Справа № 442/8766/17 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/1569/18 Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О. Ф.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі :

головуючого - Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р., Приколоти Т.І.,

секретар Бохонко Е.Р.,

з участю ОСОБА_2, представника Дрогобицького державного педагогічного університету ім. Івана Франка - Кісіля В.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року, ухваленого судом у складі судді Гарасимків Л.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до Дрогобицького державного педагогічного університету ім. Івана Франка про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2017 року ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до Дрогобицького державного педагогічного університету ім. Івана Франка про визнання наказів незаконними, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позовних вимог покликався на те, що з 24 лютого 2004 року перебував у трудових відносинах з Дрогобицьким державним педагогічним університетом ім. Івана Франка на штатних посадах та договірних відносинах. Згідно наказу №138-к від 02.06.2015 року його прийнято на посаду головного спеціаліста центру інтелектуальної власності Дрогобицького ДПУ. 20.11.2017 року наказом №263-к від 20.11.2017 року його звільнено з посади провідного спеціаліста (1,0 ставки за рахунок спеціального фонду Державного бюджету) центру інтелектуальної власності у зв'язку із скороченням штату працівників згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Підставою винесення вказаного наказу про його звільнення був наказ №263 від 26.06.2017 року «Про внесення змін до штатного розпису університету», витяг з протоколу засідання профкому №38 від 15.11.2017 року. З наказом №263 від 26.06.2017 року він не ознайомлений. Роботодавець не виконав вимог трудового законодавства та не запропонував йому усіх наявних вакантних посад, які він міг займати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, незалежно від того, в якому структурному підрозділі він працював. Натомість йому було відмовлено в наданні повної інформації щодо вакантних посад. Він має військове звання підполковник ЗСУ, дві вищі освіти, значний досвід керівної роботи з 1976 року, понад 20 наукових праць та Свідоцтва про підвищення кваліфікації: Українського інституту науково-технічної експертизи та інформації «Менеджмент інтелектуальної власності вищих навчальних закладів» 2016 рік, Національної академії правових наук України «Управління інтелектуальною власністю» 2016 рік, Міністерства Освіти і Науки на право викладання предмету «Інтелектуальна власність» 2014 рік. На момент звільнення йому запропонували посаду сторожа, від якої він відмовився. Вважає своє звільнення незаконним.

Оскаржуваним рішенням в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_2 В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Зазначає, що профком Дрогобицького ДПУ безпідставно надав згоду 15 листопада 2017 року на його звільнення згідно п. 1 ст. 40 КзПП України в той час коли згідно штатного розпису університету та наказу ректора від 26.06.2017 року № 263 такої посади у структурі університету не було (вона була скорочена з 01 вересня 2017 року), що свідчить про порушення процедури звільнення. Звертає увагу на те, що не дивлячись на те, що з 01 вересня 2017 року в штатному розписі університету відсутня посада провідного спеціаліста центру інтелектуальної власності, він надалі перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої трудові функції, визначені безстроковим трудовим договором, університет оплачував йому заробітну плату. Вважає, що ним надано достатньо доказів неправомірності дій відповідача у прийнятті рішення вченої ради Дрогобицького ДПУ ім. І.Франка від 22 червня 2017 року та наказу ректора університету від 23 червня 2017 року в частині ліквідації центру інтелектуальної власності як структурного підрозділу університету. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_2 на підтримання вимог апеляційної скарги, які аналогічні її доводам, пояснення представника Дрогобицького державного педагогічного університету ім. Івана Франка - Кісіля В.Л. про заперечення вимог апеляційної скарги, та посилання на те, що рішення суду відповідає положенням закону, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Судом встановлено такі обставини.

Відповідно до ухвали Вченої ради Університету (протокол від 22 червня 2017 року №10), введеної з дію наказом ректора Університету від 23 червня 2017 року №256 «Про зміни у структурі університету» ліквідовано структурний підрозділ Університету - центр інтелектуальної власності.

Згідно з пунктом 1.1 наказу ректора Університету від 26 червня 2017 року № 263 «Про внесення змін до штатного розпису університету» з 01.09.2017 року скорочено (виведено зі штатного розпису Університету) посаду провідного спеціаліста центру інтелектуальної власності 1,0 ставки (за рахунок спеціального фонду Державного бюджету), яку на той час обіймав позивач по справі, та зазначені зміни відображені у затвердженому 01.09.2017 року Міністерством освіти і науки України Штатному розписі Університету на 2017 рік, де відсутні як центр інтелектуальної власності як структурний підрозділ Університету, так і посада провідного спеціаліста центру інтелектуальної власності.

Відповідно до протоколу засідання Профспілкового комітету працівників Університету від 15 листопада 2017 року №38, на засіданні Профспілкового комітету, що відбулося 15.11.2017 року, в присутності ОСОБА_2 розглянуто подання та надано згоду на звільнення останнього відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Згідно з наказом ректора Університету від 20 листопада 2017 року за №263-К «Про кадрові питання» ОСОБА_2 звільнено 20.11.2017 року з посади провідного спеціаліста (1,0 ставки за рахунок спеціального фонду Державного бюджету) центру інтелектуальної власності у зв»язку зі скороченням штату працівників за пунктом 1 статті 40КЗпП України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що звільнення ОСОБА_2 із займаної посади проведено без порушень встановленого чинним законодавством порядку.

Висновки суду відповідають встановленим обставинам та положенням закону.

Згідно з підпунктом 6 пункту 2 статті 36 Закону України «Про вищу освіту» від 01.07.2014 року № 1556-VII (далі - Закон № 1556-VII) Вчена рада Університету «ухвалює за поданням керівника закладу вищої освіти рішення про утворення, реорганізацію та ліквідацію структурних підрозділів».

Відповідно до підпункту 5 пункту 2 статті 32 Закону № 1556-VII одним із прав Університету, що становлять зміст його автономії та самоврядування, є право формувати та затверджувати власний штатний розпис.

Штатний розпис затверджують ректор Університету (підпункт 2 пункту 3 статті 34 Закону № 1556-VII) та Міністерство освіти і науки України, що реалізує права і обов»язки уповноваженого органу стосовно заснованих державою закладів вищої освіти (підпункт 13 пункту 1 статті 13 Закону № 1556-VII).

Враховуючи те, що ст. ст. 32, 34, 36 Законом № 1556-VII від 01.07.2014 року розширено права закладів вищої освіти в питанні формування штатних розписів, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не взяв до уваги твердження позивача про порушення відповідачем вимог закону з посиланням на наказ Міністерства освіти і науки України №631 від 01.11.2005 року, яким визначено обов»язковість наявності в структурі університету центру інтелектуальної власності, оскільки Закон № 1556-VII від 01.07.2014 року має вищу юридичну силу, і він не передбачає зворотної дії в частині положень закону, що діяв до 01.07.2014 року.

Крім того, судом першої інстанції перевірялись посиланням позивача на порушення вимог закону при його звільненні, однак такі не знайшли свого підтвердження.

Так, судом встановлено, що згідно зі статтею 49 КЗпП України за два місяці до моменту позивач був попереджений про наступне вивільнення і про відмову ознайомитись з попередженням 19.09.2017 року працівниками відділу кадрів Університету складено відповідний акт.

Судом першої інстанції також перевірялось дотримання роботодавцем порядку вивільнення працівників, визначеного ст. 49-2 КЗпП України, і на підставі того, що в період з 19.09.2017 року до 20.11.2017 року в Університеті існували вакантні посади сторожа соціально-господарської служби Університету, двірника соціально-господарської служби Університету, від яких позивач по справі відмовився, а також, що штатний розпис Університету не містив таких структурних підрозділів як «відділ інформації», «відділ аспірантури», «відділ міжнародних проектів», обґрунтовано визнано безпідставним твердження позивача по справі про порушення відповідачем вимог ст. 49-2 КЗпП України з покликанням на те, що йому не пропонувались посади спеціаліста у відділі інформації, відділі аспірантури, відділі міжнародних проектів.

Колегією суддів не приймається до уваги посилання в апеляційній скарзі на те, що з 01 вересня 2017 року в штатному розписі університету відсутня посада провідного спеціаліста центру інтелектуальної власності, однак ОСОБА_2 надалі перебував у трудових відносинах з відповідачем, виконував свої трудові функції, визначені безстроковим трудовим договором, університет оплачував йому заробітну плату, оскільки законодавством не визначено обов»язку роботодавця провести звільнення працівника в строки, визначені зміною штатного розпису, а лише встановлено обов»язок дотримання порядку вивільнення працівників. При цьому колегія суддів вважає, що слід взяти до уваги відзив до апеляційної скарги, згідно з яким звільнення проведено після затвердження штатного розпису через неможливість попередити працівника про наступне вивільнення у зв»язку з перебуванням його у відпустці та дотриманням двомісячного строку попередження щодо вивільнення.

В зв»язку з наведеними обставинами колегія суддів вважає твердження в апеляційній скарзі про те, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, що судом порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права такими, що не заслуговують на увагу, а відтак не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена відповідно до положень ст.389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 27.06.2018 року.

Головуючий: Павлишин О.Ф.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Приколота Т.І.