Постанова

Іменем України

4 червня 2018 року

м. Київ

справа № 682/2057/16-ц

провадження № 61-30423 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Поділля Медфарм»;

представник відповідача- Побережний Анатолій Іванович;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Медфарм» на рішення апеляційного суду Хмельницької області від 2 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О, Купельського А. В., Спірідонової Т. В.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Медфарм» (далі - ТОВ «Поділля Медфарм») про стягнення заборгованості по заробітній платі, суми компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що з 10 березня 2014 року по 11 травня 2015 року вона працювала у ТОВ «Поділля Медфарм» на посаді лікаря-отоларинголога. 11 травня 2015 року її було звільнено на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України за прогул, про що їй було повідомлено 13 травня 2015 року і у той же день їй було виплачено заробітну плату за квітень-травень 2015 року, компенсацію за невикористану у 2015 році відпустку, видано трудову книжку. Зазначала, що у порушення вимог статті 116 КЗпП України при звільнені з нею не було проведено повного розрахунку, не виплачено заробітну плату за період її робити з 10 березня 2014 року по 31 березня 2015 року.

З урахуванням викладеного позивач просила суд стягнути з ТОВ «Поділля Медфарм» на її користь заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати за період з 10 березня 2014 року по 31 березня 2015 року у розмірі 23 627 грн 78 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 12 травня 2015 року по день ухвалення рішення суду, а також 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача.

Рішенням Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 3 березня 2017 року у складі судді Мацюка Ю. І. позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з ТОВ «Поділля Медфарм» на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі з урахуванням компенсації у розмірі 16 191 грн 63 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 28 831 грн 10 коп. та 5 тис. грн на відшкодування моральної шкоди. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що належних на допустимих доказів виплати позивачці заробітної плати відповідач не надав, а судом не здобуто, у день звільнення з роботи повного розрахунку відповідач з позивачем не провів. Розмір середнього заробітку обчислено згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, а розмір моральної шкоди - на підставі наданих доказів та виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості.

Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 2 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Поділля Медфарм» задоволено частково. Рішення Славутського міськрайонного суду Хмельницької області від 3 березня 2017 року змінено. Стягнуто з ТОВ «Поділля Медфарм» на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі у розмірі 7 637 грн 75 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 36 811 грн без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів виплати заробітної плати ОСОБА_4 за період її роботи з червня 2014 року по 31 березня 2015 року, а тому у силу статті 116 КЗпП України вимоги позивачки є обґрунтованими. Разом з тим, при визначенні розміру заборгованості по заробітній платі за період з червня 2014 року по березень 2015 року та розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд допустився помилки у підрахунках, оскільки позивач була прийнята на роботу на 0,5 ставки лікаря, яку апеляційний суд виправляє, змінюючи рішення суду першої інстанції в цій частині. Розмір моральної шкоди судом визначений на підставі наданих сторонами доказів та виходячи з вимог розумності, виваженості та справедливості.

У жовтні 2017 року ТОВ «Поділля Медфарм»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просило рішення апеляційного суду скасувати, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ТОВ «Поділля Медфарм» надано суду копії видаткових касових ордерів та відомостей про видачу заробітної плати за весь період роботи на підприємстві ОСОБА_4 та копії документів, які підтверджують сплату підприємством єдиного соціального внеску та податку на доходи фізичних осіб за ОСОБА_4 Допитані судом свідки ОСОБА_9, ОСОБА_10 також підтвердили, що ОСОБА_4, як і всі інші працівники, отримувала заробітну плату, тому її твердження про не виплату їй заробітної плати безпідставні.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України).

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Вирішуючи спір, апеляційний суд, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, врахувавши висновок судово-почеркознавчої експертизи від 8 червня 2016 року № 2148/16-26 про те, що підписи від імені ОСОБА_4 у рядках «№ 4 ОСОБА_4» відомостей про нарахування заробітної плати ТОВ «Поділля Медфарм» за період з червня 2014 року по березень 2015 року виконані не ОСОБА_4, дійшов правильного висновку про те, що в день звільнення відповідачем позивачу не було виплачено всі належні до сплати суми, що є порушенням вимог частини першої статті 116 КЗпП України і покладає на відповідача зобов'язання, передбачені статтею 117 КЗпП України.

Розмір середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні визначено згідно з вимогами статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Розмір моральної шкоди визначено згідно поданим доказам, врахувавши вимоги розумності та справедливості.

Посилання касаційної скарги на те, що судом не враховано показання свідків та надані відповідачем відомості про виплату заробітної плати та сплату податків, безпідставні, оскільки висновок судово-почеркознавчої експертизи від 8 червня 2016 року № 2148/16-26 підтвердив, що підписи від імені ОСОБА_4 у рядках «№ 4 ОСОБА_4» відомостей про нарахування заробітної плати ТОВ «Поділля Медфарм» за червень 2014 року, липень 2014 року, серпень 2014 року, вересень 2014 року, жовтень 2014 року, на 30 листопада 2014 року, на 31 грудня 2014 року, на 31 січня 2015 року, на 31 березня 2015 року, виконані не ОСОБА_4, а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_4 Тобто саме роботодавець має довести належними й допустимими доказами дотримання ним трудового законодавства.

При цьому пояснення свідків про виплату ОСОБА_4 заробітної плати за зазначений період та видаткові касові ордери не є належними та допустимими доказами у розумінні вимог частини другої статті 59 ЦПК України 2004 року, згідно з якою обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Поділля Медфарм» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Хмельницької області від 2 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк