Постанова

іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 308/15/16-ц

провадження № 61-6471св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В.А.,

суддів: Кузнєцова В.О., Олійник А.С., (суддя-доповідач), Ступак О.В., Усика Г.І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «УкрСкббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 квітня 2016 року у складі судді Придачук О.А. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2016 року у складі колегії суддів: Кеміня М.П., Готри Т.Ю., Леска В.В.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання недійсним пункту 1.1 договору від 25 липня 2006 року (далі - Договір) про надання споживчого кредиту №0 та зобов'язання ПАТ «УкрСиббанк» перевести валюту кредитування в гривню по курсу Національного банку України (далі - НБУ) на час підписання договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до умов оскаржуваного пункту вказаного Договору передбачено надання позивачу споживчого кредиту в іноземній валюті, а саме 39 050,00 швейцарських франків, що становило на момент укладення договору 159 188,18 грн за курсом НБУ. Крім того, банк безпідставно змінив валюту при видачі кредиту і надав йому в касі не швейцарські франки, а національну валюту гривню, хоча він не надавав банку розпорядження про обмін валюти, що підтверджується заявою на видачу готівки №32 від 26 липня 2006 року. Замість 159 188,18 грн, що складало еквівалент 39 050,00 швейцарських франків по курсу НБУ на момент укладення Договору, банк видав позивачу лише 148 539,20 грн.

Пункт 1.1. Договору є недійсним як такий, що суперечить вимогам закону, а саме: законодавству України щодо валюти кредитування, оскільки відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» використання іноземної валюти на території України як засобу платежу проводиться за наявності індивідуальної банківської ліцензії НБУ, а також Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про інформацію», оскільки перед укладенням кредитного договору йому не надано, як споживачу, в письмовій формі інформацію про умови кредитування; статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки банком надано споживчий кредит в іноземній валюті, що на території України забороняється.

Внаслідок незаконного визначення ціни договору в іноземній валюті, сума договору збільшилася майже вп'ятеро і складає на день подання позову 23, 34 грн за один швейцарський франк проти - 4, 08 грн на день укладення договору. Цей пункт договору є дискримінаційним щодо позивача як позичальника, отже є незаконним. На момент видачі кредиту (25 липня 2006 року) у відділенні взагалі не було швейцарських франків у сумі 39 050,00 умовних одиниць, як і на рахунках всієї установи, що мала видати йому кредит, тобто позивача було введено в оману тим, що банк взагалі може видати кредит у цій валюті. Доказів того, що він мав ліцензію на здійснення валютних операцій саме із швейцарським франком банк не надав.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 квітня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2016 року, у позові відмовлено.

Судові рішення мотивовані недоведеністю та безпідставністю доводів позивача.

У липні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою на рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду.

13 вересня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою ОСОБА_3

22 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу призначено до судового розгляду.

06 лютого 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року №2147?VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У касаційній скарзі позивач просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2016 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на те, що зазначені судові рішення є незаконними і такими, що ухвалені з порушенням матеріального та процесуального права, а також з мотивів неповноти встановлених обставин, які мають значення для справи, неправильної оцінки доказів.

У запереченнях на касаційну скаргу відповідач вимоги касаційної скарги не визнав, зазначив, що рішення судів першої та апеляційної інстанції є законними та обґрунтованими, просив залишити їх без змін.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 липня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та позивачем укладено договір про надання споживчого кредиту №0, згідно з пунктом 11 якого банк зобов'язується надати позичальнику, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит в іноземній валюті, а саме 39 050,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Еквівалент суми кредиту в гривнях на день укладання договору становить 159 188,18 грн.

Згідно з пунктом 1.5. Договору, а також листом ПАТ «УкрСиббанк» №30?3/90 від 24 лютого 2016 року кредит надавався шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_1 у банку для подальшого використання за цільовим призначенням.

Судом встановлено, що станом на 25-26 липня 2006 року в установах ПАТ «УкрСиббанк» в Закарпатській області та у відділеннях банку була відсутня готівкова валюта швейцарських франк (а.с. 71, 72).

Листом банку ОСОБА_3 роз'яснено, що умови оспорюваного кредитного договору не передбачали надання кредиту готівкою через касу. Згідно договору кредит надавався у безготівковій формі, шляхом зарахування суми кредиту на рахунок позичальника.

Позивач отримав кредитні кошти у визначених розмірі і валюті. Вказана обставина підтверджується меморіальним ордером № від 26 липня 2006 року, відповідно до якого на рахунок НОМЕР_1 ОСОБА_3 було перерахованого 39 050,00 швейцарських франків (158 343,45 грн).

Встановлені обставини спростовують доводи касаційної скарги стосовно отримання позивачем суми кредиту у меншому розмірі, ніж було передбачено Договором.

Частиною першою статті 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

На підставі укладеного Договору між сторонами виникли правовідносини споживчого кредитування.

За кредитним договором, згідно зі статтею 1054 ЦК України, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про дотримання банком всіх вимог законодавства, чинного на час укладення договору, що є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За змістом статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик банки мають право на підставі банківської ліцензії. Надання банківських та інших фінансових послуг в іноземній валюті (зокрема і надання кредитів) провадитись банком також за наявності відповідної ліцензії Національного банку України та дозволу на здійснення валютних операцій.

Декретом Кабінету Міністрів України N 15-93 від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим Постановою Правління НБУ N 275 від 17 липня 2001 року, на підставі яких здійснювалось ліцензування діяльності банків, було передбачено, зокрема, правила ліцензування банківських операцій в іноземній валюті, і не передбачено окреме ліцензування діяльності банків в кожній валюті окремо.

Доводи касаційної скарги про те, що Договір про надання кредиту у швейцарських франках відповідач уклав у порушення вимог законодавства, суди спростовували пунктом 8.1 Договору, в якому банк підтверджує наявність у нього всіх необхідних ліцензій і дозволів НБУ, необхідних для видачі та обслуговування кредиту за цим договором; банківською ліцензією НБУ №75 від 28 жовтня 1991 року на право здійснювати банківські операції та письмовим дозволом №75-2 від 24 грудня 2001 року на право здійснювати операції з валютними цінностями.

Апеляційний суд встановив наявність у банку відповідної ліцензії та дозволу НБУ на здійснення ПАТ «УкрСиббанк» операцій з валютними цінностями станом на момент укладення кредитного договору.

Доводи про те, що банк не мав права укладати Договір споживчого кредиту в іноземній валюті через встановлений Законом України «Про захист прав споживачів» мораторій, суд апеляційної інстанції правильно відхилив з тих підстав, що на момент укладення спірного Договору такої заборони законодавством встановлено не було.

Посилання позивача на те, що банк всупереч вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про інформацію» не повідомив його, як позичальника, про всі умови договору та можливі ризики Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 11 Закон України «Про захист прав споживачів» (у редакції на час укладення договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

Судом першої інстанції встановлено, що спірний Договір укладений позивачем після звернення 18 липня 2006 року до банку із заявкою № 171а про надання іпотечного кредиту. В цій заявці ОСОБА_3 заздалегідь обрав суму та валюту кредиту - 39 050,00 швейцарських франків, а також програму кредитування.

У розділі 9 Договору «Особливі умови договору» зазначено, зокрема, відомості про умови та особливості кредитування, про можливість валютних ризиків під час виконання зобов'язання. Підписавши Договір, позивач засвідчив, що всі умови договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими щодо нього; перед підписанням договору ним отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема пункту 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (пункт 9.13. Договору); укладаючи цей договір, він визнає можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту: при отриманні кредитних коштів та/або їх використанні за цільовим призначенням, внаслідок чого може виникнути необхідність у здійсненні ним за власний рахунок доплати за товари, послуги після проведення операції обміну/конвертації валюти, в якій видана сума кредиту, та/або при поверненні кредитних коштів згідно умов цього Договору.

Зважаючи на викладене, Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про те, що кредитний договір (чи його пункт) може бути визнаний недійсним через невідповідність його умов законодавству України саме на момент його укладення. Обставини, на які посилається позивач стосуються виконання умов договору, суд не встановив підстав для визнання недійсним пункту 1.1 договору від 25 липня 2006 року про надання споживчого кредиту №0, як такого, що укладений з порушенням вимог чинного законодавства та порушує права позивача.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у позові є обґрунтованими, суди дослідили всі докази у справі та надали їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом апеляційної інстанції надано належну правову оцінку, на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій не впливають та їх не спростовують.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г.І. Усик