Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 360/227/17-ц

провадження № 61-27233св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Бородянського районного суду Київської області у складі судді Міланіч А. М. від 23 березня 2017 року та рішення Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Березовенко Р. В., Матвієнко Ю. О., від 20 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 10 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір та надано кредит у розмірі 1 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач належним чином не виконував умови кредитного договору, тому утворилась заборгованість, яка станом на 31 жовтня 2016 року склала 18 944,10 грн.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_4 на його користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 18 944,10 грн.

Рішенням Бородянського районного суду Київської області від 23 березня 2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк»відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що строк дії платіжної картки співпадає зі строком дії договору, який закінчився 11 жовтня 2009 року, останній платіж відповідачем здійснено 19 вересня 2012 року, тому строк протягом якого позивач мав право звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4 сплив 20 вересня 2015 року. Відповідач відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України подав письмову заяву про застосування позовної давності.

При цьому суд, застосувавши позовну давність, не вказав чи порушено право позивача.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року апеляційну скаргуПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Рішення Бородянського районного суду Київської області від 23 березня 2017 року скасовано.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», виходив із того, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, оскільки ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, це є підставою для стягнення з нього грошових коштів за цим договором. Проте строк дії платіжної картки «Універсальна» закінчився 28 лютого 2010 року, останній платіж з погашення кредиту відповідачем здійснено 19 вересня 2012 року, а позивач звернувся до суду 06 лютого 2017 року, тобто з пропуском встановленого законом трирічного строку позовної давності, клопотання про поновлення строку не заявив і доказів поважності причин пропуску строку не надав.

Отже, враховуючи заяву відповідача про застосування позовної давності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у зв'язку з спливом позовної давності.

У липні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовна давність застосована, начебто, за заявою відповідача, а не з власної ініціативи місцевого суду.

Апеляційний суд зазначив ті самі мотиви і законодавство, яким керувався місцевий суд, теж відмовляючи у задоволенні позову.

При цьому суди не врахували, що після закінчення строку дії платіжної картки відповідач отримав і користувався іншою карткою зі строком дії до лютого 2015 року, у зв'язку з чим було встановлено новий строк виконання зобов'язання, після спливу якого починається перебіг позовної давності, тому банк пред'явив позов до суду у межах позовної давності.

Також ПАТ КБ «ПриватБанк» послалось на правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 03 червня 2015 року № 6-31цс15, від 23 листопада 2016 року № 6-2104цс16, відповідно до яких кінцевий строк погашення кредиту за договором у повному обсязі визначається останнім днем місяця ,вказаного на картці.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в яких зазначено, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права.

17 травня 2018 року справа надійшла з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення суду апеляційної інстанції ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Судом установлено, що 10 жовтня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_4 укладено кредитний договір, відповідно до якого 10 жовтня 2008 року отримав кредит у розмірі 1 000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а також отримав платіжну картку «Універсальна» № 376100 зі строком дії до лютого 2010 року.

Відповідач зобов'язання кредитного договору належним чином не виконував, у результаті чого станом на 31 жовтня 2016 року, за розрахунком банку, виникла заборгованість у розмірі 18 944,10 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 5 108,52 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 12 695,38 грн, штрафу у розмірі 1 140,20 грн.

Згідно з пунктом 9.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін.

Крім того, відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Згідно з умовами кредитування розмір щомісячного платежу з урахуванням плати за використання кредитних коштів у звітному періоді складав 7 % від заборгованості, але не менш 50 грн і не більш залишку заборгованості, а строк внесення щомісячних платежів, встановлений до 25 числа місяця, наступного за звітним періодом.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до вимог статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (частини перша та третя статті 264 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Статтею 266 ЦК України передбачено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Судом установлено, що договір діяв до лютого 2010 року, після чого у банка виникло право вимагати повернення кредиту згідно з умовами договору, звернувшись до суду в установлений законом строк позовної давності.

Також судом установлено, що останній платіж відповідачем здійснено 19 вересня 2012 року, що згідно з частиною першою статті 264 ЦК Цкраїни свідчить про переривання перебігу позовної давності, проте даний позов пред'явлено до суду у лютому 2017 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Судом установлено, що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності (а.с. 36).

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в позові, застосувавши позовну давність.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач отримав і користувався іншою карткою зі строком дії до лютого 2015 року є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин позивач у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року суду не надав.

Посилання касаційної скарги на правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах від 03 червня 2015 року № 6-31цс15, від 23 листопада 2016 року № 6-2104цс16, не заслуговують на увагу, оскільки у них встановлено інші фактичні обставини.

При цьому апеляційний суд правильно виходив із того, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Зазначене відповідає правовій позиції, висловленій у постановах Верховного Суду України від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, від 30 вересня2015 року № 6-154цс15.

Апеляційним судом установлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Аналогічний правовий висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року № 14-10цс18.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк