ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3002/18 Справа № 203/233/18 Суддя у 1-й інстанції - Католікян М.О. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

розглянувши в порядку спрощеного письмового провадження, без повідомлення учасників справи, апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, третя особа - Дніпропетровська обласна професійна спілка працівників соціальної сфери, про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а:

22 січня 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, згодом уточнила позовні вимоги.

Вказувала, що з квітня 2008 року вона працювала у відповідача, 29 грудня 2017 року її було звільнено з посади головного спеціаліста у зв'язку із скороченням штату. Своє звільнення позивач вважає незаконним, оскільки воно не погоджувалося з профспілковим комітетом у встановленому законом порядку; відповідачем порушено законодавство щодо надання можливості позивачу зайняти вакантні посади; вона не була попереджена про наступне вивільнення, оскільки таке попередження містило відомості лише про можливе майбутнє звільнення; позивача було звільнено до закінчення двомісячного строку від моменту вручення попередження.

Посилаючись на вказані обставини, просила суд поновити її на на посаді головного спеціаліста Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу по день ухвалення судом рішення.

Рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 середню заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 81.098 грн.62 коп. (з утриманням з цієї суми обов'язкових платежів і зборів).

Допущено до негайного виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати в розмірі 11.585 грн.52 коп.

Стягнуто з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь держави компенсацію судових витрат у розмірі 1.515 грн.78 коп.

В апеляційній скарзі Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивач звільнена з дотриманням вимог трудового законодавства; вона була попереджена під підпис листом-попередженням відповідача від 26 жовтня 2017 року про зміну істотних умов праці, про зміни в організації виробництва і праці скорочення чисельності працівників Фонду та про можливе майбутнє звільнення з 01 січня 2018 року, а не лише про можливе майбутнє звільнення; ОСОБА_1 звільнено в останній день діяльності відокремлених підрозділів Правобережного відділення; голова профспілкового комітету первинної профспілкової організації працівників Правобережного відділення міста Дніпро 21 грудня 2017 року письмово повідомила про надання згоди на розірвання трудових відносин між адміністрацією відповідача та працівниками вказаного відділення, в тому числі і позивача; при розрахунку середнього заробітку суд безпідставно урахував робочий день 29 грудня 2017 року.

Згідно з п.2 ч.1 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що даний спір виник з трудових правовідносин, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення та виклику сторін.

Розглянувши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, а рішення змінити в частині, виходячи з наступного.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 25 квітня 2008 року працювала у системі органів Фонду соціального страхування України на різних посадах. 01 серпня 2017 року позивач на підставі наказу від 28 липня 2017 року №250-к прийнята на посаду головного спеціаліста сектору по Соборному-Центральному районам відділу по роботі із страхувальниками та застрахованими особами Шевченківського-Чечелівського, Соборного-Центрального, Новокодацького районів Правобережного відділення м.Дніпра Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області (т.1 а.с.7-14,171).

30 жовтня 2017 року ОСОБА_1 вручено попередження про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, системи оплати та стимулювання праці, розміру посадового окладу, найменування посади, які вступлять в дію 01 січня 2018 року, та про можливе майбутнє звільнення (т.1 а.с.15).

08 грудня 2017 року Управлінням виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області видано наказ №375 про скорочення від 01 січня 2018 року загальної чисельності працівників (т.1 а.с.147, 148).

19 грудня 2017 року відповідач звернувся до третьої особи з поданням про надання згоди на розірвання трудового договору, у тому числі, з позивачкою (т.1 а.с.154).

21 грудня 2017 року голова Дніпропетровської обласної професійної спілки працівників соціальної сфери одноосібно склала протокол про надання згоди на звільнення позивачки (т.1 а.с.156).

Того ж дня відповідачем було видано наказ №642-к про звільнення позивачки за пунктом 1 статті 40 КЗпП у зв'язку скороченням штату працівників від 29 грудня 2017 року (т.1 а.с.16).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що, при звільнені позивача за п.1 ст.40 КЗпП України, відповідач не дотримався вимог трудового законодавства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч.ч.1,6,7 ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю ст.5-1 КЗпП України визначено, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення.

За правилами ст.4 Конвенції Міжнародної організації праці №158 від 22 червня 1982 року «Про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця» (ратифікована 04 лютого 1994 року) трудові відносини з працівниками не припиняються, якщо тільки немає законних підстав для такого припинення, пов'язаного із здібностями чи поведінкою працівника або викликаного виробничою потребою підприємства, установи чи служби.

Згідно ч.1 ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Згідно з п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у п.19 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) від 06 листопада 1992 року №9 роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною 2 ст.40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з ч.ч.1 та 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що з листом-попередженням про можливе майбутнє звільнення та про зміни істотних умов праці позивач була ознайомлена 30 жовтня 2017 року, а звільнена 29 грудня 2017 року, тобто з пропуском строку, передбаченого ч.ч.1 та 3 ст.49-2 КЗпП України, що доводами апеляційної скарги не спростовано.

Разом з тим, власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року №6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому, роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 01 квітня 2015 року справі №6-40цс15, 01 липня 2015 року у справі №6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі №6-3048цс15, які відповідно до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Враховуючи, що у справах про поновлення на роботі обов'язок доказування законності звільнення, в тому числі дотримання процедури звільнення, покладено на роботодавця, а відповідачем ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанцій, не надано до суду належних та допустимих доказів надання персональних пропозицій позивачці про усі наявні протягом терміну попередження про наступне вивільнення вакантні посади, а також доказів, що вона відмовилась від цих пропозицій, колегія суддів приходить до висновку, що районний суд обґрунтовано поновив позивача на роботі, як таку, що звільнена з порушенням встановленої КЗпП України процедури.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно розрахував середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення - 29 грудня 2017 року, а не з наступного дня 30 грудня 2017 року.

Відповідно до ст.2411 КЗпП строки виникнення і припинення трудових прав та обов'язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк.

Пунктом 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за №110 передбачено, що днем звільнення вважається останній день роботи.

Зважаючи на зазначене, виходячи з того, що середньоденна заробітна плата позивача складає 555 грн. 47 коп., колегія суддів вважає за необхідне зменшити суму середньої заробітної плати, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача з 81.098 грн.62 коп. до 80.543 грн.15 коп. (81.098 грн.62 коп.- 555 грн.47 коп.= 80.543 грн.15 коп.)(з утриманням з цієї суми обовязкових платежів і зборів).

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення зміні в частині, шляхом зменшення розміру середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 з 81.098 грн.62 коп. до 80.543 грн.15 коп.

В іншій частині рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права,тому підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2018 року змінити, зменшивши розмір середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 з 81.098 грн. 62 коп. до 80.543 грн.15 коп.(з утриманням з цієї суми обов'язкових платежів і зборів).

В іншій частині рішення Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 01 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 04 грудня 2018 року.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.