ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року

м.Суми

Справа №591/5031/16-ц

Номер провадження 22-ц/788/1184/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Ткачук С. С. (суддя-доповідач),

суддів - Кононенко О. Ю. , Хвостика С. Г.

за участю секретаря судового засідання - Новікової А.С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Бирченко Лариса Леонідівна, ОСОБА_5,

представники відповідачів: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

третя особа - Служба у справах дітей Сумської міської ради,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2018 року в складі судді Грищенко О.В., ухваленого у м. Суми, повне судове рішення складено - 14 травня 2018 року,

в с т а н о в и в:

Звернувшись до суду із позовом у вересні 2016 року, ОСОБА_1 просив: визнати недійсною довіреність від 01.11.2005 року, посвідчену приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л.Л. за реєстраційним № Д-780; визнати недійсним договір купівлі - продажу від 02.11.2005 року двокімнатної квартири, загальною площею 50,70 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л.Л. 02.11.2005 року та зареєстрованим в реєстрі за №1612; вирішити питання судових витрат.

Свої вимоги мотивує тим, що йому на праві приватної власності на підставі договору дарування від 27.04.1999 року належала вказана квартира. В січні 2001 року він виїхав в Іспанію, та у тому ж році його було засуджено Слідчим судом № 32 м. Барселона до позбавлення волі строком на 12 років. Після відбуття покарання в 2016 році був звільнений та повернувся в Україну і дізнався, що його квартира продана 02.11.2005 року його колишньою дружиною - ОСОБА_5 громадянину ОСОБА_3, за довіреністю, яка була видана начебто від його імені та посвідчена приватним нотаріусом Бирченко Л.Л. Однак, довіреності він не видавав, тому довіреність та договір купівлі-продажу є недійсними.

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове про задоволення позову у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги мотивує тим, що судом було взято до уваги показання свідків, які заінтересовані у відмові у задоволенні позову. В порушення норм процесуального закону судом не було призначено почеркознавчу експертизу, оскільки він категорично заперечує проти видачі довіреності, оскільки в цей час був засуджений та відбував покарання за кордоном, що підтверджується достовірними доказами. Вказує, що судом не було витребувано реєстр нотаріальних дій за 2005 рік, для встановлення особи, що ініціювала вчинення нотаріальної дії, а також даних стосовно вклеювання фото у паспорт позивача в 25 років.

У відзивах на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 та представник приватного нотаріуса - ОСОБА_7 просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін. Вказують, що судом постановлене законне та обґрунтоване рішення, тому підстав для його скасування немає.

В судовому засіданні позивач та його представник доводи апеляційної скарги підтримали та просили задовольнити. Позивач підтвердив, що його рідні у телефонних розмовах, під час відбуття покарання, повідомляли про продаж квартири колишньою дружиною, але він їм відповів - "коли повернеться буде з цим розбиратися".

Представники відповідачів проти скарги заперечили та просили рішення залишити без змін.

Служба у справах дітей Сумської міськради в судове засідання не з'явилася, але про місце та час його проведення повідомлена належним чином.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що підстави недійсності спірних довіреності та договору купівлі-продажу квартири, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, при цьому визнав, що позовну давність заявником не порушено. На думку суду позивач обрав неналежний спосіб захисту свого права, вимагаючи визнання довіреності та договору купівлі-продажу недійсними.

Колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого суду виходячи з наступного.

Як вбачається із цивільної справи, що відповідно до договору дарування від 27.04.1999 року квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, належала ОСОБА_1 (т. 1 а.с. 67).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 02.12.2004 року за заявою дружини позивача (ОСОБА_5) ОСОБА_1 визнано безвісно відсутнім (матеріали справи №2-6344/2004).

06.04.2005 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 розірвано (т. 1 а.с. 8). В подальшому ОСОБА_5 змінила прізвище з «ОСОБА_5» на «ОСОБА_5», а потім на «ОСОБА_5».

01.11.2005 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л.Л. посвідчена довіреність від імені ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_5, за умовами якої останню було уповноважено продати належну ОСОБА_1 на праві приватної власності квартиру по АДРЕСА_1, а також зняти його з реєстраційного обліку (виписати з квартири) (т. 1 а.с. 64). Термін дії довіреності до три роки і дійсна до 01.11.2008 р.

02.11.2005 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Бирченко Л.Л. посвідчений договір купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1, відповідно до якого ОСОБА_1, від імені якого згідно з довіреністю від 01.11.2005 року діє ОСОБА_5, продав ОСОБА_3 вказану квартиру. Договір купівлі-продажу зареєстрований в державному реєстрі правочинів 02.11.2005 року (т. 1 а.с. 61, 62).

Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 06.03.2012 року, за заявою ОСОБА_9 (батька позивача) було скасовано рішення Зарічного районного суду м. Суми від 02.12.2004 року про визнання ОСОБА_1 безвісно відсутнім. Підставою скасування стало, те що під час розгляду справи було встановлено, що відповідно до листа Пенітенціарного Центру Бріанс 1, адресованого консулу Генерального Консульства України в Барселоні, від 03.02.2012 року, що ОСОБА_1 відбуває покарання в даному центрі у справі терміном 20 років, остаточне звільнення передбачене на 10.01.2021 року (матеріали справи №2-6344/2004).

За інформацією МЗС України та згідно листа Генерального консула України в м. Барселона від 28 та 29 грудня 2016 року, 19.01.2001 року рішенням Слідчого суду № 32 м. Барселона ОСОБА_1 був затриманий та доставлений до пенітенціарного центру для осіб чоловічої статі м. Барселона; 10.01.2002 року був засуджений до 12 років позбавлення волі; 27.01.2003 року його було переведено до пенітенціарного закладу «Бріанс-2» м. Сант-Естеве-Сесровірес; 14.06.2016 року звільнено від відбування покарання з метою подальшої депортації з території Іспанії (т. 1 а.с. 96, 98, 117-121).

Також встановлено, що 18.02.2012 року зареєстроване звернення ОСОБА_9 (батька позивача) за фактом незаконності продажу колишньою дружиною його сина ОСОБА_1 - ОСОБА_5 квартири за адресою: АДРЕСА_1, та 27.02.2012 року прийнято рішення про відмову в порушенні кримінальної справи (т. 1 а.с. 207-208).

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення або оспорювання.

У відповідності до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду, зокрема, з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст.ст. 215-235 ЦК України).

У справі, що переглядається, ОСОБА_1 звернувся з позовом про визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири з підстав невідповідності їх вимогам закону.

За загальним правилом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Частиною першою статті 237 ЦК України передбачено, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно з частиною третьої цієї ж статті представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують правочини (договори, заповіти, довіреності тощо).

Відповідно п. 146 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 3 березня 2004 року № 20/5, чинної на час вчинення спірних нотаріальних дій, нотаріуси посвідчують довіреності, складені від імені фізичної особи або юридичної особи, на ім'я однієї або кількох осіб з чітко визначеними юридичними діями, які належить учинити представникові.

Довіреність на право розпорядження майном, у тому числі транспортними засобами, та її скасування, підлягають обов'язковій реєстрації в Єдиному реєстрі довіреностей, посвідчених у нотаріальному порядку, відповідно до вимог Положення про Єдиний реєстр довіреностей, посвідчених у нотаріальному порядку.

У тексті довіреності мають бути зазначені місце і дата її складання (підписання), прізвища, імена, по батькові (повне найменування юридичної особи), місце проживання (місцезнаходження юридичної особи) представника і особи, яку представляють, а в необхідних випадках і посаду, яку вони займають.

Пунктом 13 Інструкції визначено, що при вчиненні нотаріальних дій нотаріуси встановлюють особу учасників цивільних відносин, які особисто звернулися за вчиненням нотаріальних дій.

Установлення особи здійснюється за паспортом або іншими документами, які унеможливлюють будь-які сумніви щодо особи громадянина (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, але не є громадянином України, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення водія, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, та ін.).

Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення цивільно-правових правочинів.

У разі, якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати правочин, заяву або інший документ, підписується інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього.

Про спосіб установлення особи нотаріусом робиться відповідний запис у реєстрі нотаріальних дій.

Позивач вважає, що нотаріус несе відповідальність за вчинення нотаріальної дії без належного встановлення особи довірителя і посвідчення довіреності про надання повноважень ОСОБА_5 на продаж належної йому квартири, яка ним не підписувалась, оскільки після засудження він не покидав пенітенціарну установу королівства Іспанія де відбував покарання. При виїзді з країни у січні 2001 року він залишив колишній дружині свій паспорт громадянина України, в якому не було його фотокартки на 3-й сторінці паспорту, і довідки про присвоєння ідентифікаційного номеру, виданої 06.09.2005 р. Сумською ДПІ, не міг отримати в силу наведених причин.

Заперечуючи проти цих обставин, представник нотаріуса Бирченко Л.Л. посилається на те, що під час посвідчення нотаріусом довіреності, встановлення особи ОСОБА_1 відбувалось на підстав паспорта громадянина України.

Але такі заперечення та показання свідка ОСОБА_8 спростовуються наданою інформацією Міністерства Закордонних справ України проте, що позивач 19.01.2001р. рішенням слідчого суду №32 міста Барселона був засуджений і доставлений до пенітенціарного центру для осіб чоловічої статі міста Барселона; 27.01.2003 р. його було переведено до пенітенціарного закладу "Бріанс-2" міста Сант-Естеве-Сесровірес (провінція Барселона) і було звільнено від відбуття покарання з метою подальшої депортації з території Іспанії 14.06.2016 р.

Фактичну відсутність позивача в м. Суми на час оформлення довіреності підтверджено в судовому засіданні відповідачем Горбачовою О.І.

Отже, висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту своєї відсутності у нотаріуса 01.11.2005 р. під час посвідчення довіреності, є хибним.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд незважаючи, що призначена по справі почеркознавча експертиза з приводу належності підпису на довіреності ОСОБА_1 не була проведена з підстав неможливості надання експертом висновку через не виконання його клопотання щодо надання різнохарактерних вільних зразків підпису та почерку, виконаних у 2005 році, апеляційний суд приходить до висновку про вчинення підпису на довіреності від імені ОСОБА_1 не позивачем, а іншою особою.

Таким чином, в силу ч.3 ст. 203 ЦК України, при посвідченні нотаріусом 01.11.2005 р. довіреності було відсутнє волевиявлення ОСОБА_1 на представництво його інтересів колишньою дружиною ОСОБА_5 при вчинені продажу належної йому квартири в листопаді 2005 року.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Проте, дійсність довіреності була визначена до 01.11.2008 року, і на час судового розгляду сам правочин вже втратив свою дійсність, тому немає підстав для визнання його недійсності ще й за рішенням суду.

За таких обставин апеляційний суд відмовляє у задоволені вимоги про визнання недійсною довіреності .

Оскільки встановлено, що ОСОБА_1 не уповноважував відповідача ОСОБА_5 продавати його квартиру, останні не мала право вчиняти такий правочин, діючи від його імені, як власника квартири, за відсутністю волевиявлення на продаж свого майна, і тому вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу квартири по АДРЕСА_1, від 02.11.2005р. недійсним законні і ґрунтуються на нормі ст. 203 ЦК України.

Але, як в суді першої інстанції, так і в судовому засіданні апеляційного суду, позивач підтвердив той факт, що про вчинення колишньою дружиною продажу квартири він дізнався від батька ОСОБА_9 та сестри ОСОБА_11 у 2012 році.

Представником відповідача ОСОБА_3 заявлено клопотання про застосування строків позовної давності до вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, бо на час подання позову до суду сплинула позовна давність, так як минуло більш 3-х років з моменту як ОСОБА_1 дізнався про порушення його права власника, але питання про поновлення цього строку незважаючи на наявність поважних причин пропуску, не порушив.

Висновок місцевого суду проте, що позовна давність ще не сплинула є помилковим, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а не з дати повернення позивача до країни у червні 2016 року через звільнення від відбуття покарання.

В силу частин 3, 4 ст. 267 ЦК України апеляційний суд, враховуючи таке клопотання, застосовує сплив позовної давності, що є підставою для відмови у задоволені вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири.

Апеляційний суд також не погоджується з висновками суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту шляхом визнання недійсними довіреності та договору купівлі-продажу квартири.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Однак, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції, на підставі ст. 376 ЦПК України, через невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи,підлягає скасуванню в частині мотивів відмови у позові з вищевикладених підстав.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, однак рішення суду скасовано лише в частині мотивів відмови у позові, то сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги не підлягає відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-382, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 07 травня 2018 року скасувати в частині мотивів відмови у позові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 05 грудня 2018 року.

Головуючий - С.С. Ткачук

Судді: О.Ю. Кононенко

С.Г. Хвостик