П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 569/18514/14-ц

Провадження № 22-ц/4815/271/18

Головуючий у суді першої інстанції: Наумов С.В.

Рішення суду першої інстанції ухвалено

(вступна і резолютивна частини) в м. Рівне

Рівненської області 13.08.2018 р. о 12 год. 22 хв.

Повний текст рішення складено: 17.08.2018 р.

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Бондаренко Н.В.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: ОСОБА_3,

представники учасників справи: позивача - адвокат ОСОБА_4;

відповідача - адвокати ОСОБА_5 та ОСОБА_6,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6 на рішення Рівненського міського суду від 13 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

20 листопада 2014 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 19 838, 23 гривень та 19 500 гривень штрафу. Мотивуючи позов, вказував про невиконання відповідачем зобов'язань за договором позики від 28 вересня 2014 року, за умовами якого позивач позичив йому 18 500 гривень (еквівалент у договорі - 1 300 доларів США), а позичальник зобов'язався повернути кошти до 5 жовтня 2014 року. Однак у зазначений термін їх повернуто не було.

За кожен день прострочення виконання договірних зобов'язань визначено штрафні санкції у розмірі 500 гривень, що з урахуванням кількості днів після 5 жовтня 2014 року склало 39 днів, а розмір штрафу - 19 500 гривень.

Просив стягнути із ОСОБА_3 на його користь 19 838, 23 гривень заборгованості за договором позики та 19 500 гривень штрафу.

Ухвалою судді Рівненського міського суду від 01 грудня 2014 року відкрито провадження у зазначеній справі і призначено її до судового розгляду.

Заочним рішенням Рівненського міського суду від 25 березня 2015 року позов задоволено і стягнуто з відповідача на користь ОСОБА_2 19 838, 23 гривень заборгованості за договором позики, 19 500 гривень штрафу і 400 гривень судового збору.

26 лютого 2018 року ОСОБА_3 подано заяву про перегляд заочного рішення суду з покликаннями на поважність пропуску строку її подання.

Ухвалою Рівненського міського суду від 11 квітня 2018 року зазначену заяву задоволено. Заочне рішення суду першої інстанції скасовано і призначено справу до розгляду в загальному порядку.

14 травня 2018 року ОСОБА_2 збільшено розмір позовних вимог й остаточно просив стягнути з відповідача на його користь 28 542, 80 гривень заборгованості за договором позики, 3 634, 01 гривні суми трьох процентів річних, 21 907, 06 гривень процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України.

19 червня 2018 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, де стверджував про безпідставність вимог щодо 19 500 гривень штрафних санкцій, а позовну заяву (в новій редакції) просив залишити без розгляду.

07 серпня 2018 року представником позивача - адвокатом ОСОБА_4 подано розрахунок збільшеного розміру позовних вимог до 57 798, 33 гривень, а 13 серпня 2018 року - до 58 166, 13 гривень.

Рішенням Рівненського міського суду від 13 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_3 (ідент. номер платника податків: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідент. номер платника податків: НОМЕР_2) 36 283, 38 гривень, з яких: 29 902, 13 гривень - сума основного боргу, 3 983, 90 гривень - сума трьох процентів річних та 2 397, 36 гривень - проценти за користування до 14 березня 2015 року, а також 825, 61 гривень судового збору і 4 865, 64 гривень витрати на правову допомогу.

Частково задовольняючи вимоги позивача, суд першої інстанції виходив із доведеності та обґрунтованості позову в частині 29 902, 13 гривень основного боргу, 3 983, 90 гривень суми трьох процентів річних і 2 397, 36 гривень процентів за користування до 14 березня 2015 року.

Щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами, то в задоволенні цієї вимоги судом відмовлено з тих підстав, що після 14 березня 2015 року позивач вступив до Збройних Сил України для проходження військової служби. Відповідно до п. 15 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" обставина проходження боржником військової служби унеможливлює їх нарахування.

На рішення суду представником відповідача - адвокатом ОСОБА_6 подано апеляційну скаргу, де вважає його незаконним і необґрунтованим, що полягають у невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.

