Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 601/1899/15-ц

провадження № 61-4455св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Лесько А. О., МартєваС. Ю.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Кременецька міська рада Тернопільської області,

треті особи: ОСОБА_5, відділ Державного земельного агентства у Кременецькому районі Тернопільської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року у складі суддів: Міщія О. Я., Ткача З. Є., Шевчук Г. М.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Кременецької міської ради Тернопільської області, треті особи ОСОБА_5, відділ Державного земельного агентства у Кременецькому районі Тернопільської області про визнання незаконними та скасування рішень Кременецької міської ради, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки та скасування їх державної реєстрації.

Позовні вимоги мотивовано тим, що позивач після смерті свого батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, успадкувала 58/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1. Співвласником інших 42/100 частин зазначеного будинку є ОСОБА_5 Зазначала, що із відомостей, наданих архівним відділом Кременецької районної державної адміністрації № 03-02/21 від 02 березня 2015 року, вона дізналася про те, що за будинком по АДРЕСА_1, частину якого вона успадкувала, була закріплена земельна ділянка площею 1 860 кв. м. Разом з тим, на підставі оскаржуваних актів Кременецької міської ради померлому ОСОБА_6 було передано у власність земельну ділянку площею 0,0580 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а ОСОБА_5 передано у власність 0,0420 га землі цього ж цільового призначення та 0,0098 га для ведення особистого селянського господарства. Отже, площа наданих земельних ділянок співвласникам будинку становить лише 0,1098 га, що значно менше, ніж площа землі, яка була закріплена за будинковолодінням по АДРЕСА_1.

Виходячи з наведеного та посилаючись на частину першу і третю статті 121 ЗК України, частину четверту статті 120 ЗК України, просила визнати незаконними та скасувати: рішення Кременецької міської ради № 1230 від 11 грудня 2008 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_6 по АДРЕСА_1», зі змінами, внесеними рішенням Кременецької міської ради № 2410 від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін в рішення Кременецької міської ради № 1230 від 11 грудня 2008 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_6 по АДРЕСА_1»; рішення Кременецької міської ради № 1229 від 11 грудня 2008 року «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_5 по АДРЕСА_2»; рішення Кременецької міської ради № 2472 від 15 квітня 2010 року «Про надання дозволу на виготовлення технічної документації гр. ОСОБА_5 по АДРЕСА_2»; рішення Кременецької міської ради № 744 від 08 листопада 2011 року «Про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_7 по АДРЕСА_1»; рішення Кременецької міської ради № 527 від 12 серпня 2011 року «Про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_5 по АДРЕСА_2»; визнати державний акт на право власності на земельну ділянку від 08 жовтня 2012 року серії НОМЕР_1, виданий ОСОБА_6, недійсним та скасувати його державну реєстрацію; визнати державний акт на право власності на земельну ділянку від 17 лютого 2012 року серії НОМЕР_2, виданий ОСОБА_5, недійсним та скасувати його державну реєстрацію; визнати державний акт на право власності на земельну ділянку від 17 лютого 2012 року серії НОМЕР_3, виданий ОСОБА_5, недійсним та скасувати його державну реєстрацію.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 квітня 2016 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскаржувані рішення Кременецької міської ради та видані ОСОБА_6 і ОСОБА_5 державні акти на право власності на земельні ділянки є незаконними, оскільки при винесенні Кременецькою міською Радою рішень про надання дозволу на розробку проектів землеустрою, затвердженні технічної документації та передачі земельних ділянок у власність ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не було враховано того факту, що згідно протоколу № 10 засідання виконавчого комітету Кременецької міської ради народних депутатів від 08 вересня 1983 року фактична площа земельної ділянки по АДРЕСА_1 становить 1 860 кв. м, а не 0,1098 га. При затвердженні технічної документації на землю Кременецькою міською Радою порушено принцип пропорційності виділення земельних ділянок у власність відповідно до часток осіб у праві власності жилого будинку у АДРЕСА_1, тому порушеними є права позивача на володіння, користування, розпорядження земельною ділянкою, оформлення своїх спадкових прав на землю.Оскільки державні акти на право власності на земельні ділянки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 видані на підставі рішень Кременецької міської Ради, недійсність яких встановлена в судовому засіданні, позовні вимоги в частині визнання даних державних актів недійсними та скасування їх державної реєстрації також підлягають до задоволення.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 квітня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у позові відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом першої інстанції не враховано і в рішенні не зазначено про те, яким чином Кременецька міська рада порушила право позивача, яка не була стороною правовідносин щодо надання у власність спірних земельних ділянок.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції, а рішення місцевого суду залишити в силі, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження судового рішення обґрунтовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 набули право власності на землю шляхом одержання земельних ділянок із земель комунальної власності в межах норми безоплатної приватизації землі згідно із статтею 116 ЗК України, а не шляхом поділу земельної ділянки між ними як співвласниками будинковолодіння.

