Провадження № 2/761/3589/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

18 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді: Волошина В.О.

при секретарі: Яриновській Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України, Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві про визнання права власності на рухоме майно; визнання правочинів купівлі-продажу автомобіля недійсними; визнання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу недійсним та його скасування,

в с т а н о в и в :

В травні 2017р. позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів (а.с. 43): ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України і просив суд, з урахуванням уточнень до позову:

- визнати за позивачем право власності на автомобіль «Lexus» моделі «LX 570», білого кольору, 2008р. випуску, номер кузова НОМЕР_1 (далі по тексту - автомобіль);

- визнати недійсними та скасувати:

1) довідку - рахунок від 03 жовтня 2015р. про перереєстрацію автомобіля, видану Броварським ВРЕВ ДАІ в Київській області ОСОБА_3;

2) довідку - рахунок від 10 жовтня 2015р. про перереєстрацію автомобіля, видану ВРЕВ-1 УДАІ в м. Києві ОСОБА_4;

3) довідку - рахунок від 13 жовтня 2015р. про перереєстрацію автомобіля, видану ВРЕВ-6 УДАІ в м. Києві ОСОБА_2;

- визнати недійсним та скасувати свідоцтво № НОМЕР_7 про право власності на автомобіль видане ВРЕ-6 УДАІ в м. Києві на підставі довідки - рахунку від 13 жовтня 2015р. ОСОБА_2

Судом до участі у справі, в якості співвідповідача, 26 серпня 2018р. було залучено Регіональний сервісний центр Міністерства внутрішніх справ в м. Києві.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що ним було придбано у власність зазначений вище автомобіль. В жовтні 2015р. невстановлена особа незаконно заволоділа вказаним автомобілем, відомості про що було внесено до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань. 03 жовтня 2015р. на підставі довідки-рахунку вказаний автомобіль було продано та зареєстровано за відповідачем ОСОБА_3, який вже 10 жовтня 2015р. на підставі правочину, оформленого довідкою-рахунком, продав його відповідачу ОСОБА_4 13 жовтня 2015р. відповідач ОСОБА_4 також на підставі довідки-рахунку продав автомобіль відповідачці ОСОБА_2, за якою і зареєстровано зазначений автомобіль до теперішнього часу. Внаслідок проведених слідчо-оперативних заходів автомобіль позивача було знайдено та вилучено, а постановою слідчого Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві - визнано в якості речового доказу по кримінальному провадженню та залишено на зберігання його власнику - позивачу. Зазначений автомобіль, фактично належить позивачу та знаходиться у нього, але в свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу на теперішній час власником зазначена відповідачка ОСОБА_2, що позбавляє позивача права належного користування власним майном - цим автомобілем. Оскільки в позасудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом.

До судового засідання стороною позивача було подано клопотання про розгляд справи у його відсутність, заявлені позовні вимоги сторона позивача підтримує в повному обсязі, і не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судові засідання не з`являлись, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважність причин неявки суду не повідомили, відзив на позов не подавався, своїх представників до суду не направили.

Відповідачі: Головний сервісний центр МВС України, Регіональний сервісний центр МВС в м. Києві явку своїх представників в судове засідання не забезпечили, про час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином, з заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду у відсутність своїх представників не звертались, відзиви не позов не подавалися. Представником Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України було подано клопотання про виключення з кола відповідачів зазначену юридичну особу, як неналежного відповідача.

Оскільки, сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів.

Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту №22/07-01 від 22 липня 2008р. позивач ОСОБА_1 придбав автомобіль марки «Lexus» моделі «LX 570», білого кольору, 2008р. випуску, номер кузова НОМЕР_1. За п. 1.3, 1.4 цього договору загальна сума кредиту складає 725000,0 грн.; банк-кредитор: ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит».

30 липня 2008р. ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві зазначений автомобіль було зареєстровано за позивачем ОСОБА_1, а в подальшому перереєстровано у зв'язку із видачею індивідуального номерного знаку, що підтверджується листом Головного сервісного центру МВС України від 12 травня 2017р.

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9, виданого ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві 09 серпня 2008р., ОСОБА_1 є власником цього автомобіля НОМЕР_2.

27 березня 2015р. ухвалою Печерського районного суду м. Києва у цивільній справі № 757/8771/15-ц, за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави, накладено арешт на автомобіль НОМЕР_2, зареєстрований 30 липня 2008р. ВРЕР-9 в м. Києві, який належить на праві приватної власності ОСОБА_1

03 жовтня 2015р. на підставі правочину, оформленого довідкою - рахунком серія ААЕ №399660 від 01 жовтня 2015р., автомобіль був зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3 з новим д.н.з. НОМЕР_3, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_10.

05 жовтня 2015р. відповідач ОСОБА_3 на підставі правочину, оформленого довідкою - рахунком серія ААЕ №395052 від 05 жовтня 2015р., продав автомобіль відповідачу ОСОБА_4

10 жовтня 2015р. вищезазначений автомобіль був зареєстрований ВРЕР-1 УДАІ в м. Києві за відповідачем ОСОБА_4 з новим д.н.з. НОМЕР_4.

В подальшому, 13 жовтня 2015р., ОСОБА_4 на підставі правочину, оформленого довідкою - рахунком серія ААЕ №929999 від 13 жовтня 2015р., продав автомобіль відповідачці ОСОБА_2 і цей автомобіль з новим д.н.з НОМЕР_8, був зареєстрований за відповідачкою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7.

Судом встановлено, що 21 жовтня 2015р. в Єдиному державному реєстрі досудових розслідувань зареєстроване кримінальне провадження № 0010123 за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України, на підставі заяви позивача, у зв'язку з тим, що 19 жовтня 2015р. приблизно о 14.00 год. за адресою м. Донецьк, вул. Шилера, 25 невстановлена особа незаконно заволоділа автомобілем НОМЕР_2, власником якого є позивач.

Постановою слідчого СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві Задорожнього Г.В. про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів та здачі їх на зберігання від 03 листопада 2015р., був знайдений автомобіль позивача та його було визнано речовим доказом по кримінальному провадженню № 0010123 та передано на відповідальне зберігання його власнику позивачу ОСОБА_1

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні.

Відчуження транспортного засобу може бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами посвідченими нотаріально; продаж шляхом оформлення довідки-рахунку.

Пунктом 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998р. (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є, в тому числі, засвідчена підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб'єктом господарювання, діяльність якого пов'язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.

З огляду на положення зазначених нормативно-правових актів, суд приходить висновку, що довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Загальним правовим наслідком недійсності правочину (ст. 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли у зв'язку із вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 10 Постанови № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.

У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК.

Як встановлено судом автомобіль вибув з володіння позивача поза його волею (автомобіль було викрадено у позивача невідомою особою). Факт викрадення автомобіля підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру досудових розслідувань від 21 квітня 2017р. та постановою слідчого СВ Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві Задорожнього Г.В. про визнання та приєднання до кримінального провадження речових доказів та здачі їх на зберігання від 03 листопада 2015р.

Як зазначає позивач правочину щодо продажу автомобіля ОСОБА_3 він не вчиняв та не мав наміру, продаж автомобіля було здійснено вже після його викрадення невідомою особою, якій повноважень на продаж він не надавав.

Відповідачі не надали належних доказів спростування доводів позивача.

Також судом встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2015р. у цивільній справі №757/8771/15-ц за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави (автомобіль), були вжиті заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на автомобіль.

Згідно відповіді на адвокатський запит, Печерський районний суд м. Києва №3435/18 від 17 жовтня 2018р. повідомив представника позивача, що позовну заяву ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» залишено без розгляду (ухвала суду від 20 квітня 2017р.). Разом з тим, під час постановлення вищевказаного судового рішення питання про скасування заходів забезпечення позову у вигляді накладення арешту на автомобіль, судом не було вирішено.

Таким чином, вищезазначений автомобіль з 27 березня 2015р. і по теперішній час знаходиться під арештом на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2015р. у цивільній справі № 757/8771/15-ц.

Статтею 129 Конституції України визначено обов'язковість судового рішення однією з основних засад судочинства, яка з огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України (в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р.) поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 3 ст. 151 ЦПК України (в зазначеній редакції) забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом на підставі судового рішення, суперечить Конституції України та ЦК України та є недійсним.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що правочин купівлі-продажу, оформлений довідкою - рахунком ААЕ №399660 від 01 жовтня 2015, на підставі якого 03 жовтня 2015р. автомобіль був відчужений і в подальшому зареєстрований за відповідачем ОСОБА_3 з новим д.н.з. НОМЕР_3 є недійсним. Стосовно вимог позивача про визнання недійсними наступних правочинів та їх скасування, щодо відчуження спірного автомобіля, то в цій частині позову слід відмовити, оскільки зазначені правочини в силу вимог закону є нікчемними.

Відповідно до положень ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо згідно з ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, якщо майно було викрадено або вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Як зазначалось вище, спірний автомобіль вибув із володіння власника - ОСОБА_1 не з його волі, а тому суд приходить до висновку, що наступні набувачі цього автомобіля, відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 не можуть вважатись добросовісними набувачами, а тому його власник позивач ОСОБА_1 має право витребувати його з чужого незаконного володіння.

Частина 1 ст. 393 ЦК України передбачає, що правий акт органу державної влади, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника визнається судом незаконним і скасовується.

В силу положень п. 8, 33 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1388 від 07 вересня 1998р. (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), суд приходить до висновку, що відповідачка ОСОБА_2 набула спірний автомобіль без відповідних правових підстав, на підставі нікчемного правочину, а тому свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 від 13 жовтня 2015р. про реєстрацію автомобіля на ім'я останньої суд визнає саме незаконним.

Пунктом 2) ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання права власності.

Згідно з ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

За приписами ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Судом встановлено, що позивач придбав автомобіль на підставі договору купівлі-продажу автомобіля з використанням банківського кредиту №22/07-01 від 22 липня 2008р. та у встановленому законодавством порядку зареєстрував його як власник у ВРЕР-9 УДАІ в м. Києві з отриманням свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_9 від 09 серпня 2008р.

У відповідності до вимог ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Недобросовісний набувач не набуває права власності у будь-якому випадку. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна.

Крім того, на наявність права власності на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом договорів відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв'язку з укладенням договорів купівлі-продажу іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника.

Таким чином, враховуючи, що позивач є власником спірного автомобілю, але його право власності не визнається іншими особами, зокрема відповідачкою ОСОБА_2, оскільки право власності останньої на нього зареєстроване у ВРЕР-6 УДАІ в м. Києві, тому позовні вимоги в частині визнання права власності на спірний автомобіль підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача ОСОБА_3 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640,0 грн.; з відповідачки ОСОБА_2 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 8640,0 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 19, 23, 76-82, 89, 141, 258, 259, 263-266, 268, 280, 282, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. ст. 19, 41 Конституції України; ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; ст. 10 Загальної декларації прав людини; ст. ст. 11, 15, 16, 203, 215, 216, 316-321, 330, 388, 391-393 ЦК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_6, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3) до ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_3. народження, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_5. народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2), ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_4. народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1), Головного сервісного центру Міністерства внутрішніх справ України (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Лук'янівська, 62), Регіонального сервісного центру Міністерства внутрішніх справ в м. Києві (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Арсенальна, 9/11) про визнання права власності на рухоме майно; визнання правочинів купівлі-продажу автомобіля недійсними; визнання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу недійсним та його скасування - задовольнити частково.

Визнати недійсним правочин, оформлений довідкою - рахунком серія ААЕ №399660 від 01 жовтня 2015р., на підставі якого 03 жовтня 2015р. автомобіль марки «Lexus» моделі «LX 570», білого кольору, 2008р. випуску, номер кузова НОМЕР_1 був відчужений і в подальшому зареєстрований за ОСОБА_3 з новим д.н.з. НОМЕР_3.

Визнати незаконним свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7, видане 13 жовтня 2015р. про реєстрацію автомобіля марки «Lexus» моделі «LX 570», білого кольору, 2008р. випуску, номер кузова НОМЕР_1, на ім'я ОСОБА_2 за державним реєстраційним номером НОМЕР_8.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на автомобіль марки «Lexus» моделі «LX 570», білого кольору, 2008р. випуску, номер кузова НОМЕР_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640,0 /шістсот сорок/ грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 8640,0 /вісім тисяч шістсот сорок/ грн.

В решті позову відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 26 жовтня 2018р.

Суддя: