Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 303/6130/15-ц

провадження № 61-9003св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, Обавська сільська рада Мукачівського району Закарпатської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Куцина М. М., Фазикош Г. В., Бисаги Т. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_4 та Обавської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області про визнання права власності на спадкове майно.

Свої позовні вимоги позивачобґрунтовувала тим, що після смерті матері ОСОБА_5 відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме на будинок № АДРЕСА_1. 03 червня 2015 року вона звернулася до Мукачівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Постановою Мукачівської районної державної нотаріальної контори від 24 березня 2016 року їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини спірного будинку у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила визнати за нею право власності на ? частини житлового будинку з надвірними спорудами, загальною площею 217,20 кв. м, з яких житлова - 70,80 кв. м, що розташований за адресою:АДРЕСА_1

ОСОБА_4 проти позову заперечувала та пояснила суду, що ОСОБА_5 мала право лише на 3/4 частини домоволодіння.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала доказів, що ОСОБА_5 за життя була власником спірного домоволодіння. Крім того, ОСОБА_3 у порядку статті 1297 ЦК України із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно не зверталася, а тому позов є передчасним.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 22 листопада 2016 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 18 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_3

Задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спадковий будинок був побудований у 1964 роках подружжям ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року, та ОСОБА_5 під час перебування у зареєстрованому шлюбі, тому вони були забудовниками та власниками по ? частин цього будинку. Після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_5 відповідно до статті 549 ЦК Української РСР прийняла спадщину на 1/2 частини спадкового будинку, а тому була власником цього спірного будинку в цілому. Оскільки ОСОБА_5 за життя не отримувала правовстановлюючих документів на будинок, то право ОСОБА_3 на отримання спадкового майна після смерті матері підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду міста Києва від 12 липня 2016 року, в якій просила скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказує на те, що вона на підставі статті 549 УК Української РСР є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7, оскільки на момент його смерті була зареєстрована та проживала з ним у спірному домоволодінні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 05 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, належав на праві спільної власності подружжю ОСОБА_7 та ОСОБА_5

08 червня 2016 року архівним відділом Мукачівської районної державної адміністрації повідомлено, що документи колгоспу «Радянська Армія» на державному зберіганні з 1970 року, однак інформація про те, кому виділялась земельна ділянка для будівництва і кому було надано дозвіл на будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 відсутня (а. с. 126).

Відповідно до архівної довідки, виданої Державним архівом Закарпатської області від 02 червня 2016 року № НОМЕР_1/01-23, на підставі протоколу № 21 засідання виконкому Обавської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області від 28 грудня 1960 року наданий дозвіл на відкриття рахунку в погосподарській Книзі ОСОБА_7 у с. Дубино, відповідно до відомостей погосподарської книги по селу Дубино Свалявського та Мукачівського району за 1961-1963 роки головою двору був ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, з ним проживали: дружина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. Відомостей про виділення земельної ділянки під будівництво в документах архіву по 1963 рік не виявлено. Іншої інформації про це дворогосподарство не виявлено (а. с. 128).

Згідно з довідкою, виданою виконкомом Обавської сільської ради Мукачівського району від 23 листопада 2015 року за № 02-23/638, із записів погосподарської книги № 1 на 1964-1966 роки встановлено, що житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 217,20 кв. м, з яких житлова площа - 70,80 кв. м, розташований по АДРЕСА_1 був побудований подружжям ОСОБА_7 та ОСОБА_5 у 1964 року.

Відповідно до довідки, виданої виконкомом Обавської сільської ради Мукачівського району від 23 листопада 2015 року за № 02-23/424, із запису погосподарської книги № 1 на 1964-1966 головою дворогосподарства по АДРЕСА_1 був ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, та відповідно до запису погосподарської книги № 18 на 2011-2015 роки головою дворогосподарства житлового будинку по АДРЕСА_1 була ОСОБА_5

Із письмової відповіді виконкому Обавської сільської ради Мукачівського району від 11 травня 2016 року № 02-23/274 встановлено, що згідно з обліковим записом погосподарських книг за 1964-1976 роки житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 був побудований у 1964 році. Виконком сільської ради не володіє інформацією, кому виділялась земельна ділянка під будівництво житлового будинку і кому було надано дозвіл на будівництво (а. с. 109).

Згідно з довідкою, виданою виконкомом Обавської сільської ради Мукачівського району від 18 листопада 2015 року № 02-23/423, вбачається, що у спірному будинку на момент смерті ОСОБА_5 відповідно до даних погосподарської книги № 18 була зареєстрована ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Копією погосподарської книги № 517 за 1964 рік, особовий рахунок НОМЕР_1, спірне дворогосподарство відноситься до соціальної групи колгоспний, головою дворогосподарства був ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, з ним проживали його дружина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 та його донька - ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Копією запису погосподарської книги № 54, особовий рахунок НОМЕР_2 за 1974 рік, спірне дворогосподарство відноситься до соціальної групи колгоспний, головою дворогосподарства є ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, також проживали його дружина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4.

Питання набуття права власності на той час регулювалося Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність відповідно до Указу Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-Х1, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва.

Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом.

Пунктом 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначено, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника.

Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним такого з додержанням вимог указаного законодавства.

Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час закінчення будівництва спірного житлового будинку (1950 рік) регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженою 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56.

Згідно з пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженої Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року (була чинною до 13 грудня 1995 року), не підлягають реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані.

Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. Законодавством, яке діє на час відкриття спадщини, врегульовано питання спадкування цього майна, а не його належність спадкодавцю.

Отже, при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно суду слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самого спадкодавця на момент закінчення будівництва будинків, а також положеннями ЦК Української РСР 1963 року, Законом України «Про власність», Законом України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування в Україні», постановою Кабінету Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року № 105 «Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР».

Відповідно до пункту 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, пунктом 45 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 19 січня 1976 року № 1/5, підтвердженням належності будинку може служити відповідна довідка виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, в якій, крім підтвердження належності жилого будинку (частини будинку) відчужувачу на підставі запису в погосподарській книзі повинно бути також зазначено: дані про склад будинку, розмір загальної жилої площі і розмір земельної ділянки.

Виходячи з наведеного, підтвердженням належності жилого будинку (його частини) певній особі є запис в погосподарських книгах, ведення яких на той час передбачалось наказами Центрального статистичного управління СРСР і було обов'язковим. Виникнення права власності на жилі будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права чи від прийняття його до експлуатації.

Таким чином, ОСОБА_7 та його дружина ОСОБА_5 були власниками спірного будинку, але за життя не здійснили оформлення своїх прав та не отримали відповідні правовстановлюючі документи на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджено зібраними у справі належними доказами.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

З огляду на вищезазначені вимоги в указаній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року.

Відповідно до статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно зі статтею 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Статтею 527 ЦК УРСР визначено, що спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті.

Згідно з частиною першою статті 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого.

Згідно зі статтями 548, 549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або із застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Неприйняття спадкоємцем спадщини може бути виражено фактично, коли спадкоємець протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, не здійснює дій, що свідчать про намір прийняти спадщину, або може бути виражено явно, коли спадкоємець шляхом подачі заяви в нотаріальну контору виражає свою незгоду прийняти спадщину. Таким чином, для встановлення тієї обставини, чи прийняв спадкоємець спадщину, необхідно встановити, чи фактично такий вступив в управління або володіння спадковим майном протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_5 року помер ОСОБА_7, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частини спірного будинку. На момент його смерті у цьому будинку проживала його дружина ОСОБА_5, яка на підставі статті 549 ЦК України в редакції 1963 року прийняла спадщину за померлим чоловіком, а тому є такою, що прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, і що прийнята спадщина на підставі частини другої статті 548 ЦК УРСР належала їй з моменту відкриття спадщини.

ІНФОРМАЦІЯ_6 року померла мати позивача - ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина на житловий будинок по АДРЕСА_1 Мукачівського району Закарпатської області.

Заповітом, посвідченим Виконавчим комітетом Обавської сільської ради від 08 лютого 2012 за реєстровим № 7, ОСОБА_5 заповідала у рівних частинах все своє майно на користь ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а. с. 4, 52).

24 березня 2016 року ОСОБА_3 звернулась із заявою до Мукачівської районної державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про спадщину за заповітом на 1/2 частини спірного спадкового будинку після смерті матері.

03 липня 2016 року із заявою про прийняття спадщини до Мукачівської районної державної нотаріальної контори, звернулась ОСОБА_4 просила видати їй свідоцтво про спадщину за заповітом на 1/2 частини спірного спадкового будинку після смерті матері.

Постановою Мукачівської районної державної нотаріальної контори від 24 березня 2016 року відмовлено ОСОБА_3 у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частини спірного будинку у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння (а. с. 110).

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права і обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Права та обов'язки, які не входять до складу спадщини, передбачені положеннями статті 1219 ЦК України.

Отже, об'єктами спадщини за ЦК України є права та обов'язки, які належали особі на час смерті, крім тих, що нерозривно пов'язані з особою спадкодавця.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Розділ ІІІ ЦК України визначає перелік цивільних прав та їх правовий статус.

Відповідно до статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

При цьому відповідно до частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку.

Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_3 є правильним, оскільки позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_5, яка була власником спірного будинку, але за життя не здійснила оформлення своїх прав та не отримала відповідні правовстановлюючі документи.

Твердження заявника про те, що вона на підставі статті 549 ЦК Української РСР є такою, що прийняла спадщину після смерті ОСОБА_7, як така, що на момент його смерті була зареєстрована та проживала з ним у спірному домоволодінні, є безпідставними, оскільки відповідно до довідки Обавської сільської ради від 09 листопада 2016 року № 02-23/543 ОСОБА_4 разом із свою сім'єю переселилася у новозбудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 в 1996 році, що підтверджується записом у погосподарській книзі сільської ради за 1986-1990 роки. (а. с. 176)

Таким чином, відповідач на день смерті ОСОБА_7 не проживала разом із батьком, а тому не є такою, що прийняла спадщину після його смерті як спадкоємиця першої черги. Реєстрація у спірному домоволодінні не є підставою для застосування статті 549 ЦК Української РСР.

Доводи касаційної скарги про те, що на час звернення позивача до суду ще не було відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд вважає формальними і такими, що по своїй суті не впливають на законність, обґрунтованість та справедливість оскаржуваного рішення суду апеляційної, оскільки на час його постановлення нотаріус вже відмовив у видачі свідоцтва. Крім того, відповідно до статті 2 ЦПК Українисуд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України 2004 року(нині - стаття 5 ЦПК України).

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 22 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик