Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 199/3216/16-ц

провадження № 61-21934св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представники позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_5 ОСОБА_6,

представник відповідачів - ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, на рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області

від 21 березня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Демченко Е. Л., Куценко Т. Р.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення.

Позовна заява мотивована тим, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом їй належить 34/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Достовірної інформації про інших співвласників житла вона не має. У спільній квартирі проживають ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, користуються майном, однак не сплачуть комунальні платежі. Крім того, відповідачі не зареєстровані у вищезазначеній квартирі відповідно до чинного законодавства. Вказувала на те, що відповідачі, без її згоди, замінили замки на вхідних дверях.

Зазначала про те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 порушують її право власності, зокрема на користування вказаною частиною квартири.

За таких обставин, та ураховуючи те, що проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 перешкоджає їй у користуванні та розпорядженні своєю власністю, просила суд виселити з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 незаконно проживаючих відповідачів.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська

від 18 листопада 2016 року у складі судді Богун О. О., з урахуванням ухвали цього ж суду про виправлення описки, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4., ОСОБА_5,

ОСОБА_8 проживають у частині будинку, яка не належить ОСОБА_1, а також суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що саме відповідачі систематично руйнують чи псують житлове приміщення, порушують правила співжиття чи роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, що було б підставою для їх виселення згідно норм житлового законодавства.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_1 у користуванні майном. Виселено ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 з житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов висновку, що правовідносини, які склалися між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, регулюються вимогам житлового законодавства, зокрема статтями 109 та 116 ЖК Української РСР, та виходив з того, що відповідачі проживають у житловому приміщені правомірно, тому відсутні правові підстави для їх виселення з житлового приміщення за адресою:

АДРЕСА_1, з неправильним застосуванням норм матеріального права, оскільки вказані норми

ЖК Української РСР підлягають застосуванню відносно спорів щодо наймача та членів його сім'ї, а не власника житла та регулюють порядок виселення громадян з жилих приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду. Вказане житлове приміщення належить особам на праві приватної власності. Судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі не було надано правової оцінки тим обставинам, що відповідачі заселились до вказаної квартири без згоди власників житлового приміщення. Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності проживання ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8.у вказаному житловому приміщенні. Крім того, у відповідачів відсутній договір найму укладений з будь-ким із співвласників зазначеної квартири. Отже, правові підстав для проживання у спірній квартирі у ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8.відсутні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_7, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним, необґрунтованим, судом апеляційної інстанції не в повному обсязі встановлені обставини справи. ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_7 посилалась на те, що ОСОБА_1 не є власником приміщення, з якого остання просить виселити відповідачів, в матеріалах справи відсутні належні докази, які б підтверджували порушення нею, ОСОБА_5 та ОСОБА_8.права власності або право користування позивача. Крім того, зазначала про те, що в матеріалах справи відсутні докази того, що спірне житлове приміщення перебуває у спільній часткові власності будь-якої особи та докази звернення ОСОБА_9 до правоохоронних органів або до суду щодо порушення права власності або права користування, якому на час їх вселення до квартири належала кімната № 10. Право проживання її, ОСОБА_5 та ОСОБА_8 в кімнаті № 10 жодним чином не може бути обмежене волевиявленням

ОСОБА_1, оскільки таке право пов'язане безпосередньо з особою власника майна.

У червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшло заперечення від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3, в якому вказано про те, що касаційна скарга ОСОБА_4, подана представником - ОСОБА_7, не підлягає задоволенню, оскільки мотиви та підстави, зазначені у скарзі щодо скасування рішення апеляційного суду, є безпідставними, незаконними та необґрунтованими належними та допустимими доказами, тому вони не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 серпня 2014 року, виданого державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Коцар І. В., ОСОБА_1 належить34/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та свідоцтва про право на спадщину за законом 34/100 частини вказаної квартири складаються з: 9-житлова; житловою площею 16,1 кв. м; 3-кладова; ІІ-балкон. У загальному користуванні: 1-коридор; 6-ванна;

7-туалет; 8-кухня.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 займають кімнату у квартирі № 25, яка належала на праві власності

ОСОБА_11 та вселилися до неї у 1997 році. ОСОБА_11 померла у 1995 році.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (частина перша статті 391 ЦК України).

Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України.

Житлове приміщення, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить особам на праві приватної власності, які відповідно до статей 319, 391 ЦК України володіють, користуються, розпоряджаються своїм майном на власний розсуд і у разі порушення своїх прав мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі шляхом виселення відповідачів без надання іншого жилого приміщення.

Згідно зі частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

За змістом статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК Української РСР власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Встановлено, що ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8 займають частину квартири, що належить ОСОБА_12, сестра якої, ОСОБА_11, за життя набула право власності на 21/100 частину квартири у АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16 березня 1995 року. Після смерті ОСОБА_11 у травні 1995 року, ОСОБА_12 через свого представника - ОСОБА_9 подала до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини, однак свідоцтво про право власності на спадкове майно не отримала, при цьому спадщина належить спадкоємцям з моменту її відкриття.

Особа має право користуватися відповідним житлом лише за наявності у неї права приватної власності на таке житло, або за умови набуття статусу члена сім'ї власника відповідного будинку (квартири). Припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє і похідне право членів її сім'ї на користування цим будинком (квартирою).

Вказане відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 23 січня 2013 року № 6-164цс12 та від 05 листопада 2014 року

№ 6-158цс14.

Відповідно до частин першої, другої статті 386 ЦК держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що квартира АДРЕСА_1 є спільною частковою власністю,ОСОБА_1 належить 34/100 частини вказаної квартири.

При цьому правильно послався на те, що ОСОБА_4, ОСОБА_5 та

ОСОБА_8 вселилися до вказаної квартири без згоди власників житлового приміщення, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності проживання останніху вказаному житловому приміщенні. Крім того, у відповідачів відсутній договір найму, укладений з будь-ким із співвласників зазначеної квартири.

Отже, правові підстави для проживання у спірній квартирі у ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_8.відсутні, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Посилання касаційної скарги ОСОБА_4 в особі представника - ОСОБА_7 про те, що ОСОБА_1 займає в квартирі конкретне житлове приміщення і не є власником житлового приміщення, з якого просить виселити її, ОСОБА_5 та ОСОБА_8, а, отже, не може заявляти таких вимог, є необґрунтованими з огляду на те, що законного права користування цією квартирою відповідачі не набули, а остання має у спільній квартирні частку і має право користування, крім житлової кімнати, й іншими підсобними приміщеннями квартири, тому має право заявляти вимоги у порядку статті 391 ЦК України про усунення перешкод

у користуванні квартирою шляхом їх виселення.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником - ОСОБА_7, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

ОСОБА_13

ОСОБА_14

ОСОБА_15