На її обґрунтування зазначалося про відсутність доказів направлення і вручення відповідачу позовної заяви в остаточній редакції та заяв про збільшення розміру позовних вимог. Дані обставини суперечать положенням ч. 5 ст. 49 ЦПК України щодо обов'язковості направлення іншим учасникам справи будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 ч.ч. 2, 3 цієї статті. У разі неподання доказів про це необхідно повернути відповідну заяву, однак суд прийняв їх до розгляду.

З приводу застосування норми ч. 5 ст. 49 ЦПК України Верховним Судом 06 квітня 2018 року висловлено правову позицію, що зафіксована за наслідками розгляду справи №520/4205/15-ц у його постанові.

Тому вважає, що судом порушено норми процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи.

Не передбачено чинним Цивільним процесуальним кодексом України такого документа як позовна заява у новій редакції, а саме подання такої заяви під час провадження, яке вже відкрите, не відповідає вимогам процесуального закону.

Всупереч правилам ст. 13 ЦПК України та знехтувавши вимогами ч. 5 ст. 49 ЦПК України, суд вийшов за межі позовних вимог. Тобто справа повинна була розглядатися виключно в межах позовної заяви у редакції від 20 листопада 2014 року.

Погоджується із розміром заборгованості за позикою у 19 838, 23 гривень, що вираховувалася у спосіб множення 1 300 доларів США на гривневий еквівалент за офіційним курсом Національного банку України на день пред'явлення позову.

Вказував про залишення без уваги тих фактів, що за час виконання заочного рішення суду відповідачем двічі сплачено кошти за договором позики - 11 квітня 2018 року у сумі 2 644, 87 гривні та 17 квітня 2018 року у сумі 2 872, 33 гривні.

Щодо застосування штрафних санкцій у 500 гривень за кожен день прострочення виконання зобов'язань, то вважав договірну умову про це такою, що не передбачена жодним нормативно-правовим актом. Також посилався на те, що розмір штрафу - 19 500 гривень є завищеним, за договором позики позикодавець не поніс жодних збитків, а спірна сума позики відновлена доларовим еквівалентом.

Окрім того, пункт 15 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" забороняє нараховувати військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеню за невиконання зобов'язань, проценти за користування кредитом, в т.ч. і перед фізичними особами. Відповідач перебуває з 14 березня 2015 року по цей час знаходиться на військовій службі ВА1594 ЗСУ і бере участь в Антитерористичній операції задля захисту суверенітету і територіальної цілісності України.

На його думку, при присудженні судових витрат суд не звернув увагу, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем і звільнений від сплати судового збору, а витрати на правову допомогу у розмірі 4 865, 64 гривень з огляду на правила ст. 141 ЦПК України є завищеними та необґрунтованими.

З наведених міркувань просив змінити рішення суду першої інстанції в частині стягнення розміру основного боргу за договором позики, зменшивши до 19 838, 23 гривень, а в решті позовних вимог - відмовити.

У поданому відзиві представник позивача - адвокат ОСОБА_4, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому зазначав про відсутність порушень процесуального закону, оскільки п. 3 ч. 2 ст. 197 ЦПК України та роз'яснення п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" передбачають під час підготовчого судового засідання необхідність уточнення позовних вимог та заперечень проти них разом з розглядом відповідних заяв.

Спростовуються твердження представника відповідача про відсутність доказів щодо направлення і вручення стороні копій заяв і тим, що при прийнятті судом позовної заяви в новій редакції її копію було вручено під розпис представнику ОСОБА_3

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги про визначення еквіваленту іноземної валюти на день пред'явлення позову, покликається на правові позиції Верховного Суду України від 01 березня 2018 року у справі №6-284цс17 та Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №303/5407/15-ц, що зафіксовані у відповідних постановах.

Не згоден і з доводами автора скарги про відсутність збитків за договором позики та відновлення втрат за позикою доларовим еквівалентом. Стверджував про наявність з цього приводу роз'яснень постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" (пункт 18).

Щодо присуджених судових витрат, то вважав їх розмір доведеним і обґрунтованим. Так, при вирішенні питання про їх стягнення судом правильно застосовано положення ст.ст. 134, 137, 141 ЦПК України, правові позиції постанов Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі №466/2631/16-ц і від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, а також п.2.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009 і рішення Європейського суду з прав людини від 06 липня 2015 року у справі "Заїченко проти України" тощо.

Не погоджувався і з аргументами апеляційної скарги про безпідставність присудження судового збору, адже відповідач є військовослужбовцем і в зв'язку з цим проходить службу в Антитерористичній операції. Пункт 12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" дає право військовослужбовцям скористатися відповідними пільгами у справах, пов'язаних із виконанням військового чи службового обов'язків, а ч. 2 ст. 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" - звільняє від сплати судових витрат при розгляді питань щодо соціального захисту. Оскільки спірні відносини стосуються прав і обов'язків ОСОБА_3 як боржника за договором позики, тому звільнення його від сплати судового збору не є можливим і суперечитиме закону.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи представника відповідача та заперечення представника позивача, що викладені у відзиві, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як убачається з матеріалів справи, 28 вересня 2014 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 передав позичальнику, а останній прийняв, 18 550 гривень у рахунок позики, що на той день складало 1 300 доларів США.

Остаточний термін виконання позикового зобов'язання ОСОБА_3 на користь позикодавця визначено 05 жовтня 2014 року.

Договором також забезпечено виконання зобов'язань відповідачем у спосіб нарахування 500 гривень за кожен день невиконання позикового зобов'язання.

Вважаючи, що прострочення відповідачем договірних зобов'язань призвело до порушення його суб'єктивних цивільних прав, 20 листопада 2014 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення на його користь 19 838, 23 гривень у рахунок заборгованості за позикою та 19 500 гривень штрафних санкцій (500 гривень Х 39 днів).

Повно і правильно з'ясувавши обставини справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на чому наполягав позивач, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, відмовивши у задоволенні позову про стягнення процентів за користування позикою після 14 березня 2015 року, тобто з дня початку проходження військової служби ОСОБА_3

Згідно зі ст.ст. 509, 526, 533, 625, 1046, 1048 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (виконавець) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити грошові кошти тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку є суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Крім того, міським судом правильно застосовано правові позиції Верховного Суду України, що висловлена у постанові від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17 та від 02 липня 2014 року у справі №6-79цс14. Так, зроблено висновок, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема у ст. 1048 ЦК України та при застосуванні ст. 625 ЦК України.

Також обґрунтованим вбачається і застосування судом правової позиції Верховного Суду України, що зафіксована у постанові від 02 липня 2014 року у справі №6-36цс14. Даний висновок вказує про те, що винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

При обчисленні процентів за користування грошовими коштами судом взято до уваги розмір заборгованості - 1 300 доларів США Х встановлений курс Національного банку України щодо долара США станом на 13 серпня 2018 року, тобто 27, 245640 гривень, Х відсоток облікової ставки Національного банку України /365 днів (календарний рік) Х встановлена кількість днів за період між встановленими датами. Внаслідок арифметичних обчислень правильно одержано 2 397, 36 гривень процентів за користування грошовими коштами.

Так само належно обчислено і суму трьох процентів річних, яка склала 3 983, 90 гривень. При цьому було застосовано формулу: сума заборгованості Х 3 % Х кількість днів /365.

Щодо доводів апеляційної скарги про порушення процесуального законодавства судом, що полягало у прийнятті заяви про збільшення розміру позовних вимог, то таке право позивача ґрунтується на положеннях ст. 49 ЦПК України.