Судом апеляційної інстанції не враховано те, що рішення Кременецької міської ради № 744 від 08 листопада 2011 року «Про затвердження технічної документації та передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_6 по АДРЕСА_1» видане на підставі заяви, підписаної невстановленою особою - ОСОБА_8. Однак вказаним рішенням затверджувалася технічна документація на земельну ділянку розміром 0,0580 га, хоча ОСОБА_6 в 2008 та в 2010 роках отримував рішення, які надавали дозвіл на розробку технічної документації на земельну ділянку розміром 0,702 га.

Апеляційний суд дійшов помилкового висновку про необхідність залучення до справи як співвідповідача ОСОБА_5, натомість суд першої інстанції обґрунтовано та на законних підставах залучив його як третю особу у справі.

Суд апеляційної інстанції в порушення вимог статей 297, 303, 316 ЦПК України відкрив провадження за апеляційною скаргою, яка не була оформлена відповідно до положень процесуального закону, не навів достатніх мотивів, за якими вважав помилковими висновки місцевого суду, не спростував встановлені факти і обставини, давши їм власну оцінку.

26 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 після смерті свого батька ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, успадкувала 58/100 частин житлового будинку по АДРЕСА_1. Співвласником інших 42/100 частин зазначеного будинку є ОСОБА_5

На підставі оскаржуваних рішень Кременецької міської ради ОСОБА_6 передано у власність земельну ділянку площею 0,0580 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а ОСОБА_5 передано у власність 0,0420 га землі для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також 0,0098 га для ведення особистого селянського господарства. Загальна площа земельної ділянки, переданої співвласникам будинку, становить 0,1098 га.

Згідно архівного витягу з протоколу № 10 засідання виконавчого комітету Кременецької міської ради народних депутатів від 08 вересня 1983 року № 399 за спірним домоволодінням рахувалася земельна ділянка площею 1 860 кв. м.

Позивач вважає порушеними свої спадкові права на частку у будинку та земельну ділянку під ним у зв'язку з тим, що її спадкодавець отримав у власність земельну ділянку у меншому розмірі від того, на який він мав право з урахуванням рішення виконавчого комітету Кременецької міської ради народних депутатів від 08 вересня 1983 року № 399.

За змістом частин першої та другої статті 118 ЗК України (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до статті 120 ЗК до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.

Статтею 121 ЗК України визначено норми безоплатної передачі земельних ділянок громадянам.

Орган місцевого самоврядування надав дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_6, затвердив технічну документацію та передав йому земельну ділянку у власність в порядку, визначеному статтею 118 ЗК України, тобто у порядку безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, з урахуванням положень статей 120, 121 ЗК України.

Таким чином, спадкодавець позивача - ОСОБА_6 - використав своє право на приватизацію земельної ділянки, необхідної для обслуговування належної йому частини будинку, розмір якої визначено за згоди ОСОБА_6 як особи, що звернулася із заявою про приватизацію земельної ділянки. Справжність підпису ОСОБА_6 у заяві про приватизацію земельної ділянки у встановленому законом порядку позивачем не спростована.

За змістом частини першої статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_4 у порядку спадкування набула право власності на частину житлового будинку і до неї перейшло право власності на земельну ділянку, на якій він розміщений, у тих обсягах й на тих умовах, на яких вона належала попередньому власнику - ОСОБА_6; правова підстава виникнення у спадкодавця права власності на земельну ділянку не може оспорюватися спадкоємцем за обставин доведеності дійсної волі спадкодавця на отримання землі у такому розмірі, на який ним отримано державний акт про право власності на землю.

Оскаржувані рішення органу місцевого самоврядування ухвалені в межах компетенції, у спосіб та у порядку, визначених законом, вичерпали свою дію після отримання державних актів на право власності на землю та їх державної реєстрації відповідно ОСОБА_6 і ОСОБА_5, що свідчить про відсутність порушення прав позивача прийняттям вказаних рішень.

Крім того, заявивши вимогу про скасування правовстановлюючих документів на землю ОСОБА_5, позивач не заявила до нього таких вимог як до співвідповідача, разом з тим, за вимогами процесуального закону на третю особу не можуть бути покладені обов'язки за ухваленим рішенням суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновками апеляційного суду щодо порушення прав ОСОБА_5 рішенням суду першої інстанції у справі про задоволення позову без залучення його до участі у справі як співвідповідача.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 31 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв