ЖОВТНЕВИЙ РАЙОННИЙ СУД
Миколаївської області
Справа №477/2327/18
Провадження №2/477/980/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2018 року Жовтневий районний суд Миколаївської області в складі головуючої - судді Семенової Л.М.,

при секретарі судового засідання - Сірюк С.В.,

розглядаючи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В:

24 вересня 2018 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду позовною заявою до відповідача, в якому просить визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування житловим приміщенням житловим будинком № 129 по вул. Свободи (Леніна) в с. Калинівка Вітовського району Миколаївської області, а також примусово зняти відповідача з реєстраційного обліку.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказувала, що є власником вище вказаного житлового будинку, в якому також зареєстрований відповідач, але з 1993 року в цьому будинку без поважних причин не мешкає, при цьому будь-які перешкоди йому в цьому не чиняться, участі в утриманні даного майна не приймає. Право відповідача на користування її будинком, що підтверджується його реєстрацією за вказаною адресою, викликає для неї додаткові витрати з утримання майна та перешкоджає оформленню субсидій з житлово-комунальних послуг, що для неї, як особи похилого віку ІНФОРМАЦІЯ_1 має істотне значення. Реєстрація відповідача за вказаною адресою, порушує її права як власника даного майна та вимагає захисту її прав в судовому порядку.

Представник позивача ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою, в якій позовні вимоги своєї довірительки підтримала та просила про їх задоволення. Також просила про розгляд справи за їх відсутності.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не зявився, відзив не надіслав, про час та місце судового зсідання повідомлявся належно, в тому числі з розміщенням оголошення на офіційному сайті Жовтневого районного суду Миколаївської області веб-сайту судової влади України (а.с. 19, 33), у звязку з чим, з урахуванням приписів частини першої ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача.

Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, суд встановив наступне.

Житловий будинок № 129 по вул. Свободи (раніше Леніна) в с.Калинівка Вітовського району Миколаївської області належить на праві приватної власності позивачу ОСОБА_1 на підставі дубліката свідоцтва ЯЯЯ№596729 про право власності на житловий будинок від 29 квітня 1990 року, виданого 04.10.2011 року, та це право зареєстроване Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації за позивачкою одноособово 08 листопада 2011 року (а.с. 7-8).

За даними Калинівської сільської ради від 19.09.2018 року № 1-1294, у вище вказаному будинку зареєстрований син власниці ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2, але за вказаною адресою не проживає (а.с. 9), що також підтверджується актом від 17 вересня 2018 року, що складений за участю виконуючого обовязки старости ОСОБА_4, депутата ОСОБА_5 та свідків ОСОБА_6 і ОСОБА_7 Зі змісту даного акту слідує, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, в будинку по вул. Свободи (Леніна) 129 в с.Калинівка не мешкає з 1993 року (а.с. 10).

Відповідно до положень ст. 264 ЦАК України, вирішуючи питання про правову норму, яка підлягає застосуванню до даних правовідносин, суд виходить з наступного.

Житловий будинок за адресою вул. Свободи (Леніна) 129 в с.Калинівка Вітовського району Миколаївської області є особистою власністю позивача. Відповідач є сином власника даного майна - ОСОБА_1

За такого суд вважає, що в даному випадку, підлягають застосуванню положення статей 317, 319, 391 та 406 ЦК України, статей 64, 156 ЖК України, які визначають права власника майна, та регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік.

Такий правовий висновок здійснено судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у справі № 6-2931цс16 від 15.05.2017, та висновки Верховного Суду щодо застосування норм права до спірних правовідносин, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, підлягає врахуванню судами при ухваленні рішення.

Так, за статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння.

Згідно ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Як встановлено в ході судового розгляду, відповідач не проживає у даному житловому будинку з 1993 року, тобто не використовує надане йому позивачем право поживання в її будинку з власної волі, отже за положеннями ч.2 ст. 405 ЦК втратив право на користування цим житлом та позивач вправі, як власник даного майна, не продовжувати наданого відповідачу права з користування її майна, яке відповідачем не використовувалось без поважних причин, та яке для позивача є обтяжливе з огляду на необхідність несення додаткових витрат з утримання майна та відсутності можливості оформлення комунальних субсидій, отже вимоги про визнання відповідача таким, що втратив право користування даним житловим будинком обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, то остання є передчасною та задоволенню не підлягає, оскільки рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням після набрання законної сили є підставою для зняття її з реєстраційного обліку відповідним державним органом, як то визначено положеннями статті 7Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та підлягають захисту судом лише у разі безпідставної відмови у знятті особи з реєстраційного обліку компетентним на те органом.

На підставі ст. 141 ЦПК України, ст.4 Закону України «Про судовий збір», з ОСОБА_2 також підлягають стягненню на користь позивача судові витрати по справі.

Керуючись ст.ст. 4, 19, 141, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, п. 3 Перехідних положень ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, таким, що втратив право користування житловим будинком № 129 (сто двадцять девять) по вул. Свободи (колишня назва: Леніна) в с. Калинівка Вітовського району Миколаївської області.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, паспортні дані ЕР 131079, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_5, паспортні дані ЕО 480794, виданий Жовтневим РВ УМВС України в Миколаївській області 16.02.1998 року, судові витрати - судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп.

У задоволенні вимог щодо зняття ОСОБА_2 з реєстраційного обліку відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до апеляційного суду Миколаївської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п. 15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно- телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Л.М. Семенова