Згідно із абц. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Приходячи до переконання про відсутність таких процесуально-правових дефектів, колегія суддів бере до уваги наведені особою, яка подала апеляційну скаргу, обставини і вважає, що норма ст. 49 ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року передбачає можливість змінити розмір позовних вимог, а також і збільшити предмет або підставу позову до закінчення судового засідання. Тому після скасування заочного рішення Рівненського міського суду від 25 березня 2015 року розгляд справи розпочався знову з додержанням усіх процесуальних правил, в т.ч. і щодо зазначеного права, що визначено цією статтею.

Не погоджується апеляційний суд з посиланнями представника відповідача на те, що ОСОБА_3 бере участь у проведенні Антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей під час особливого періоду відповідно до Указу Президента України "Про часткову мобілізацію". Між тим, факт його участі в бойових діях на Сході України сам по собі не заперечується і стверджується копією посвідчення про присвоєння відповідного правового статусу відповідачу (а.с 115), проте сукупність заходів проти збройної агресії Росії з 30 квітня 2018 року носить назву "Операція об'єднаних сил" та відрізняється іншим правовим змістом.

При цьому колегією суддів ураховується те, що суд першої інстанції застосував при вирішенні спірних відносин положення ст. 3, п. 15 ст. 14 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та Указ Президента України "Про часткову мобілізацію". Тому розмір процентів за користування позикою правильно нараховано з 06 жовтня 2014 року, тобто з дня прострочення сплати позики, до 14 березня 2015 року, тобто по день початку військової служби відповідача.

Не надано відповідачем і доказів на підтвердження обставин сплати на виконання заочного рішення Рівненського міського суду від 25 березня 2015 року двох платежів - 11 квітня 2018 року на суму 2 644, 87 гривень та 17 квітня 2018 року на суму 2 872, 33 гривень.

Згідно зі ст.ст. 12 і 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Не заслуговують на увагу і аргументи представника відповідача про відсутність доказів щодо направлення і вручення стороні копій заяв і тим, що при прийнятті судом позовної заяви в новій редакції її копію було вручено під розпис представнику ОСОБА_3 Так, ОСОБА_3 не заперечувалося те, що його представник безпосередньо в судовому засіданні отримав копію позовної заяви в новій редакції, про що особисто підписався.

Розмір судових витрат також оспорюється відповідачем, з огляду на що його представник посилається про неврахування тих обставин, що при присудженні судових витрат залишено без уваги, що ОСОБА_3 є військовослужбовцем і звільнений від сплати судового збору, а витрати на правову допомогу у розмірі 4 865, 64 гривень з огляду на правила ст. 141 ЦПК України є завищеними та необґрунтованими.

Натомість, при вирішенні питання про стягнення витрат на правову допомогу судом правильно взято до уваги обставини справи, доведеність понесення витрат належними і переконливими доказами, а також вимоги закону, які регулюють ці процесуальні питання. При цьому застосовано положення ст.ст. 134, 137, 141 ЦПК України та правові позиції постанов Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі №466/2631/16-ц і від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16.

Не можна погодитися й з аргументами автора скарги про необґрунтованість присудження судового збору. Пунктом 12 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" надано право військовослужбовцям користуватися відповідними пільгами у судових справах, пов'язаних із виконанням військового чи службового обов'язків. Частиною 2 ст. 22 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" передбачено звільнення відповідача від сплати судових витрат при розгляді питань щодо соціального захисту. Проте спірні відносини стосуються прав і обов'язків ОСОБА_3 як боржника за договором позики, а відтак звільнення його від сплати судового збору не є можливим і суперечитиме закону - що правильно з'ясовано судом попередньої інстанції.

Решта доводів апеляційної скарги не заслуговують на увагу через відсутність об'єктивних доказів на спростування висновків суду, виходячи з такого.

Правовою позицією, що висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 листопада 2012 року у справі №6-122цс12, встановлено, що за змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Наявність вини позичальника, який одержав кошти за договором та не довів, що вжив усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язань за цим договором згідно зі ст. 614 ЦК України, є підставою для покладення на нього цивільно-правової відповідальності за невиконання взятих на себе зобов'язань.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до пункту 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при ухваленні оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 374, 5 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_6 залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду від 13 серпня 2018 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: