Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 336/2468/17 Головуючий у 1-й інстанції: Голубкова М.А.
Провадження № 22-ц/778/2089/18 Суддя-доповідач ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 червня 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого Полякова О.З.

Суддів Крилової О.В.

ОСОБА_2

При секретарі Бурима В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Запорізької місцевої прокуратури №1 в інтересах держави в особі Запорізької міської ради на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давністю,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, про визнання права власності.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 08.10.2002 року між ним та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу нежилого приміщення, яке знаходиться за адресою: вул.. Стартова у м. Запоріжжя.

Відповідно до п. 6 договору право власності на нерухоме майно він набуває з моменту підписання договору.

22 жовтня 2002 року між ним та відповідачем було підписано Акт прийому-передачі нежилої будівлі за адресою: вул..Стартова (яке межує з ділянкою №76) у м. Запоріжжя.

Зазначає, що з моменту підписання договору купівлі-продажу він добросовісно користується нежилим приміщенням понад 14 років.

Враховуючи вищевикладене просив суд визнати за ним право власності на нерухоме майно: нежилу окрему будівлю по вул.. Стартова(яка межує з ділянкою №76) у м. Запоріжжя за набувальною давністю.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2017 року позовні вимоги задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме: жилий будинок по вул.. Стартова (яка межує з ділянкою №76) у м. Запоріжжя.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, керівник Запорізької місцевої прокуратури №1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду, ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу свої вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Як вбачається з матеріалів справи, майно по вул. Стартова (яке межує з ділянкою №76) у м. Запоріжжя, яке є предметом спору, у 2002 році придбано позивачем у ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу жилого відокремленого приміщення. (а.с.9).

Зазначений договір нотаріально посвідчений не був, в звязку з відсутністю у ОСОБА_4 правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно.

Задовольняючи позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 з понад 14 років відкрито, добросовісно володіє цим приміщенням, а тому наявні підстави для визнання за ним права власності за набувальною давністю.

Разом з тим, поза увагою суду залишився той факт, що ОСОБА_4 ні на час укладення договору купівлі-продажу у 2002 році, ні на момент постановления оскаржуваного рішення взагалі не був власником об'єкта нерухомості по вул. Стартова (який межує з ділянкою №76).

Наведені обставини виключають можливість застосування до спірних правовідносин положень ст.344 ЦК України.

Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно право власності за ОСОБА_4 на об'єкт нерухомого майна по вул. Стартова (який межує з ділянкою №76) у м. Запоріжжя не реєструвалось.

Первинна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно здійснена за позивачем на підставі оскаржуваного рішення суду.

Частиною 1 ст. 344 ЦК України визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Положення щодо застосування вказаної норми конкретизовано у постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Зокрема, у п. 11 визначено, що враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ.

Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду.

З огляду на положення статті 376 ЦК України право власності за набувальною давністю на об'єкт самочинного будівництва не може бути визнано судом, оскільки цією нормою передбачено особливий порядок набуття права власності на нерухоме майно, що збудоване або будується на земельній ділянці, не відведеній для даної мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, нормативно урегульовано, що за набувальною давністю може бути визнано право власності лише на майно, яке належить на праві власності іншій особі та тривалий час використовується позивачем, в даному випадку ОСОБА_3 Тобто, право власності на об'єкти самочинного будівництва за набувальною давністю не може бути визнано, оскільки вданому випадку підлягають застосування норми ст. 376 ЦК України.

Разом з тим, ч. 2 ст. 331 ЦК України визначено, що якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Частиною 4 ст. 334 ЦК України також передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

За матеріалами справи вбачається, що спірний об'єкт нерухомого майна було придбано ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу №742/145 від 20.09.2001 року на Запорізькій товарній біржі «Строй-Інвест» (а.с. 8).

Згідно з п. 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 №7/5 (чинного на момент укладення купівлі-продажу спірного майна між сторонами) державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законом порядку.

Згідно з п.3.5 зазначеного положення реєстрації підлягають виключно заявлені права за умови їх відповідності чинному законодавству України і пред'явленим правовстановлюючим документам.

Відповідно до п.3.7 вказаного Положення, після внесення запису до відповідного розділу Реєстру прав реєстратор БТІ видає витяг про державну реєстрацію прав, який є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа.

Проте, як вбачається з матеріалів справи, будь-які документи на підтвердження проведення державної реєстрації прав на об'єкт нерухомості по вул. Стартова (який межує з ділянкою №76) за ОСОБА_4 відсутні.

Виходячи зі змісту зазначених норм, відсутність у ОСОБА_4 документально підтвердженого та зареєстрованого права власності на об'єкт нерухомості по вул. Стартова (який межує з ділянкою №76) унеможливлює визнання права власності на нього за набувальною давністю за позивачем.

Таким чином, ОСОБА_3 на момент укладення договору купівлі-продажу спірного майна від 08.10.2002 року був обізнаний про відсутність у ОСОБА_4 правовстановлюючих документів, що виключає добросовісність заволодіння цим майном.

Також, слід зауважити, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 120 ЦК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

Таким чином, з урахуванням положень ст. 120 ЦК України, суд визнавши право власності на житловий будинок за ОСОБА_3 фактично визнав за ним право власності на земельну ділянку під цим житловим будинком, що призвело до вибуття із комунальної власності міста земельної ділянки, що в свою чергу призводить до порушення інтересів територіальної громади м..Запоріжжя в особі Запорізької міської ради на вільне розпорядження земельною ділянкою.

З урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції неповно зясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення, яке не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нової постанови про відмову в позові.

Керуючись ст. ст. 376,381-384ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу керівника Запорізької місцевої прокуратури №1 задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 травня 2017 року у цій справі скасувати, прийняти нову постанову за якою:

« У задоволенні ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності за набувальною давність відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь прокуратури Запорізької області судовий збір в розмірі 4930 (чотири тисячі девятсот тридцять) гривень 50 (пятдесят) копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 27.06.2018 року.

Головуючий:

Судді: