Ухвала

Іменем України

07 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 757/13071/17-ц

провадження № 61-35550св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

суб'єкт оскарження - старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Канцедал Олександр Олександрович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Левенця Б. Б., Ратнікової В. М., Борисової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду зі скаргою на рішення державного виконавця, в якій просила скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Канцедала О. О. від 21 листопада 2014 року у виконавчому провадженні № 26071804 про стягнення виконавчого збору у сумі 4 224 798, 49 грн.

Заявник обґрунтовувала вимоги скарги тим, що 22 квітня 2011 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Канцедалом О. О. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-378/10, виданого 02 грудня 2010 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення грошових коштів у сумі 42 247 984, 90 грн, що звернені на прості іменні акції Відкритого акціонерного товариства «Аріал» (далі - ВАТ «Аріал») кількістю 110 000 штук, які належать на праві власності ОСОБА_3

01 грудня 2014 року ОСОБА_3 отримала постанову про стягнення з боржника виконавчого збору (ВП № 26071804) від 21 листопада 2014 року, відповідно до якої з ОСОБА_5 стягується виконавчий збір у розмірі 4 224 798, 49 грн.

На думку заявника, під час ухвалення оскаржуваної постанови від 21 листопада 2014 року старшим державним виконавцем Канцедалом О. О. не враховано, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23 лютого 2010 року у справі № 2-378/10 за позовом Акціонерного комерційного банку «Трансбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Будальянс плюс», ОСОБА_3, ОСОБА_6 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет застави, звернуто стягнення грошових коштів у сумі 42 247 984, 90 грн на прості іменні акції ВАТ «Аріал» кількістю 110 000 штук, які належать на праві власності ОСОБА_3, що виключає можливість добровільного виконання рішення суду. Відповідно до зазначеного рішення суду, положень статей 20, 21 Закону України «Про заставу» та статті 591 ЦК України державний виконавець зобов'язаний був реалізувати майно, на яке звернуто стягнення на прилюдних торгах, після чого на підставі дійсної вартості, яка буде визначена при його реалізації, з урахуванням норм Закону України «Про виконавче провадження» визначити розмір виконавчого збору. У зв'язку з наведеним заявник вважає, що оскаржувана постанова є неправомірною й підлягає скасуванню.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року поновлено ОСОБА_3 пропущений строк звернення зі скаргою на постанову від 21 листопада 2014 року № 26071804 про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні. У задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 21 листопада 2014 року про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні № 26071804 відмовлено.

Суд першої інстанції врахував відомості про відсутність станом на 30 вересня 2013 року належних на праві власності ОСОБА_3 іменних акцій ВАТ «Аріал» кількістю 110 000 штук, що за висновками суду виключає можливість державному виконавцю провести оцінку зазначених акцій, на які належить звернути стягнення в розмірі 42 247 984, 90 грн, та їх реалізацію з аукціону, та, відповідно, встановити вартість заставних акцій, суд вважав, що державний виконавець, визначаючи розмір виконавчого збору в розмірі 4 224 798, 49 грн, правомірно виходив із загальної суми заборгованості в розмірі 42 247 984, 90 грн згідно з рішенням Печерського районного суду міста Києва. Під час ухвалення оскаржуваної постанови державним виконавцем Канцедалом О. О. вжито передбачені законом заходи щодо звернення стягнення згаданих простих іменних акцій кількістю 110 000 штук, належних на праві власності ОСОБА_3, а тому постанова від 21 листопада 2014 року є правомірною та відповідає вимогам статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV).

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року скасовано в частині відмови у задоволенні скарги ОСОБА_3 та ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано незаконною та скасовано постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. від 21 листопада 2014 року про стягнення з боржника ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 4 224 798, 49 грн у виконавчому провадженні № 26071804. В іншій частині ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд зазначив, що у матеріалах справи, у тому числі додатково наданих державним виконавцем до апеляційного суду матеріалах виконавчого провадження, відсутні відомості про визначення оціночної вартості на момент виконання рішення суду простих іменних акцій ВАТ «Аріал» кількістю 110 000 штук, які належали на праві власності ОСОБА_3 Державний виконавець під час розрахунку виконавчого збору з виконання виконавчого листа, виданого Печерським районним судом міста Києва 02 грудня 2010 року № 2-378/10, мав керуватися номінальною вартістю акцій, що були предметом застави, натомість державний виконавець помилково визначив суму виконавчого збору в розмірі 10 % від загальної суми заборгованості за кредитом.

Окрім цього, відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 06 липня 2015 року у справі № 6-785цс15, сплив строку, наданого для добровільного виконання рішення суду, сам по собі не є достатньою підставою, з якою законодавець пов'язує стягнення виконавчого збору з боржника. Виконавчий збір стягується на підставі постанови державного виконавця, якщо боржником в установлений для цього строк рішення добровільно не виконано, а державним виконавцем вчинено дії, спрямовані на примусове його виконання.

Зважаючи на наведене, за висновками апеляційного суду державним виконавцем не дотримано вимог законодавства, оскаржувана постанова державного виконавця не може бути визнана законною і обґрунтованою.

