№ 201/995/18
провадження 2/201/1137/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Соборної районної у місті Дніпрі ради про визнання права власності в порядку спадкування, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 01 лютого 2018 року звернувся до суду з позовом до відповідача Соборної районної в місті Дніпрі ради про визнання права власності на гараж в порядку спадкування за законом, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилаються на те, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 71 року помер його батько ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. 02 липня 2010 року за заявою позивача про прийняття спадщини за законом, який є сином померлого, було заведено спадкову справу № 570/2010. Окрім того, державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. було встановлено, що ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_6 (колишньої дружини померлого) був складений заповіт, посвідчений Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 07 вересня 1990 року за зареєстрованим № 2-2591; згідно зазначеного вище заповіту, ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_6 заповідав наступне майно: автомобіль марки ВАЗ - 2106, випуск 1981 року, двигун № НОМЕР_1, кузов НОМЕР_5, шасі НОМЕР_6, державний номерний знак НОМЕР_2, дачний будинок (домик), що знаходиться при садівничому товаристві «Перевали - 1» при тресті «Дніпросельбуд» та гараж, все вказане майно на момент смерті ОСОБА_3 належало йому на праві власності і увійшло до спадкової маси, але постановою нотаріуса ОСОБА_6 було відмовлено в видачі свідоцтва про права на спадщину, постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії від 11 лютого 2011 року за вих. № 556/02-31 року, виданої державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. набрала законної сили і ОСОБА_6 не оскаржена. Окрім того, відповідно до зазначеної постанови про відмову у вчинені нотаріальної дії, ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка складається з гаражу, оскільки заповітом не було деталізовано який саме гараж спадкується, що може викликати суперечки або незрозумілості після відкриття спадщини.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-1847 від 24 грудня 2010 року, виданого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В., позивачем за законом був успадкований автомобіль марки ВАЗ 21063, випуску 1992 року, державний номерний знак НОМЕР_3, зареєстрований 15 жовтня 2002 року, що належав померлому на момент смерті на підставі договору купівлі-продажу ВАВ438448 від 08 жовтня 2002 року, свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_7 та довідки № 14/1РЕР-4546, виданої Дніпропетровською державною інспекцією Дніпропетровського відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи № 1 управління МВС в Дніпропетровській області 08 грудня 2010 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-140 від 05 лютого 2011 року, виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В., позивачем за законом було успадкована квартира АДРЕСА_1 і належить спадкодавцю на праві свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпро згідно з розпорядженням № 1/726-97 від 21 січня 1997 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 32787492 відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за № 28859517 від 02 лютого 2011 року. Право власності на вищенаведену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується Витягом про державну реєстрації прав № 29094003 від 22 лютого 2011 року.

Натомість, постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. від 25 квітня 2012 року відмовлено позивачу - ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3. Позивач вважає, що прийняв і цю спадщину та вступив в права спадкування, фактично отримав право на спадкове майно після смерті батька, утримує це спадкове майно, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. У встановлений строк звернувся до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте нотаріус не оформив свідоцтво через відсутність певних правовстановлюючих документів про реєстрацію гаражу. Звернення до відповідача і нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і він оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було, позивач вважає, що його права порушено і був вимушений звертатися з позовом до суду. Позивач вважає, що все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на вказаний гараж в порядку спадкування за законом, задовольнивши позов в повному обсязі.

Представники відповідача і нотаріальної контори в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили; в письмовому зверненні до суду погодилися з викладеними в позові обставинами, підтвердивши правильність викладеного і свою згоду, просили розглянути справу по закону за наявними матеріалами і просив слухати без їх участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних відповідача і нотаріальної контори згідно ст. 223 ЦПК України.

З'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що дійсно ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 71 року помер ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - батько позивача; позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті батька. 02 липня 2010 року за заявою позивача про прийняття спадщини за законом, було заведено спадкову справу № 570/2010. Окрім того, державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. було встановлено, що ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_6 (колишньої дружини померлого) був складений заповіт, посвідчений Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 07 вересня 1990 року за зареєстрованим № 2-2591; згідно зазначеного вище заповіту, ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_6 заповідав наступне майно: автомобіль марки ВАЗ - 2106, випуск 1981 року, двигун № НОМЕР_1, кузов НОМЕР_5, шасі НОМЕР_6, державний номерний знак НОМЕР_2, дачний будинок, що знаходиться при садівничому товаристві «Перевали - 1» при тресті «Дніпросельбуд» та гараж, все вказане майно на момент смерті ОСОБА_3 належало йому на праві власності і увійшло до спадкової маси, але постановою нотаріуса ОСОБА_6 було відмовлено в видачі свідоцтва про права на спадщину на гараж, оскільки заповітом не було деталізовано який саме гараж спадкується, що може викликати суперечки або незрозумілості після відкриття спадщини; ця постанова не оскаржена.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-1847 від 24 грудня 2010 року, виданого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В., позивачем за законом був успадкований автомобіль марки ВАЗ 21063, випуску 1992 року, державний номерний знак НОМЕР_3, зареєстрований 15 жовтня 2002 року, що належав померлому на момент смерті на підставі договору купівлі-продажу ВАВ438448 від 08 жовтня 2002 року, свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_7 та довідки № 14/1РЕР-4546, виданої Дніпропетровською державною інспекцією Дніпропетровського відділення реєстраційно-екзаменаційної роботи № 1 управління МВС в Дніпропетровській області 08 грудня 2010 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-140 від 05 лютого 2011 року, виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В., позивачем за законом було успадкована квартира АДРЕСА_1 і належить спадкодавцю на праві свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпро згідно з розпорядженням № 1/726-97 від 21 січня 1997 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 32787492 відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за № 28859517 від 02 лютого 2011 року. Право власності на вищенаведену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується Витягом про державну реєстрації прав № 29094003 від 22 лютого 2011 року.

Постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. від 25 квітня 2012 року відмовлено позивачу - ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3. Позивач вважає, що прийняв і цю спадщину та вступив в права спадкування, фактично отримав право на спадкове майно після смерті батька, утримує це спадкове майно, тому звернувся до суду за захистом своїх прав. У встановлений строк звернувся до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, проте нотаріус не оформив свідоцтво через відсутність певних правовстановлюючих документів про реєстрацію гаражу.

Статтею 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Звернення до відповідача і нотконтори ні до чого не призвело, але документи на вказане спадкове майно оформити потрібно і позивач оформити вказане зараз бажає шляхом подання позову до суду про визнання права власності в порядку спадкування по законом після смерті батька, оскільки іншим чином поновити свої спадкові права неможливо.

Судом також встановлено, що позивач після смерті батьків доглядає за майном, веде особисте господарство, ремонтує, доглядає. В зв'язку з обставинами, що склалися, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права відповідно до положень статті 16 ЦК України.

Позивач вважає, що його права порушено, все ним зроблено правильно і згідно закону та просив визнати за ним право власності на вказаний гараж в порядку спадкування за законом. Виник спір, який в добровільному досудовому порядку вирішено не було і позивач вимушений був звернутися до суду з позовом про визнання права власності за ними на вказаний об'єкт нерухомості в порядку спадкування.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

ІНФОРМАЦІЯ_3, у віці 71 року, помер ОСОБА_3 (спадкодавець), ІНФОРМАЦІЯ_1, про що Відділом реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції було видано свідоцтво про смерть від 05 листопада 2010 року, НОМЕР_8 та в Книзі реєстрації смертей 01.07.2010 року зроблено відповідний актовий запис № 4588. 02 липня 2010 року за заявою ОСОБА_1 (позивача) про прийняття спадщини за законом, який є сином померлого, було заведено спадкову справу № 570/2010 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3.

Державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. було встановлено, що ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_6 (колишньої дружини померлого) був складений заповіт, посвідчений Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою від 07 вересня 1990 року за зареєстрованим № 2-2591. Згідно зазначеного вище заповіту ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_6 заповідав наступне майно: автомобіль марки ВАЗ - 2106, випуск 1981 року, двигун № НОМЕР_1, кузов НОМЕР_5, шасі НОМЕР_6, державний номерний знак НОМЕР_2; дачний будинок (домик), що знаходиться при садівничому товаристві «Перевали - 1» при тресті «Дніпросельбуд»; - гараж.

На момент смерті ОСОБА_3 йому на праві власності належало наступне майно, що увійшло до спадкової маси: автомобіль марки ВАЗ 21063, випуску 1992 року, державний номерний знак НОМЕР_3, зареєстрований 15 жовтня 2002 року, на підставі договору купівлі-продажу ВАВ438448 від 08 жовтня 2002 року, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_7 за громадянином ОСОБА_3, на підставі довідки № 14/1РЕР-4546, виданої Дніпропетровською державтоінспекцією Дніпропетровського відділення реєстраційно - екзаменаційної роботи № 1 управління МВС в Дніпропетровській області 08 грудня 2010 року; квартира АДРЕСА_1 і належить спадкоємцю на праві свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням за № 1/726-97 від 21 січня 1997 року, зареєстрованого Дніпропетровським інвентарбюро в реєстрову книгу за № 278п-63 та зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 32787492 відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за № 28859517 від 02 лютого 2011 року; гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, який належав померлому на підстав свідоцтва про право власності на гараж від 23 квітня 1999 року № 809-436 та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 28934677 від 08 лютого 2011 року.

Тобто, на момент відкриття спадщини, зазначені в заповіті автомобіль ВАЗ - 2106, 1981 року випуску і дачний будинок (домик) вже не належали спадкодавцю на праві власності, а отже не могли бути включені до спадкової маси. Через це ОСОБА_6 було відмовлено в видачі свідоцтва про права на спадщину. Відповідна постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії від 11 лютого 2011 року за вих. № 556/02-31 року, виданої державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. міститься в матеріалах спадкової справи померлого ОСОБА_3. Відповідно до зазначеної постанови про відмову у вчинені нотаріальної ОСОБА_6 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, яка складається з гаражу, оскільки заповітом не було деталізовано який саме гараж спадкується, що може викликати суперечки або незрозумілості після відкриття спадщини.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-1847 від 24 грудня 2010 року, виданого державним нотаріусом Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. позивачем за законом був успадкований автомобіль марки ВАЗ 21063, випуску 1992 року, державний номерний знак НОМЕР_3, зареєстрований 15 жовтня 2002 року, що належав померлому на момент смерті на підставі договору купівлі-продажу ВАВ438448 від 08 жовтня 2002 року, свідоцтва про реєстрацію НОМЕР_7 та довідки № 14/1РЕР-4546, виданої Дніпропетровською державною інспекцією Дніпропетровського відділення реєстраційно - екзаменаційної роботи № 1 управління МВС в Дніпропетровській області 08 грудня 2010 року. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом № 8-140 від 05 лютого 2011 року, виданого державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В., Позивачем за законом було успадкована квартира АДРЕСА_1 і належить спадкодавцю на праві свідоцтва про право власності на житло, виданого 21 січня 1997 року виконкомом міської Ради народних депутатів м. Дніпро згідно з розпорядженням № 1/726-97 від 21 січня 1997 року, зареєстрованого в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за реєстраційним номером 32787492 відповідно до витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за № 28859517 від 02 лютого 2011 року. Право власності на вищенаведену квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1, що підтверджується Витягом про державну реєстрації прав № 29094003 від 22 лютого 2011 року.

Постановою державного нотаріуса Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Водолазською Н.В. від 25 квітня 2012 року відмовлено позивачу - ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 батька ОСОБА_3. Підставами винесення такої постанови послугувала наявність заповіту, залишеного ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_6, посвідченого 07 вересня 1990 року Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-2591. Станом на дату звернення до суду з цією позовною заявою, з підстав, зазначених вище, перехід права власності на вказаний спірний гараж померлого ОСОБА_3 після його смерті не відбулося.

Відповідно до довідки про склад сім'я, що міститься в матеріалах спадкової справи, ОСОБА_1 на момент смерті ОСОБА_3 постійно проживали разом однією сім'єю.

Відповідно до ч. З ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутись до нотаріуса за виданою йому свідоцтва про право на спадщину на це нерухоме майно.

Пленум Верховного Суду України в абз. З п. 23 постанови № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. При цьому, захист порушеного права спадкоємця на спадщину в судовому порядку можливий лише за умови відсутності такої можливості в позасудовому порядку. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України).

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Положеннями ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності надувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Воно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності померлого ОСОБА_3 на спірний гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, підтверджується відповідним свідоцтвом про право власності на гараж від 23 квітня 1999 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів від 18 квітня 1978 року № 382 §1 та витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 28934677 від 08 лютого 2011 року. Як зазначено у Витягу: «вважати вірною адресу - АДРЕСА_2 за рахунок упорядкування нумерації гаражів, у зв 'язку з чим змінено номер гаражу з № 2 на № 6». Згідно заповіту ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_6, посвідченого 07 вересня 1990 року Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за зареєстрованим № 2-2591, померлий заповів «гараж». Однак, з тексту даного заповіту неможливо ідентифікувати який саме гараж заповідається.

У відповідності до глави 3 частини 2 пункту 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини.

Однак, дане положення при складанні та підписанні заповіту не було виконано, через що державним нотаріусом 11 лютого 2011 року було видано постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 556/02-31. Дане обумовлено відсутністю реальної можливості пересвідчитись, який саме гараж успадковується за даним заповітом, реальність існування такого гаражу та можливості його спадкування. Така постанова набрала законної сили та не була оскаржена в судовому порядку.

Окрім того, важливим є й той факт, що заповіт був складений та посвідчений 07 вересня 1990 року, а право власності на спірний гараж за ОСОБА_3 було зареєстровано лише 23 квітня 1999 року, тобто майже через 9 років після складання вказаного заповіту. Вищенаведене свідчить про те, що спірний гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_2, не був охоплений згадуваним заповітом.

Згідно п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується на загальних підставах спадкоємцями за законом, до їх числа входять і ті спадкоємці відповідної черги за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом.

Згідно ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено у 1979 році та розірвано у 1989 році. На момент смерті ОСОБА_3 не перебував у шлюбі. Тобто, єдиним спадкоємцем за законом за померлим ОСОБА_3 є позивач. Відтак, все майно, що не було включене до заповіту, в тому числі і згадуваний в тексті гараж, розташований по АДРЕСА_2, після смерті ОСОБА_3, за правом першочергового спадкування, мало бути успадковане його сином - ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом.

Згідно ч. 5. ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Враховуючи вищевикладене, Позивач вимушений звернутися за захистом свої прав до суду із вимогами про визнання права власності на спірний гараж в порядку спадкування. Окрім того, на сьогоднішній день позивачу стало відомо, що ОСОБА_6 померла. Спадкова справа, як відомо позивачу, за померлою ОСОБА_6 не заводилася, спадкоємці померлої відсутні.

За змістом ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд.

Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності непорушно, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений в його здійсненні, власник може бути позбавлений права власності або обмежений в його здійсненні тільки у випадках і в порядку, встановленому законом, примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване тільки як виняток по мотивах суспільної необхідності на підставах іф порядку, встановленому законом, і за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості.

Відповідно до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частою 1 ст. 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218, 1220 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини, тобто на момент смерті спадкодавця, і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється чи не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документів, які б посвідчували його право власності.

Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», «2. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. 3. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації.».

В силу ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі ст. 55 Конституції України, «Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. … Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.». Виходячи з передбаченого ст. 8 Конституції України принципу верховенства права, наведені норми Конституції України надають людині можливість будь-якими незабороненими законом засобами самому захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Ст. 15 ЦК України також передбачає право кожної особи на захист своїх цивільних прав та інтересів у разі їх порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж кодексу - право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, вказуючи в якості одного зі способів захисту цивільних прав та інтересів визнання права. Ст. 392 ЦК України також передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності.

Застосовуючи вищенаведені норми права до спірних правовідносин, оскільки іншим порядком, крім судового, неможливо захистити спадкові права та законні інтереси позивача, останній і вважав необхідним звернутися до суду з вказаними позовними вимогами про визнання права власності на майно в порядку спадкування після смерті батькf, які він вважає законними та обґрунтованими.

Згідно зі ст. 129 Конституції України, обов'язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства. У ст. 129-1 Конституції України вказано, що судове рішення є обов'язковим до виконання.

Отже, в даному випадку немає жодних перешкод для набуття позивачем права приватної власності на вказане нерухоме майно - майно, одержане внаслідок успадкування.

Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов'язань або неправомірності стосовно нього є припущенням.

Тобто, відповідач або інші особи повинні довести, що їх дiями не було порушено їх права або права позивача. Однак, жодних доказiв зазначеними особами до суду не надано.

Не може суд прийняти до уваги позицію відповідача стосовно не погодження з певними положеннями позовних вимог, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджується.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_4, право приватної власності в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про визнання права власності на житло в порядку спадкування за законом в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 21, 41, 55, 58, 124, 129, 129-1 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 15, 16, З, 5, 15, 16, 321, 328, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1226, 1258, 1259, 1261-1265, 1269, 1270, 1282 ЦК України, ст. 46 Закону України «Про нотаріат», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНОКПП НОМЕР_4, право приватної власності в порядку спадкування за законом після смерті його батька ОСОБА_3, померлого ІНФОРМАЦІЯ_3, на гараж, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 30 листопада 2018 року.

Суддя -