 вересня 2018 року також ознайомилась з матеріалами справи у повному обсязі (а.с.176).

Зазначені обставини свідчать про те, що відповідач була ознайомлена з висновком експерта № 8 будівельно-технічної експертизи від 17 січня 2017 року щодо розміру заподіяної ОСОБА_1 майнової шкоди 6427 грн., яку позивач просила стягнути з відповідача, про що зазначила у заяві від 18 вересня 2018 року (а.с.185).

В судовому засіданні 19 вересня 2018 року ОСОБА_2 не заявляла клопотання щодо необхідності відкласти розгляд справи для подачі відзиву на вказану заяву.

Доводи апеляційної скарги щодо не доведення розміру та факту залиття квартири спростовуються матеріалами справи, зокрема факт залиття квартири - актами ЖКП «Азовжилкомплек» від 21 січня 2016 року, а розмір збитків внаслідок залиття квартири - судовою будівельно-технічною експертизою.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи.

На підставі викладеного вище, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, його висновки відповідають фактичним обставинам справи, а тому підстави для його скасування в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 19 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального України.

Головуючий Т.Б.Ткаченко

Судді: Л.М.Кочегарова

Г.Л.Гаврилова

Повний текст постанови складено 30 листопада 2018 року.

Суддя Т.Б.Ткаченко