У касаційній скарзі, поданій засобами поштового зв'язку у травні 2018 року до Верховного Суду, відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України просив скасувати постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року та залишити в силі ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року. Заявник посилався на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтовувалась тим, що на момент ухвалення оскаржуваної постанови діяв Закон України «Про виконавче провадження» у редакції Закону України від 21 квітня 1999 року №606-XIV. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» у цій редакції виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Оскільки Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено особливості стягнення виконавчого збору з поручителів, а також неможливість державного виконавця об'єктивно впливати на обрахунок суми виконавчого збору, на переконання заявника, апеляційним судом необґрунтовано задоволено вимоги скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У відзиві ОСОБА_3 просила касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції без змін. ОСОБА_3 зазначила про зміну судової практики щодо юрисдикції такої категорії справ, у зв'язку з чим вона чотири рази зверталася із однією і тією скаргою до судів цивільної та адміністративної юрисдикції.

Ухвалою Верховного Суду від 25 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала суду першої та постанова апеляційної інстанції скасуванню, а провадження у справі - закриттю.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

У статті 124 Конституції України закріплено, щоправосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону Українивід 02 червня 2016 року № 1402-VIII«Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних,господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб'єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України № 1404-VIII«Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII)та зміни до ЦПК України, внесені відповідно до цього Закону.

На час виникнення спірних правовідносин був чинним Закон України

№ 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон України № 606-XIV), згідно зі статтею 1 якого виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначені цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Аналогічна норма закріплена у статті 1 Закону № 1404-VIII, який був чинний на час звернення ОСОБА_3 зі скаргою на дії державного виконавця до суду.

За змістом пункту 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII постанови державних виконавців про стягнення виконавчого збору, витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу є окремими виконавчими документами.

Аналогічна норма була передбачена у статті 17 Закону № 606-XIV.

Тобто примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу.

Гарантією прав фізичних і юридичних осіб у виконавчому провадженні є можливість оскарження дій або бездіяльності державних виконавців.

Згідно зі статтею 383 ЦПК України 2004 року сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Скарга на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби подається до суду, який видав виконавчий документ (частина друга статті 384 ЦПК України 2004 року).

Аналогічна норма передбачена статтями 447, 448 ЦПК України.

За результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу (частина перша статті 387 ЦПК України 2004 року).

Тобто й право на звернення зі скаргою, й порядок її розгляду та постановлення ухвали пов'язані з наявністю судового рішення, ухваленого за правилами ЦПК України, та його примусовим виконанням.

При цьому частиною першою статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України (в редакції Закону України від 06 липня 2005 року № 2747-IV, далі - КАС України) передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

У частині шостій статті 181 КАС України роз'яснено, що справи з приводу рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання ними рішень судів у справах, передбачених пунктами 1?4 частини першої статті 18 цього Кодексу, розглядаються місцевим загальним судом як адміністративним судом, який видав виконавчий лист.

У справі, яка переглядається, встановлено, що за заявою стягувача АКБ «Трансбанк», постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Хомишина Ю. Б. від 22 квітня 2011 року відкрито виконавче провадження № 26071804, запропоновано боржнику самостійно виконати судове рішення в семиденний строк з моменту ухвалення (отримання) цієї постанови.

21 листопада 2014 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедалом О. О. у виконавчому провадженні № 26071804 ухвалено постанову про стягнення з ОСОБА_3 виконавчого збору в розмірі 4 224 798, 49 грн з посиланням на статтю 28 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-ХІV, у зв'язку з тим, що в наданий для самостійного виконання строк рішення суду боржником не виконано.

На час звернення ОСОБА_3 до суду першої інстанції набрав чинності Закон № 1404-VІІІ. Відповідно до пункту 10 Перехідних положень цього Закону в порядку, що діяв до набрання ним чинності, розглядаються скарги на рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, подані в установленому законом порядку до набрання ним чинності.

Відповідно до частини першої статті 74 зазначеного Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Частиною другою статті 74 цього Закону передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Аналіз наведених норм свідчить, що Законом № 1404-VІІІ встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішень, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 320/7888/16-ц (провадження № 14-266цс18) зробила висновок, що скарги на дії державного виконавця, подані під час дії Закону України № 1404-VІІІ підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, незважаючи на те, що оскаржується постанова, ухвалена до набрання чинності цим Законом. Такий правовий висновок є обов'язковим для колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду під час розгляду цієї справи, підстави відступити від зазначеного висновку судом не встановлено.

Враховуючи наведене, необхідно дійти висновку, що скарга ОСОБА_3 на рішення державного виконавця, в якій заявник просила скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України Канцедала О. О. від 21 листопада 2014 року у виконавчому провадженні № 26071804 про стягнення виконавчого збору у сумі 4 224 798, 49 грн, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі чи залишити заяву без розгляду у відповідній частині.

Відповідно до змісту частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Зважаючи на викладене, рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, та відповідно до повноважень суду касаційної інстанції в порядку частини першої статті 414 цього Кодексу.

Згідно з положеннями частини першої статті 256 ЦПК України якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Керуючись статями 255, 256, 400, 402, 409, 414, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 30 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року скасувати.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_3 на рішення старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Канцедала О. О. про стягнення виконавчого збору закрити.

Повідомити ОСОБА_3, що розгляд такої справи віднесено до юрисдикції адміністративних судів.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик