Справа № 357/7412/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кошель Л. М. ,

при секретарі Вангородська О. С.,

за участі представника позивачки адвоката ОСОБА_1,

представника відповідачки адвоката ОСОБА_2,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,-

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_3 звернулась до суду з цивільним позовом до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів в сумі 263 000 грн , мотивуючи тим, що 27 лютого 2012 року між нею та відповідачкою виникла домовленість про купівлю земельного паю у Володарському районі Київської області площею 2,17 га. за 5 000 доларів США. Оскільки документів на земельну ділянку/ пай/ відповідачка ОСОБА_4 не мала і через відсутність коштів не могла їх оформити , сторони домовилися , що ОСОБА_3 передасть ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 200 доларів США для оформлення правоустановлюючих документів на земельну ділянку і в рахунок часткової оплати за договором купівлі-продажу цієї земельної ділянки. 27.02.2012 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 2 200 доларів США, про що остання написала розписку. В зв»язку з дією мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення, сторони домовились про порядок дій щодо умовного продажу земельного паю через позику грошей на лікування онука, так як перша розписка вже була написана саме на цю мету. Відповідачка також зобовязалась оформити на позивачку довіреність на користування земельною ділянкою строком на 49 років та оформити заповіт на сина позивачки. Оскільки позивачка не мала можливості за життя відповідачки набути право власності на земельну ділянку, враховуючи ризик скасування відповідачкою заповіту, сторони погодили розмір збитків в сумі 5 000 доларів США, що могли бути спричинені позивачці внаслідок недобросовісної поведінки відповідачки, тобто, в розмірі вартості земельного паю. 09.07.2012 р. ОСОБА_4 отримала державний акт серії ЯМ № 757236 на право власності на земельну ділянку площею 2,1695 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Володарської селищної ради, яка була предметом їх з ОСОБА_3 домовленостей щодо купівлі-продажу. 17 липня 2012 року приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу ОСОБА_5 було засвідчено заповіт ОСОБА_4 на користь сина позивачки ОСОБА_6 щодо вказаної земельної ділянки та довіреність ОСОБА_4, якою вона уповноважувала ОСОБА_3 представляти її інтереси з питань користування вказаною земельною ділянкою/ укладення договорів оренди, отримання орендної плати тощо/ терміном дії на 5 років до 17.07.2017 року. Того ж дня 17 липня 2012 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 3 000 доларів США в рахунок набуття прав на вказану ділянку, на майбутнє у власність, а ОСОБА_4, в свою чергу, написала ОСОБА_3 розписку про отримання в борг 10 000 доларів США ніби то на лікування внука терміном повернення позики до 17.07.2013 року. Позивачка користувалась земельною ділянкою на свій розсуд до липня 2017 року без будь-яких перешкод чи претензій зі сторони відповідачки. В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_4 з метою продовження дії довіреності на управління земельною ділянкою , на що отримала відмову , яка мотивована тяжкими сімейними обставинами та подорожчанням вартості землі в порівнянні з 2012 роком. Повернути отримані за продаж землі грошові кошти в сумі 5 000 доларів США ОСОБА_4 відмовилася, факт домовленостей на продаж землі відкидає, тому позивачка з посиланням на приписи статті 1212 ЦК України, просила суд стягнути з відповідачки на свою користь грошові кошти, набуті відповідачкою без достатньої правової підстави, загалом в сумі 10 000 доларів США , що еквівалентно 263 000 грн, з яких 5 000 доларів США фактично отримані за землю кошти і 5 000 доларів США в порядку відшкодування шкоди за відмову від виконання зобов»язань.

Відповідачка ОСОБА_4 подала відзив на позовну заяву, в якому заперечувала проти доводів позивачки, зазначає, що позовні вимоги про стягнення з неї боргу вже були предметом судового розгляду у справі №357/7949/17, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 19.12.2017 року було встановлено, що кошти в сумі 10 тисяч доларів США вона від ОСОБА_3 не отримувала. Відповідачка не погоджується із застосуванням до спірних правовідносин положень статті 1212 ЦК України, вважає, що оскільки позивачка протягом пяти років вільно користувалась її земельною ділянкою, отримувала за неї дивіденди, орендну плату, тому між ними склалися правовідносини, притаманні договору оренди земельної ділянки, визнає, що отримала від позивачки 21 000 грн, яку вважає орендною платою за користування земельною ділянкою, просила у позові відмовити / а.с.41-49/ Крім того, представником відповідачки ОСОБА_2 подано заяву про застосування наслідків пропущення строків позовної давності, оскільки ОСОБА_3 надає розписку про позику грошей від 17.07.2012 року, де зазначено строк їх повернення до 17.07.2013 року, вважає, що строк звернення до суду для позивачки закінчився 18.07.2016 року / а.с.52-53/

Позивачка подала відповідь на відзив / а.с.57-63/

Оглянувши та дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали справи № 357/7949/17, зясувавши позицію сторін, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

27 лютого 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_3 домовилися про купівлю-продаж по ціні 5 000 доларів США земельної ділянки у Володарському районі Київської області площею 2,17 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, якою володіла ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.07.2011 р./ а.с.20/ , державного акту на право власності на цю земельну ділянку на той час вона не мала.

Сторони домовилися , що ОСОБА_3 передасть ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2 200 доларів США для оформлення правоустановлюючих документів на земельну ділянку і в рахунок часткової оплати/ аванс/ за договором купівлі-продажу цієї земельної ділянки.

27.02.2012 року ОСОБА_3 передала ОСОБА_4 2 200 доларів США, про що остання написала розписку про позику, хоча в дійсності ці кошти не позичалися, а були авансом за земельну ділянку / а.с. 15/ Факт передачі грошей представники сторін визнали і не заперечували, що дійсні наміри сторін були направлені не на договір позики, а на договір купівлі-продажу земельної ділянки. Однак, представник відповідачки адвокат ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_4 отримала кошти в сумі 21 000 грн, сума 2 200 доларів США , зазначена в розписці, не відповідає дійсності.

09.07.2012 р. ОСОБА_4 отримала державний акт серії ЯМ № 757236 на право власності на земельну ділянку площею 2,1695 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Володарської селищної ради, яка була предметом їх з ОСОБА_3 домовленостей щодо купівлі-продажу / а.с.19, 23/

Суд встановив, що після того як ОСОБА_4 отримала правовстановлюючий документ на земельну ділянку, сторони чітко усвідомлювали неможливість укладення договору купівлі-продажу в зв»язку з дією мораторію на продаж земель сільськогосподарського призначення.

Оскільки сторони не відмовилися від своїх намірів щодо відчуження- придбання спірної земельної ділянки, вони у липні 2012 року домовились про порядок наступних дій щодо «умовного» продажу земельної ділянки . Так, на підтвердження отримання решти коштів за земельну ділянку ОСОБА_4 мала написати розписку про позику грошей від ОСОБА_3 ніби- то на лікування онука. Також сторони домовилися, що відповідачка оформить на позивачку довіреність на право управління від її імені спірною земельною ділянкою строком на 49 років та оформить заповіт на сина позивачки. Оскільки позивачка не мала можливості за життя відповідачки набути право власності на земельну ділянку, враховуючи ризик скасування відповідачкою заповіту, сторони погодили розмір збитків в сумі 5 000 доларів США, що могли бути спричинені позивачці внаслідок «недобросовісної» поведінки відповідачки, тобто, в розмірі вартості земельного паю.

Суд встановив, що на виконання вищезазначених домовленостей сторін 17 липня 2012 року приватним нотаріусом Білоцерківського нотаріального округу ОСОБА_5 було засвідчено заповіт ОСОБА_4 на користь сина позивачки ОСОБА_6 щодо вказаної земельної ділянки / а.с.22/ та довіреність ОСОБА_4, якою вона уповноважувала ОСОБА_3 представляти її інтереси з питань користування вказаною земельною ділянкою/ укладення договорів оренди, отримання орендної плати тощо/ терміном дії на 5 років до 17.07.2017 року / а.с.24/

Того ж дня 17 липня 2012 року ОСОБА_4 написала розписку про отримання від ОСОБА_3 в борг грошових коштів в сумі 10 000 доларів США ніби то на лікування внука терміном повернення позики до 17.07.2013 р. Однак, суд позбавлений можливості встановити розмір дійсної суми грошових коштів, які були передані ОСОБА_3 ОСОБА_4 17.07.2012 р., оскільки зазначена в розписці сума 10 000 доларів США не відповідає дійсності, а мала бути гарантією ОСОБА_3 в тому випадку, якщо ОСОБА_4 відмовиться від їх домовленостей щодо довіреності та заповіту. Представник позивачки ОСОБА_1 в суді стверджував, що в дійсності 17.07.2012 р. було передано ОСОБА_4 3 000 доларів США, що представником відповідачки ОСОБА_2 категорично заперечувалося.

Суд встановив, що позивачка користувалась спірною земельною ділянкою на свій розсуд з 2012 до кінця 2017 року без будь-яких перешкод чи претензій зі сторони відповідачки, отримувала орендну плату від ПОП « Світанок» / а.с.48/

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до ОСОБА_4 з метою продовження дії довіреності на управління земельною ділянкою , на що отримала відмову, яка мотивована тяжкими сімейними обставинами та подорожчанням вартості землі в порівнянні з 2012 роком.

На підставі ст.1212 ЦК України позивачка просить стягнути з відповідачки 263 000 грн безпідставно отриманих коштів / еквівалент 10 000 дол. США/

При вирішенні спору судом застосовані наступні норми права.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст.13 ЦК України).

Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави врегульовано у Главі 83 ЦК України.

Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов:

1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого);

2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно. (Постанова ВСУ у справі № 6-3090 цс15 від 02 березня 2016р.).

Суд встановив, що дійсні наміри і дії сторін були спрямовані на укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки , цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва. В звязку з цим, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили, в даному випадку, мали вчинити, тобто за правилами для купівлі-продажу земель сільськогосподарського призначення.

Так, відповідно до п.15 б) розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2019 року, не допускається купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами "а" та "б" цього пункту, в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

За змістом ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину

недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

В даному випадку, сторони спочатку мали намір на вчинення нікчемного правочину купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення, а тому кошти, отримані ОСОБА_4 від ОСОБА_3, мова ведеться про підтверджену суму 2 200 доларів США, суд розцінює як авансовий платіж за нікчемним правочином.

Суд вважає, що про те, що такий договір є нікчемний і не може бути посвідчений нотаріусом, сторони достовірно дізналися 17 липня 2012 року, оформивши лише ті правочини, які були дійсні довіреність та заповіт, тим самим, змінивши свої первісні наміри .

Відповідно до п.1 ч.3 ст.1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином.

Отже, суд прийшов до висновку, що вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення безпідставно набутих коштів за нікчемним договором купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення підпадають під дію положень статті 1212 ЦК України і є частково обґрунтованими в сумі, що еквівалентна 2 200 дол.США.

Однак, вирішуючи заяву представника відповідачки ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про застосування наслідків нікчемного правочину починається від дня, коли почалося його виконання (ч.ч.1,3 ст.261 ЦК України).

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності. про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Виконання нікчемного правочину почалося 27 лютого 2012 року в момент передачі грошових коштів 2 200 доларів США.

Суд вважає, що позивачка ОСОБА_3 повинна була дізнатися про порушення свого права не пізніше 17 липня 2012 року, коли замість договору купівлі-продажу земельної ділянки були посвідчені довіреність та заповіт. Тому саме з цієї дати слід обраховувати початок перебігу позовної давності, строк якої сплив 18.07.2015 р.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися", що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо (правова позиція Верховного Суду України викладена у справі №6-2469цс16).

Враховуючи встановлені обставини та наведені вимоги закону, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 слід відмовити з підстав спливу позовної давності.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 203,215, 257, 261, 267, 1212 Цивільного кодексу України, ст.ст.12, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Відмовити ОСОБА_3 в задоволенні позову.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Білоцерківський міськрайонний суд.

Повне рішення складено 27.11.2018 року.

СуддяОСОБА_7