Справа № 341/35/17
Провадження № 22-ц/4808/46/18
Головуючий у 1 інстанції Юсип І. М.
Суддя-доповідач Бойчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

судді-доповідача Бойчука І.В.,

суддів Фединяка В.Д., Девляшевського В.А.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та зустрічним позовом ОСОБА_3 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», третя особа без самостійних вимог на стороні зустрічного позивача ОСОБА_2, про визнання договору поруки припиненим за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2018 року під головуванням судді Юсип І. М. в м. Галич,

в с т а н о в и в:

ТзОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" 10 січня 2017 року звернулося до суду першої інстанції з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 і просить стягнути солідарно з відповідачів на їх користь заборгованість у розмірі 436 992,23 грн. за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 січня 2007 року та судові витрати в розмірі 6 554,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що договором про надання споживчого кредиту №0 від 29 січня 2007 року, який був укладений між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, банк надав відповідачу кредит у розмірі 20 070 доларів США, що еквівалентно 101 353,50 грн. за курсом НБУ, який останній зобов'язувався повернути в строк до 25 січня 2014 року.

Між ТзОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" та ПАТ «УкрСиббанк» 20 квітня 2015 року був укладений договір факторингу за № 17. Згідно умов договору факторингу первісний кредитор відступив новому кредитору права вимоги за кредитним договором №0 від 29 січня 2007 року укладеним між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, а також договором поруки № 0/П від 29 січня 2007 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 Право вимоги перейшло до ТзОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія". Відповідач ОСОБА_2 був повідомлений письмово про відступлення права вимоги шляхом направлення відповідного повідомлення. Отже, сума заборгованості відповідача на дату відступлення права вимоги 20 квітня 2015 року становить 436 992,23 грн., що складається із тіла кредиту - 221 546,95 грн. та несплачених відсотків 8 307,88 грн. і прострочених процентів 207 137,40 грн. Оскільки дані зобов'язання не виконуються, позивач змушений був звернутися з позовом до суду.

ОСОБА_3 09 березня 2017 року звернулася до суду першої інстанції із зустрічним позовом до ТзОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" і просить визнати припиненою поруку ОСОБА_3, встановлену договором поруки № 0/П від 29 січня 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 по зобов'язаннях ОСОБА_2 перед банком та ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія», що виникають з умов Договору про надання споживчого кредиту № 0 від 29 січня 2007 року.

ОСОБА_3 у зустрічному позові посилається на те, що 29 січня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 був укладений договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит в сумі 20 070,00 доларів США зі сплатою процентів, комісії, терміном до 25 січня 2014 року. Водночас 29 січня 2007 року між банком та ОСОБА_3 був укладений договір поруки за № 0/П, відповідно до якого поручитель зобов'язується перед кредитором відповідати за невиконання ОСОБА_2 всіх його зобов'язань, що виникли з укладеного кредитного договору в повному обсязі. Відповідно до п.1.2 договору поруки, поручителю добре відомі всі умови основного договору, зокрема сума договору, термін виконання, інші умови договору. Відповідальність поручителя і боржника є солідарною. 01 жовтня 2010 року ПАТ «УкрСиббанк» надіслав позичальнику - ОСОБА_2 заяву про дострокове повернення всієї суми кредиту та всіх платежів, однак ОСОБА_2 вимогу не виконав та в подальшому допускав прострочення сплати тіла кредиту та відсотків. Отже, з 01 жовтня 2010 року, коли банк надіслав заяву-вимогу позичальнику про дострокове повернення кредиту протягом 31 календарного дня з дня отримання цієї вимоги, починається обрахування шестимісячного строку виконання основного зобов'язання для пред'явлення вимоги до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання основного зобов'язання в силу положень ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Отже, виходячи з наведеного, що зі збігом цього строку жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, в тому числі застосування судових заходів захисту свого права, кредитор вчиняти не може. Тому порука припиняється за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Оскільки зустрічний відповідач не звернувся у шестимісячний термін з позовом до суду до неї - ОСОБА_3, як до поручителя, в зв'язку із чим договір поруки вважається припиненим. Тому просила визнати припиненим поруку ОСОБА_3, передбачену договором поруки № 0/П від 29 січня 2007 року укладеним між банком та нею, по всіх зобов'язаннях ОСОБА_2, що виникли з умов договору про надання споживчого кредиту від 29.01.2007 року та судові витрати покласти на зустрічного відповідача.

Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2018 року задоволено частково позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія"до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 січня 2007 року у розмірі 436 992 (чотириста тридцять шість тисяч дев'ятсот дев'яносто два) гривень 23 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТзОВ"Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" судовий збір в розмірі 6 554 (шість тисяч п'ятсот п'ятдесят чотири) грн. 88 коп.

Відмовлено в позові в частині вимог ТзОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 січня 2007 року у розмірі 436 992 (чотириста тридцять шість тисяч дев'ятсот дев'яносто два) гривень 23 коп.

Задоволено зустрічний позов ОСОБА_3.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_3, встановлену договором поруки № 0/П від 29 січня 2007 року, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_3 по зобов'язаннях ОСОБА_2, що виникають з умов Договору про надання споживчого кредиту №0 від 29 січня 2007 року.

Стягнуто з ТзОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 88 коп.

ОСОБА_2 на вказане рішення подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, не доведено обставини справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків викладених у рішенні суду, порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права. Вважає, що рішення підлягає скасуванню в частині стягнення з нього заборгованості за договором про надання споживчого кредиту від 29 січня 2007 року.

Апелянт зазначає, що з копії виписки по кредитному договору за період з 29 січня 2007 року по 22 квітня 2015 року не вбачається, коли і в якому розмірі була здійснена оплата і з яким призначенням платежу.

Також із вказаної копії виписки вбачається відсутність заборгованості по кредиту, оскільки вона є повністю погашеною, на що суд не звернув належної уваги при прийнятті рішення та незаконно стягнув суму заборгованості.

Апелянт зазначає, що судом незаконно не застосовано строки позовної давності, про які ним було заявлено шляхом подання письмової заяви.

Як вбачається із матеріалів справи, про порушення свого права зі сторони боржника у тому ж зобов'язанні, а саме - шляхом невиконання позичальником обов'язку здійснювати щомісячні платежі на виконання графіку погашення кредиту, позивач, який є правонаступником ПАТ «УкрСиббанк», а тому для нього є обов'язковими всі вчинені та невчинені дії первісним кредитором, довідався або міг довідатися з часу прострочення відповідачем чергових платежів в рахунок погашення кредиту.

Оскільки прострочення щодо сплати кредиту відбулося як вбачається із матеріалів справи ще у 2009 році, про порушення своїх прав, тобто непогашення тіла кредиту та відсотків по ньому, а також пені банк довідався ще в 2009 році.

Однак, до суду із позовною заявою позивач звернувся у січні 2017 року, тобто зі спливом трирічного строку позовної давності та однорічного для пені.

Апелянт вважає, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставною для відмови у позові.

Суд не з'ясував ким здійснювалися оплати у лютому 2014 році, у яких розмірах та з яким призначенням платежу чи уповноваженою особою.

Суд не звернув увагу на ту обставину, що право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Крім того судом не було враховано, що по даному кредиту було передано в заставу автомобіль, який був переданий кредитору в рахунок стягнення заборгованості. Проте сума заборгованості по кредиту на вартість такого автомобіля зменшена не була.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0 від 29 січня 2007 року у розмірі 436992 грн 23 коп. та судового збору а розмірі 6554 грн 88 коп. В позові ТзОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» до ОСОБА_2, ОСОБА_4, про стягнення заборгованості відмовити.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги ТзОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія", суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що з копії виписки за кредитним договором за період з 29 січня 2007 року по 22 квітня 2015 року вбачається, що ОСОБА_2 користувався кредитом, здійснював часткову сплату кредитних коштів та виплачував проценти за користування. Зокрема, остання оплата на повернення кредиту проведена 28 лютого 2014 року, а тому строк позовної давності є перерваним і його перебіг щодо всієї суми боргу рахується з 28 лютого 2014 року. На думку суду, позов подано в межах строку давності.

Колегія суддів вважає, що до висновку про переривання ОСОБА_2 своїми діями строку позовної давності та звернення позивача до суду в межах такого строку, суд першої інстанції прийшов передчасно, без належного дослідження обставин справи та доказів, які здобуті судом, тому постановив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_2 був укладений Договір про надання споживчого кредиту № 0 від 29 січня 2007 року, згідно з яким банк надав відповідачу по справі ОСОБА_2 кредит в розмірі 20 070 дол США зі сплатою 13,5 відсотків річних, терміном до 25 січня 2014 року (а.с.3-9) та графіку погашення кредиту (а.с.10-12).

Також укладено договір поруки між банком та ОСОБА_3, за яким поручитель солідарно відповідає перед банком за виконання ОСОБА_2 зобов'язань у повному обсязі за кредитним договором, що стверджується договором поруки №00/П від 29 січня 2007 року (а.с.13-14).

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Статтею 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

З копії договору факторингу за № 17 від 20 квітня 2015 року вбачається, що первісний кредитор - АКІБ «УкрСиббанк», правонаступник ПАТ «УкрСиббанк», відступив новому кредитору - ТзОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" право грошової вимоги за зазначеним кредитним договором (а.с.27-28), а відповідно до копії акту приймання-передачі права вимоги від 20 квітня 2015 року фактор прийняв право вимоги за цим кредитним договором (а.с.29).

З копії витягу з реєстру боржників до договору факторингу вбачається, що позивач прийняв право вимоги до боржників: позичальника ОСОБА_2 та поручителя ОСОБА_3 за кредитним договором № 0 від 29 січня 2007 року на загальну суму заборгованості 436 992,23 грн станом на 20 квітня 2015 року (а.с.30).

Відповідач ОСОБА_2 повідомлявся про зміну кредитора (а.с.31) та отримав документи особисто 23 травня 2015 року (а.с.149).

Протягом дії кредитного договору відповідач належним чином не виконував його вимоги, внаслідок чого станом на 20 квітня 2015 року заборгованість по кредиту становить 436 992,23 грн, про що позивач надав виписку по кредитному договору з 29 січня 2007 року по 20 квітня 2015 року (а.с.134-140).

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату кредиту та відсотків за кредитом розміром 13,5 відсотків річних у межах строку кредитування до 25 січня 2014 року і відповідач мав повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (Додаток №1 до Договору), але в будь-якому випадку не пізніше 25 січня 2014 року, що передбачено п. 1.2.2 Договору. При цьому строк сплати процентів встановлено з 01 по 25 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти (п.1.3.4 Договору).

З огляду на вищенаведене та судову практику, що склалася при розгляді справ даної категорії, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто у даній справі після 25 січня 2014 року, або у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Тому доводи позивача, з якими погодився і суд першої інстанції, про те, що він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом слід відхилити. При цьому слід зазначити, що наданий позивачем розрахунок заборгованості ОСОБА_2 за процентами станом на 20.04.2015 року є неправильним.

Аналогічний правовий висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року (справа №444/9519/12).

Щодо відмови суду першої інстанції у задоволенні заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, апеляційний суд зазначає наступне.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

За умовами кредитного договору ОСОБА_2 мав виконувати зобов'язання з повернення кредиту та сплати процентів до 25 числа кожного місяця впродовж строку кредитування, але в будь-якому випадку не пізніше 25 січня 2014 року. Перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування в договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитора щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Позивач звернувся до суду з позовом 30 грудня 2016 року, що вбачається зі штемпеля установи зв'язку на конверті, яким направлено позовні матеріали до суду (а.с.40 т.1), тобто після спливу трирічного строку позовної давності до всіх щомісячних платежів, крім останнього, термін сплати якого мав настати 25 січня 2014 року в розмірі 233 дол США.

Оскільки зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом, тому після 25 січня 2014 року позивач не міг такі проценти нараховувати. При цьому задоволенню підлягає тільки вимога про стягнення процентів за несплату останнього платежу у розмірі 13,5 річних, що становить 31,46 дол США.

Доводи позивача, з якими погодився і місцевий суд, про те, що ОСОБА_2 вчинено дії щодо визнання суми боргу, а тому строк позовної давності є перерваним і перебіг такого щодо всієї суми боргу рахується з 28 лютого 2014 року, не підлягають до задоволення. Зокрема, позивачем не надано доказів про здійснення відповідачем остатньої оплати по кредиту 28 лютого 2014 року. В матеріалах справи міститься розрахунок заборгованості за даним кредитним договором, здійснений саме ПАТ «УкрСиббанк» станом на 12.11.2014 року (а.с. 110-120 т.2). Такий розрахунок банком надавався як доказ у справі за зверненням 30.12.2014 року ПАТ «УкрСиббанк» з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за цим кредитним договором (а.с. 107-109 т.2). Відповідно до ухвали Галицького районного суду від 19 травня 2015 року дану позовну заяву залишено без розгляду у зв'язку з повторною неявкою представника позивача. Ухвала набрала законної сили 02.06.2015 року.

Згідно вищеназваного розрахунку заборгованості (а.с. 110-120 т.2) вбачається, що ОСОБА_2 14.03.2011 року повернуто 1 325,57 дол США заборгованості по кредиту, а 28.02.2011 року повернуто 674.43 дол США процентів по кредиту. Дані щодо будь-яких інших оплат, що вчинені боржником чи поручителем, а саме 28.02.2014 року, в матеріалах справи відсутні і їх протягом всього розгляду спору по суті заперечував боржник.

Оскільки позивачем пропущено строк позовної давності на більшу частину щомісячних платежів за кредитним договором і про застосування такого строку у заяві просив відповідач, апеляційний суд вважає, що задоволенню підлягає заборгованість відповідно до графіку погашення кредиту, яку ОСОБА_2 повинен був сплатити до 25 січня 2014 року у розмірі 233 дол США та проценти у розмірі 31,46 дол США (з розрахунку 13,5% річних). Дані про збільшення банком розміру несплачених процентів та повідомлення відповідача банком про збільшення процентної ставки у матеріалах справи відсутні.

У позовній заяві позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором станом на 20.04.2015 року і суд першої інстанції провів розгляд справи з урахуванням заявлених позовних вимог.

Колегія суддів встановила, що станом на 20.04.2015 року за курсом Національного банку України один долар США становив 21.0577 грн. Саме такий курс приймається для перерахунку заборгованості у національній валюті.

Рішення суду за зустрічним позовом ОСОБА_3 про визнання договору поруки припиненим сторонами не оскаржувалося і з рішенням суду в цій частині погоджується і суд апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду приходить до переконання, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором слід змінити з вищенаведених мотивів, стягнувши заборгованість по кредиту та відсотках за останній черговий платіж згідно графіку погашення кредиту, а щодо стягнення інших сум відмовити за пропуском строку позовної давності. В решті рішення суду слід залишити в силі.

Відповідно до задоволених позовних вимог та згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України слід провести розподіл понесених сторонами судових витрат на оплату судового збору з розрахунку, що на користь позивача задоволено позовні вимоги, які становлять від оплаченого відповідачем судового збору у розмірі 1,27 відсотка, що становить 124,87 грн. Тому на користь відповідача слід стягнути з позивача 9 707,45 грн понесених судових витрат на оплату судового збору (9 832,32-124,87=9 707,45 грн).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 червня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором змінити.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1, місце реєстрації АДРЕСА_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" (, адреса м.Київ, 04112, вул. І.Сікорського 8 оф.32) заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 29 січня 2007 року у розмірі 264,46 дол США з яких: 233 дол США - заборгованість за прострочення основного боргу; 31,46 дол США - заборгованість за нараховані проценти, що за курсом НБУ станом на 20.04.2015 року загалом складає 5 568 (п'ять тисяч п'ятсот шістдесят вісім) грн 92 коп.

В решті рішення суду першої інстанції залишити без зміни.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" на користь ОСОБА_2 судові витрати, понесені на оплату судового збору в розмірі 9 707 (дев'ять тисяч сімсот сім) грн. 45 коп.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 04 грудня 2018 року.

Судді: І.В. Бойчук

В.Д. Фединяк

В.А. Девляшевський