Справа № 463/6329/15 Головуючий у 1 інстанції: Шеремета Г.І.
Провадження № 22-ц/783/7287/17 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої: Крайник Н. П.
суддів: Мельничук О. Я., Савуляка Р. В.
при секретарі: Куцику І. Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 року у справі за позовом Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третьої особи: Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про виселення, -

в с т а н о в и л а:

21.12.2015 року Окремий відділ технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом, в якому просив виселити ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з їх неповнолітніми дітьми з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що відповідачі проживають у зазначеному житлі без законних на це підстав. Вселилися в квартиру самовільно, отримавши ключі від попередніх мешканців. У добровільному порядку звільнити жиле приміщення відмовляються. Відповідач ОСОБА_1 ніколи не був працівником ДПС України, а тому підлягає виселенню з житла, яке належить вч НОМЕР_1 , з усіма проживаючими з ним особами. Єдиною підставою для вселення в житлове приміщення є ордер, який відповідачам не видавався.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено. Виселено ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з усіма проживаючими з ними особами з квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житла.
Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 .
Вважає його незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з`ясуванням всіх обставин справи.
Зазначив, що суд належним чином не оцінив наявні у справі докази, безпідставно та необґрунтовано відмовив у задоволенні заявленого клопотання про витребування документу, який слугував підставою для вселення відповідачів у квартиру АДРЕСА_2 . Звернув також увагу суду на те, що рішення про вселення його сім`ї у житлове приміщення приймалось керівниками адміністрацій двох державних установ відповідно до положень ст. 12 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», ст.ст. 46-1, 49 Закону України «Про прокуратуру», ст.ст. 118, 119, 121, 127, 128 ЖК України та п.п. 1, 2, 6, 7,12,14,15 Порядку забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями, затвердженого постановою КМ України від 03.08.2006 року № 1081. Також, суд першої інстанції не взяв до уваги той факт, що на момент звернення до суду в грудні 2015 року пройшли строки позовної давності, а також те, що в квартирі проживають малолітні діти.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
У засіданні суду апеляційної інстанції відповідач ОСОБА_1 скаргу підтримав. Пояснив, що з липня 2012 року разом зі сім`єю проживає у квартирі АДРЕСА_3 , в якій раніше проживав гр. ОСОБА_3 . Вселився та проживає у квартирі на підставі усного дозволу на вселення керівника Західного регіонального управління ДПС України та прокуратури Західного регіону. Оплату комунальних та інших послуг здійснює від імені ОСОБА_3 , на якого було виписано особовий рахунок, квартиру утримує в належному стані. За вказаною адресою не зареєстрований. Вважає, що відсутність ордера не свідчить про самоправне зайняття жилого приміщення приміщення. Іншого житла не має. Просив скаргу зад волити, рішення сду скасувати та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).
Представник позивача ОСОБА_4 проти скарги заперечив, просив у звдоволенні скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Додатково пояснив, що сімейний гуртожиток по АДРЕСА_4 переданий на баланс Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом ДПС України (військова частина НОМЕР_1 ) ще у 2003 році. Факт самовільного зайняття сім`єю ОСОБА_5 квартири в гуртожинку було вперше виявлено лише у квітні 2013 року. Раніше спірну квартиру АДРЕСА_3 займала сім`я гр.Плужника, який був працівником військової прокуратури, який і передав ключі відповідачу. Ордер на проживання відповідачів у спірному житлі не видавався, дозволу на таке проживання позивач відповідачу не давав.

Представник третьої особи - ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_2 ) Коцьомик Р.О. проти скарги заперечив. Пояснив, що відповідачі незаконно зайняли жиле приміщення, призначене для проживання в ньому персоналу ДПС України та членів їх сімей, порушують їх гарантоване право на житло. Просив у задоволенні скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
Відповідно до ст.127, ст.128 ЖК України гуртожитки як жилі приміщення призначені для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період їх роботи або навчання. Порядок надання жилої площі в гуртожитках визначається законодавством.
Згідно ст.129 ЖК України на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу.
Встановлено, що на підставі розпорядження командира управління військ Західного напряму Прикордонних військ України №105 від 17.03.2003 року гуртожиток по АДРЕСА_4 передано на баланс військової частини НОМЕР_1 з метою його використання, як службового житла для військовослужбовців прикордонних військ України (а.с.15).

Факт прийняття гуртожитку по АДРЕСА_4 на баланс Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 )оформлено актом прийому окремою інженерно-будівельною ротою гуртожитку по АДРЕСА_4 від 20.10.2003 року (ас.16).

Актом державної технічної комісії про готовність закінченого будівництвом об`єкта до експлуатації від 06.05.2003 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету ЛМР від 05.09.2003 року №782, прийнято рішення державної технічної комісії про готовність до введення в експлуатацію 32-х житлових квартир гуртожитку на АДРЕСА_4 (а.с.11-14). Наведене підтверджує введення даного будинку в експлуатацію як гуртожитку.

Згідно службового завдання від 07.05.2015 року представником Львівської загальногарнізонної житлової комісії Західного регіонального управління ДПС України було проведено службову перевірку службових житлових приміщень у м.Львові, що належать ДПС (а.с18), в ході якої було встановлено факт самовільного заселення сім`єю відповідача ОСОБА_1 службової квартири АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим 04.08.2015 року ОСОБА_1 було направлено лист - пропозицію звільнити займане приміщення, яка залишилася поза увагою відповідача (а.с.20-21).

Матеріалами справи встановлено, що відповідач ОСОБА_1 не перебував в трудових стосунках з позивачем, спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у спірне житло йому не видавався як позивачем, так і до передачі гуртожитку на баланс позивача - Окремого відділу технічного нагляду за будівництвом державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_1 ).
З наведених мотивів, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач вселився у спірне житло без достатніх правових підстав, а відтак підставно виселив відповідачів із займаного ними жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.
Доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 23 червня 2016 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 02.07.2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Мельничук О. Я.

Савуляк Р. В.