КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 22-1786 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Корчков А.А.

Унікальний № 366/810/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Київський апеляційний суд. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Гавриленко М.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргоюОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 09 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з житлового будинку,

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення з житлового будинку.

Просив усунути йому перешкоди в користуванні житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: Київська обл., Іванківський р-н, с. АДРЕСА_1, шляхом виселення відповідачів з вказаного житлового будинку, без надання їм іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову посилався на те, що він є власником будинку розташованого за адресою: Київська обл., Іванківський р-н, с. АДРЕСА_1.

Відповідачі самовільно, без законних на те підстав, проживають в ньому та добровільно звільнити помешкання відмовляються.

26 лютого 2018 року позивачем було направлено відповідачам вимогу про добровільне звільнення житлового будинку, однак вона була проігнорована останніми.

Будь-яких документів на підтвердження права власності або права оренди відповідачі не мають.

Дії відповідачів позбавляють позивача як власника можливості вільно користуватися та розпоряджатись своєю власністю.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 09 липня 2018 року позов було задоволено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1, 08 серпня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, невідповідність висновків дійсним обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове про задоволення позову.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що вона з чоловіком проживали у спірному будинку починаючи з 2011 року, на підставі усної домовленості між ними та ОСОБА_4

Будинок був придбаний ними у ОСОБА_4 за 40 000,00 грн., однак договір купівлі-продажу було вирішено укласти пізніше, після оформлення всіх належних на будинок документів.

За час проживання відповідачами було проведено ремонті роботи на підставі кошторису № 3-1-1 загальною вартістю 89 875,00 грн.

Після виготовлення технічної документації на будинок ОСОБА_4 оформила право власності на свого сина - ОСОБА_2 та повідомила відповідачів про відсутність бажання продажу будинку, вимагаючи покинути будинок з категоричною відмовою у поверненні коштів витрачених на ремонтні роботи та отриманий завдаток.

Дані обставини не були враховані судом першої інстанції під час винесення оскаржуваного рішення.

Відповідачами неодноразово заявлялось клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_4, для повного, всебічного та об?єктивного розгляду справи, однак в судові засідання вона не з?являлась.

Оскаржуване рішення було прийнято за відсутності відповідача ОСОБА_3, чим останнього було позбавлено можливості висловити свої доводи проти позову.

Судом не були прийняті до уваги покази свідків, які підтверджували факт існування домовленостей між ОСОБА_4 та відповідачами, а також фактичне проживання останніх у спірному будинку починаючи з 2011 року.

В судове засідання сторони не з'явились, були належним чином повідомлені про дату, час, і місце розгляду справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 є власником житлового будинку, загальною площею 87, 1 кв.м., та господарських приміщень, що розташовані в с. Потоки Іванківського району Київської області по АДРЕСА_4, на підставі рішення Іванківського районного суду Київської області від 11.12.2017 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15.01.2018 року № 110572848.

Відповідно до Акту обстеження житлових умов від 17.02.2018 року, в будинку по АДРЕСА_3, с. Потока Іванківського району Київської області, що належить ОСОБА_2 на праві власності встановлено, що в ньому фактично проживають ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2. Зазначені особи зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції обґрунтовував це тим, що, позивач є власником спірного будинку. Відповідачі вселились та проживають в ньому без його згоди, а їх проживання в спірному будинку фактично перешкоджає позивачу у здійсненні його права користування та розпорядження належним йому майном.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з наступних підстав

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції повністю відповідає вимогам законності та обґрунтованості і завданню цивільного судочинства, ухвалено з дотриманням вимог закону, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ч. І ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч.1 ст. 319 ЦК України.

Позивач є власником спірного будинку і це право ні ким не оспорено на час розгляду справи по суті.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, про те, що спірний будинок був придбаний ними у ОСОБА_4 за 40 000,00 грн.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Стаття 657 ЦК України зазначає, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідачі під час розгляду справи у суді першої інстанції не надали суду належних доказів на підтвердження будь-яких домовленостей або існування між сторонами договірних відносин, викладених у встановленій законодавством формі передбаченої для договору купівлі-продажу.

Посилання апелянта на те, що відповідачами та ОСОБА_4 було вирішено укласти договір купівлі-продажу пізніше, після оформлення всіх належних на будинок документів, не може бути прийнято судом до уваги оскільки відповідно до ст. 635 ЦК України між відповідачами та ОСОБА_4 попередній договір не укладався, будь-яких інших документів не підписувалось. Докази щодо наявності у ОСОБА_4 відповідного обсягу прав для укладення будь-яких договорів щодо відчуження спірного будинку в матеріалах справи відсутні.

Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не були прийняті до уваги покази свідків, які підтверджували факт існування домовленостей між ОСОБА_4 та відповідачами, а також фактичне проживання останніх у спірному будинку починаючи з 2011 року спростовується відсутністю між будь-якими сторонами належним чином оформленого договору з зазначених обставин, умов та домовленостей.

Колегія суддів вважає, що спірні правовідносини не можуть бути підтверджені таким засобом доказування як покази свідків, оскільки це питання чітко врегульоване законом і повинно бути оформленим у відповідності до його вимог.

Доводи апелянта про те, що після виготовлення технічної документації на будинок ОСОБА_4 оформила право власності на свого сина - ОСОБА_2 не відповідають дійсності, оскільки право власності позивач набув на підставі рішення Іванківського районного суду Київської області від 11.12.2017 року.

Колегія судді вважає, що проведення відповідачами ремонтних робіт у спірному будинку, не є підставою для набуття ними права на проживання у ньому, а тому відхиляє даний довід апелянта.

Належне підтвердження проведення ремонтних робіт у спірному будинку є підставою для захисту свого права на відшкодування витрачених коштів.

Також колегія суддів вважає, що ухвалення рішення судом першої інстанції у відсутності відповідача ОСОБА_3, не може бути підставою для скасування судового рішення.

ОСОБА_3 апеляційну скаргу не подавав, чим фактично погодився з висновками та доводами суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції&q?бо;, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього, а тому у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, в тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення.

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягають задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями (бездіяльністю) відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Враховуючи викладене колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 09 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 16 листопада 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль