Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 761/38827/15-ц

провадження № 61-11161св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «ЛЕКС»,

відповідач - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Войтовський ВалентинСергійович,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЛЕКС» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року у складі судді Юзькової О. Л. та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Лапчевської О. Ф., Махлай Л. Д., Левенця Б. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Публічне акціонерне товариство «ЛЕКС» (далі - ПАТ «ЛЕКС») звернулося до суду із позовом до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Войтовського В. С. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

У судовому засіданні ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 лютого 2016 року залучено до участі у справі як третю особу - Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»)

В обґрунтування позову ПАТ «ЛЕКС» зазначило, що 04 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ПАТ «ЛЕКС» на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 15 вересня 2011 року в загальному розмірі 1 031 551,34 доларів США. Проте повідомлення про порушення основного зобов'язання направлено банком на адресу боржника 29 жовтня 2015 року та отримано останнім 03 листопада 2015 року, при цьому виконавчий напис може бути вчинено лише після спливу 30 днів після направлення іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги щодо усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Таким чином, при вчиненні оскаржуваного напису нотаріуса не дотримані вимоги Закону України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 ( далі - Порядок).

Враховуючи наведене, позивач просив визнати виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. від 04 листопада 2015 року, яким запропоновано стягнути з ПАТ «ЛЕКС» на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 15 вересня 2011 року, таким, що не підлягає виконанню.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірний виконавчий напис нотаріуса вчинено на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі - Перелік). Крім того, доказів, які б свідчили про порушення нотаріусом при вчиненні виконавчої дії положень вищевказаних норм права, невідповідність наданих документів для вчинення виконавчого напису вказаному Переліку представник позивача не надав.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року заочне рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, пункт 2 Переліку не встановлює обов'язку нотаріуса перевіряти, а стягувача -надавати докази про надіслання боржнику повідомлення про усунення порушень зобов'язань при стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин.

У жовтні 2016 року представник ПАТ «ЛЕКС» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що зобов'язання щодо погашення боржником заборгованості за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії може вважатися безспірним лише після спливу тридцяти днів з дня отримання повідомлення про порушення, тобто з 04 грудня 2015 року, проте оскаржуваний виконавчий напис нотаріуса вчинено 04 листопада 2015 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою від 04 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214, 315 ЦПК України (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 04 листопада 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Войтовським В. С. вчинено виконавчий напис, яким запропоновано стягнути з ПАТ «ЛЕКС» на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 15 вересня 2011 року № 14-1409/1/2011 у загальному розмірі 1 031 551,34 доларів США.

Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 87 Закону України «Про нотаріат» визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні за змістом положення містяться у пункті 1 глави 16 Порядку.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Порядок містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). При цьому пунктом 3.2 Глави 16 Розділу ІІ Порядку визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком.

Пунктом 7 Переліку документів передбачено, що для одержання виконавчого напису про стягнення заборгованості за кредитним договором, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов'язаннями, нотаріусу додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Тобто зазначені вимоги не встановлюють обов'язку нотаріуса перевіряти, а стягувача - надавати докази про надіслання боржнику повідомлення про усунення порушень зобов'язань при стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин.

При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.

При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником.

Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.

З огляду на наведене захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису.

Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Відповідно до долученого до матеріалів справи повідомлення про порушення основного зобов'язання від 29 жовтня 2015 року за № 91942-11-б/б вбачається, що ПАТ «Альфа-Банк» неодноразово направляв на адресу боржника - ПАТ «ЛЕКС» вимоги про погашення заборгованості за договором про відкриття невідновлювальної кредитної лінії від 15 вересня 2011 року, зокрема 07 вересня 2015, року та пропонував погасити заборгованість протягом тридцяти днів. При цьому із тексту цієї вимоги вбачається, що вимога від 07 вересня 2015 року була отримана позичальником 11 вересня 2015 року.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 57, частини першої статті 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Заперечуючи факт отримання 11 вересня 2015 року вимоги про усунення порушень за кредитним договором представник позивача не звертався до суду із клопотання про витребування у третьої особи - ПАТ «Альфа-Банк» зазначених доказів.

Разом з тим спірний виконавчий напис від 04 листопада 2015 року вчинено нотаріусом на підставі статті 87 Закону України «Про нотаріат» та пункту 2 Переліку документів. При цьому доказів, які б свідчили про порушення нотаріусом при вчиненні виконавчої дії положень вищезазначених норм права, невідповідність наданих нотаріусу документів для вчинення виконавчого напису відповідному Переліку документів, представником позивача не надано.

З огляду на викладене суди дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Доводи касаційної скарги заявника про те, що вимогу про погашення кредитної заборгованості позивач отримав лише 03 листопада 2015 року, а тому вчинений 04 листопада 2015 року виконавчий напис нотаріуса про стягнення з позивача заборгованості за кредитним договором не може вважатися безспірним, не заслуговують на увагу, оскільки доказів цього позивач не надав, так само і не зазначив, яке саме порушення вчинено нотаріусом при вчиненні виконавчого напису та які документи в цьому випадку, надані нотаріусу для вчинення ним виконавчого напису, не відповідають Переліку документів.

Відмовляючи у задоволенні позову суди не звернули уваги на те, що приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 не є належним відповідачем у справі, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач вказує на порушення процедури кредитором (іпотеко держателем) повідомлення про усунення порушень основного зобов'язання.

Разом з тим ця обставина не є підставою для скасування правильного по суті рішення, оскільки вона не вплинула на результат вирішення спору.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ЛЕКС» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 03 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик