Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа №761/23684/15-ц

провадження №61-4081св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна»,

треті особи: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк», Дочірнє підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю «Девелопмент Макс ЛЛС» «Автоінвестстрой-Суми»

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року у складі судді Притули Н.Г. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В.А., Українець Л.Д., Оніщука М.І.,

ВСТАНОВИВ:

07 серпня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі - ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»), треті особи: Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Правекс-Банк» (далі - ПАТ «КБ «Правекс-Банк»), Дочірнє підприємство Товариство з обмеженою відповідальністю «Девелопмент Макс ЛЛС» «Автоінвестстрой-Суми» (далі - ДП ТОВ «Девелопмент Макс ЛЛС» «Автоінвестстрой-Суми») про стягнення страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів.

Позивач просить стягнути з відповідача 88 289,20 грн - несплачена сума страхового відшкодування (107 136,00 грн (ринкова вартість транспортного засобу) - 14 500,00 грн (ринкова вартість залишків транспортного засобу) + 300,00 грн (послуги транспортування) - 4 646,80 грн (франшиза); 12 360,49 грн пеня нарахована згідно з пунктом 9.5.5 договору за період з 01 жовтня 2011 року по 31липня 2015 року; 10 159,31 грн - три проценти річних та 52 002,33 грн - сума інфляційних за той же період.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 16 серпня 2011 року внаслідок короткого замикання електрообладнання автомобіля сталося самозаймання автомобіля AC G 3302 АХІ-1 ЗНГ, який був застрахований договором добровільного страхування наземних транспортних засобів АМ №00894 (далі - Договір страхування) і власником якого є позивач. Самозаймання автомобіля сталося внаслідок виробничого браку або помилки товаровиробника. Позивач повідомив ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», яке є страховиком за Договором страхування, про страховий випадок; для виплати страхового відшкодування надав страховику усі необхідні документи та пошкоджений автомобіль для огляду. У передбачений договором строк (30 вересня 2011 року) відповідач страхове відшкодування не виплатив, а листом від 07 березня 2012 року у здійсненні виплати відмовив. Позивач звертався до відповідача із заявою про перегляд рішення, проте рішення змінено не було.

Рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування є неправомірним, оскільки страховик не вживав жодних заходів для з'ясування, чи є випадок страховим. На позивача не покладається обов'язок доведення, що самозаймання відбулось з провини товаровиробника, однак ця обставина підтверджується тим, що офіційний дилер направив листа про «відкликання автомобіля» для проведення робіт щодо заміни паливопроводу.

Умови пункту 3.5.3. Договору страхування є нечіткими, двозначними та несправедливими, всупереч принципу добросовісності наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду страхувальника, що надалі призвело до прийняття страховиком незаконного рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва, у позові відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що розділом 9.4 Договору страхування страховику надано право з'ясовувати причини, обставини і наслідки страхового випадку, перевіряти надані документи та відмовити у виплаті страхового відшкодування у випадках, передбачених чинним законодавством та цим Договором; позивач мав надати документи, які визначені розділом ХІІ договору, при цьому він не наділений ні правами, ні обов'язками з'ясовувати причини страхового випадку. Позивачем були надані всі документи, визначені договором страхування для вирішення питання виплати страхового відшкодування, однак ці докази не підтвердили, що самозаймання сталося внаслідок помилок товаровиробника транспортного засобу, тобто настання страхового випадку.

У травні 2016 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду.

12 травня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

01 березня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ справу стягнення страхового відшкодування призначено до судового розгляду.

26 січня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Заявник посилається на те, що оскаржувані рішення є незаконними і необґрунтованими, такими, що прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права, оскільки судом першої інстанції не були повністю з'ясовані обставини, що мають істотне значення для справи, не було надано належної оцінки доказам у справі, не були допитані свідки , яких просив допитати позивач, не були застосовані норми Закону України «Про захист прав споживачів», які просив застосувати позивач.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 жовтня 2010 року між ПрАТ СК «ПЗУ Україна» (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) був укладений договір добровільного страхування наземних транспортних засобів АМ №008914, відповідно до якого страхувальник застрахував належний йому автомобіль АС G 3302 АХІ-1 ЗНГ, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі - застрахований транспортний засіб). Вигодонабувачем за договором визначено ПАТ КБ «Правекс-Банк» (а.с.16-29).

Пунктом 2.1.28 Договору страхування визначено, що страховий випадок - передбачена цим договором страхування подія (ризик, визначений обраною страхувальником програмою страхування та зазначений в ОУС Договору), що відбулася в період дії цього договору та з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику (вигодонабувачу, застрахованим особам, третім особам) на умовах цього договору.

До страхових ризиків, згідно з пунктом 3.5.3. Договору страхування, віднесено, зокрема, пошкодження та/або знищення застрахованого транспортного засобу або його обладнання внаслідок раптової дії термічного чинника, що знаходиться назовні застрахованого транспортного засобу (пожежа, вибух), а також самозаймання внаслідок помилок товаровиробника транспортного засобу.

Відповідно до пункту 9.1.1. Договору страхувальник має право одержати страхове відшкодування при настанні страхового випадку в порядку та на умовах передбачених цим договором.

Для отримання страхового відшкодування при настанні страхового випадку, за умовами розділу ІX Договору, страхувальник зобов'язаний надати страховику документи, що стосуються страхового випадку та його наслідків; надати можливість уповноваженим представникам страховика та інших компетентних органів провести огляд і експертизу ТЗ, з яким стався страховий випадок, для визначення обставин наслідків такого випадку.

Згідно з пунктами 9.4.1., 9.4.3., 9.4.7. Договору страхування страховик має право: перевірити інформацію надану страхувальником, а також виконання ним вимог та умов договору; з'ясовувати причини, обставини і наслідки страхового випадку, перевіряти всі надані документи; відмовити у виплаті страхового відшкодування за договором страхування у випадках, передбачених чинним законодавством України, цим договором та/або відповідними правилами страхування страховика.

Відповідно до пункту 9.5.5. договору страховик зобов'язаний: протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання події, яка в подальшому може бути кваліфікована як страховий випадок, вжити заходів щодо оформлення необхідних документів для своєчасної виплати страхового відшкодування відповідно до умов цього договору.

Страховик здійснює виплату страхового відшкодування у строк тридцять робочих днів, починаючи від одержання письмового повідомлення про настання випадку, що може бути кваліфікований як страховий (пункт 10.2. Договору страхування).

16 серпня 2011 року о 18 год. 25 хв. на трасі Київ-Чернігів між смт. Козелець та с. Лемеші в моторному відсіку застрахованого автомобіля сталася пожежа, внаслідок чого було знищено салон та двигунний відсік автомобіля.

В акті від 16 серпня 2011 року та довідці від 17 серпня 2011 року №23/1208, складених Козелецьким РВ ГУ МНС України в Чернігівській області, причиною пожежі застрахованого автомобіля визначено коротке замикання електрообладнання автомобіля (а.с. 34-35).

Згідно з висновком №309/2011 про оцінку колісного транспортного засобу, що складений «Ікар ВМЗ Сервіс», станом на 14 серпня 2011 року ринкова вартість застрахованого транспортного засобу складає 107 136,00 грн, вартість матеріального збитку становить 79 549,24 грн, вартість пошкодженого автомобіля - 14 500,00 грн.

18 серпня 2011 року ОСОБА_3 звернувся до ПрАТ СК «ПЗУ Україна» із заявою про випадок та виплату страхового відшкодування та надав документи, які визначені договором страхування для вирішення питання виплати страхового відшкодування (а. с. 36).

Листом №61 від 05 вересня 2011 року ДП ТОВ «Девелопмент Макс ЛЛС» «Автоінвестстрой-Суми» повідомило позивача, що на сьогодні ТОВ «Автомобільний завод «ГАЗ» проводить додаткову сервісну компанію, метою якої є проведення робіт із заміни паливопроводу для забезпечення безпечної, довговічної та надійної експлуатації автомобіля.

07 березня 2012 року ПрАТ СК «ПЗУ Україна» повідомило ОСОБА_3 про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування, оскільки пожежа сталася не внаслідок дії термічного чинника, що знаходиться назовні застрахованого транспортного засобу або внаслідок помилок товаровиробника (а.с.41).

На заяву позивача від 26 квітня 2012 року про перегляд рішення стосовно виплати страхового відшкодування (а.с. 42-45) ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» листом №3002-31 від 14 травня 2012 року повідомило про відсутність підстав для виплати страхового відшкодування, оскільки подія, з приводу якої подано заяву, не відноситься до страхових ризиків, на випадок яких застраховано транспортний засіб.

Висновок судів першої та апеляційної інстанцій про правомірність відмови позивача сплатити страхове відшкодування обґрунтований тим, що страховим випадком за договором є, зокрема, «самозаймання внаслідок помилок товаровиробника транспортного засобу», натомість позивач не надав страховику доказів самозаймання електрообладнання саме внаслідок помилок товаровиробника.

Верховний Суд погоджується з таким висновком з огляду на таке.

За договором страхування, відповідно до статті 979 ЦК України, одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

За змістом положень статті 979 ЦК України, статті 16 Закону України «Про страхування» за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Відповідно до частини першої статті 990 ЦК України та частини першої статті 25 Закону України «Про страхування» страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З урахуванням установлених судами обставин справи та змісту договору страхування страхове відшкодування сплачується у випадку, зокрема, самозаймання застрахованого автомобіля внаслідок помилки виробника транспортного засобу. Така виплата відбувається після надання страхувальником доказів на підтвердження настання саме страхового випадку.

Таким чином, висновок судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність надання страхувальником страховику докази того, що самозаймання сталось саме з вини виробника транспортного засобу, а не з інших підстав, відповідає вимогам статей 30, 60 ЦПК України 2004 року.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою статті 58 ЦПК України 2004 року визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування у цій справі є наявність підстав для виплати позивачу, як страхувальнику, страхового відшкодування.

Доводи касаційної скарги про те, що судами не досліджено всіх доказів у справі, зокрема не допитано свідків, Верховним Судом відхиляються, оскільки зі змісту журналів судового засідання від 28 вересня 2015 року (а.с. 110-111) та від 24 листопада 2015 року (а.с. 131-132) судом першої інстанції відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідків. У касаційній скарзі позивач не обґрунтував, яким чином покази свідків, яких він просив допитати впливатимуть на предмет доказування, яким чином їх не допит судом вплинув на зміст судового рішення.

Верховний Суд зауважує, що посилання на різний підхід страхової компанії щодо прийняття рішень стосовно аналогічних страхових випадів не спростовує обставини, які встановлено судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді цієї справи і яким оцінку надали суди. Натомість в ухвалі суду апеляційної інстанції зазначено, що представник позивача ОСОБА_3 не заперечував, що наслідковий зв'язок самозаймання електрообладнання з помилкою товаровиробника транспортного засобу необхідно доводити, причиною короткого замикання електрообладнання автомобіля могла бути не лише помилка виробника транспортного засобу.

Встановлення судами на підставі свідчень посадових осіб відповідача факту різного підходу страхової компанії до однакових страхових випадків не є тієї обставиною, яка входить до предмета доказування у цій справі.

Доводи касаційної скарги, що не проведено судову експертизу для встановлення причин самозаймання застрахованого транспортного засобу не є підставою для скасування оскаржуваних рішень, оскільки частиною першої статті 143 ЦПК України 2003 року суд мав право призначити судову експертизу лише за заявою осіб, які беруть участь у справі, а позивач такої заяви не подавав, про що правильно зазначив суд апеляційної інстанції.

Нормами ЦК України, ЦПК України 2004 року, за правилами якого справа розглядалась в судах першої та апеляційної інстанцій, суди не були наділені правом визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний із предметом спору правочин, а тому суд першої інстанції правильно відхилив посилання представника позивача на Закон України «Про захист прав споживачів» щодо нечітких, двозначних та несправедливих умов договору страхування з тих підстав, що позивачем вимоги про визнання недійсним договору чи окремих його пунктів не заявлялись.

Посилання заявника касаційної скарги на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права Верховний Суд відхиляє, оскільки зазначені ним порушення не є такими, які відповідно до статті 411 ЦПК України є підставами скасування судових рішень у справі судові.

З огляду на викладене, доводи касаційної скарги фактично зводяться до встановлення нових обставин у справі, переоцінки доказів у справі, яким суди першої та апеляційної інстанцій надали належну правову оцінку.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини, тому Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2016 року та ухвалу та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик