Справа № 523/738/18
Провадження №2/523/1613/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" листопада 2018 р. Суворовський районний суд міста ОСОБА_1 в складі

головуючого судді Сувертак І.В.

за участю секретаря Круглікова О.О.

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду № 5 в місті ОСОБА_1 , справу за позовом -

ОСОБА_2 (65066, м. Одеса, Роздольна, 43) до Одеської міської ради (65004, м. Одеса, Думська площа, 1), треті особи: ОСОБА_3 (м.Одеса,вул.Роздольна,43) та ОСОБА_4, (м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 69 корп.2, 68), про визнання права власності за набувальною давністю на 11/60 частин будинку за адресою м. Одеса, вул. Роздольна, буд. 43, що належала ОСОБА_5, померлої 08 лютого 1978 року.

В с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Одеської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю на 11/60 частин будинку за адресою м. Одеса, вул. Роздольна, буд. 43, що належала ОСОБА_5, померлої 08 лютого 1978 року.

Свої вимоги мотивує тим, що Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом р. № 1-4495 від 22 вересня 1975 р. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримала у власність 11/60 частин будинку за адресою м. Одеса, вул. Роздольна, буд. 43 за заповітом після смерті ОСОБА_6. Зазначена інформація міститься у єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. 08 лютого 1978 року, згідно свідоцтва про смерть від 10 лютого 1978 року, серія I-ЖД № 459353, виданого відділом запису актів громадянського стану в Одеської області, померла ОСОБА_7.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається із 11/60 частини будинку за адресою м. Одеса, вул. Роздольна, буд. 43. Будь-яких родичів на момент смерті в неї не залишилось, в спадщину ніхто не вступив, а тому зазначена частина обєкту нерухомості на даний час не має власника. ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 49/120 частини житлового будинку № 43 по вул. Роздольна, у м. Одеса, яку вона отримала за нотаріальним договором дарування від 14.04.2006 р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10604299 від 11.05.2006 р. Згідно довідки форми №1 ОСОБА_2 з 31.03.2008 року зареєстрована у житловому будинку за адресою: вул. Роздольна, № 43 у м. Одесі.

Тривалість та безперервність володіння підтверджується квитанціями про сплату комунальних платежів за період з 2006-2017 рр. Позивач, починаючи з 2006 року, добросовісно, відкрито, та безперервно володіє 11/60 частиною домоволодіння, що є предметом позову, утримувала її, підтримувала в належному стані, мешкала, отже у неї виникло право власності на вказаний обєкт нерухомого майна за набувальною давністю у порядку ст. 344 Цивільного кодексу України.

У звязку з зазначеним позивач звернулася із зазначеним позовом до суду та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 11/60 частини домоволодіння.

Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві. Наполягає на визнанні за позивачкою права власності за набувальною давністю.

Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав в повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні, підтримав відзив на позов в якому зазначено, що до складу спірного будинку входять самочинні будівлі, на які не може бути набуте право власності, що позивачем не доведено заволодіння спірною частиною домоволодіння, не надано до суду доказів добросовісного заволодіння спірним майном, а також відкритого, безперервного володіння цим майном, що це майно є безхазяйним, що свідчить про неможливість визнання за позивачем права власності за набувальною давністю.

Представник третьої особи ОСОБА_3 у судовому засіданні позов підтримала, посилаючись на підстави, викладені у позовній заяві. Наполягає на визнанні за позивачем права власності за набувальною давністю.

Третя особа ОСОБА_4 до суду не зявилась, була повідомлена належним чином.

Згідно з ч. 3 ст.2ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: 1) верховенство права; 2) повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін; 5) диспозитивність; 6) пропорційність; 7) обовязковість судового рішення; 8) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 9) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; 10) розумність строків розгляду справи судом; 11) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 12) відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Частиною 3 статті 13ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Частина 2 статті 43ЦПК встановлює, що учасники справи зобовязані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та обєктивному встановленню всіх обставин справи; 3) зявлятися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обовязковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні;6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обовязки, визначені законом або судом.

Відповідно до ст.76ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до положень ст.77ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі ст.80ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З'ясував обставини справи, дослідив та проаналізував матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Суд встановив наступні обставини.

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом та за законом р. № 1-4495 від 22 вересня 1975 р. ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, отримала у власність 11/60 частин будинку за адресою м. Одеса, вул. Роздольна, буд. 43 за заповітом після смерті ОСОБА_6. Зазначена інформація міститься у єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. 08 лютого 1978 року, згідно свідоцтва про смерть від 10 лютого 1978 року, серія I-ЖД № 459353, виданого відділом запису актів громадянського стану в Одеської області, померла ОСОБА_7. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, яка складається із 11/60 частини будинку за адресою м. Одеса, вул. Роздольна, буд. 43. Будь-яких родичів на момент смерті в неї не залишилось, в спадщину ніхто не вступив, зазначена частина обєкту нерухомості на даний час не має власника. ОСОБА_2 належить на праві приватної власності 49/120 частини житлового будинку № 43 по вул. Роздольна, у м. Одеса, яку вона отримала за нотаріальним договором дарування від 14.04.2006 р., що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10604299 від 11.05.2006 р. Згідно довідки форми №1 ОСОБА_2 з 31.03.2008 року зареєстрована у житловому будинку за адресою: вул. Роздольна, № 43 у м. Одесі. Згідно квитанцій про сплату комунальних платежів за період з 2006-2017 роки позивачка сплачує комунальні платежі у повному обсязі.

Стаття 41 Конституції України, стаття 328 ЦК України зазначають, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Чинне законодавство визначає підстави, з яких набувається право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років,набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю набувається за рішенням суду.

Згідно з прикінцевими та перехідними положеннями ЦК України в редакції 2004 року правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим кодексом.

Відповідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року,: «можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності.»

Відповідно до розяснень, що містяться в листі № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, зокрема, зазначено, що для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнішній володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Відповідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року,: «відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади.»

У ЦК набувальна давність розглядається як спосіб набуття права власності. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном за певних умов.

Для набуття права власності на майно за набувальною давністю, згідно з правилами ст. 344 ЦК, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство).

Таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги.

Володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Цей строк відповідно до ст. 344 ЦК для нерухомого майна встановлений тривалістю десять років.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду кримінальних та цивільних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5.

За конкуренції підстав набуття права власності на нерухоме майно за набувальною давністю (ст. 344 ЦК) або як на безхазяйну річ (ст. 335 ЦК) слід виходити з того, що не може вважатися безхазяйним нерухоме майно, що перебуває у володінні будь-якої особи. А враховуючи, що 11/60 частину будинку перебуває у володінні позивачки, відповідач безпідставно стверджує, що вказане майно є безхазяйним. До того ж, зазначене майно не визнано та не зареєстроване безхазяйним в установленому законом порядку та не взято на відповідний облік в установленому законом порядку.

Згідно технічного паспорту на майно будинок за адресою м. Одеса, вул. Роздольна, 43 не є самочинним, до його складу не входять самочинні будівлі, та він зареєстрований у реєстрі прав власності, 11/60 частин якого є предметом дійсної справи. Самочинні будівлі не зареєстровані в реєстрі прав власності на нерухоме майно, не знаходяться у спільній власності співвласників будинку, отже самочинні будівлі не стосуються спірних 11/60 частин будинку та не стосуються предмету дійсної справи. Спірний будинок з 1963 року на праві повної приватної власності належав ОСОБА_6, який заповів своїй дочці від першої дружини ОСОБА_8 49/60 та своїй другій дружині ОСОБА_5 11/60 частин вказаного будинку.

08 лютого 1978 року, згідно свідоцтва про смерть від 10 лютого 1978 року, серія I-ЖД № 459353, виданого відділом запису актів громадянського стану в Одеської області, померла ОСОБА_7. Будь-яких родичів на момент смерті в неї не залишилось, в спадщину ніхто не вступав, заповіт вона не залишила і не розпорядилась своєю частиною будинку.

Таким чином у спірному будинку проживала з 1978 року сімя ОСОБА_8, яка 06.02.1992 року померла, за заповітом її дві дочки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 прийняли спадщину по ? кожна від 49/60 частин спірного будинку, тобто у кожної з них було по 49/120 частин будинку.

Надалі ОСОБА_9 померла та свою частку 49/120 спірного будинку залишила у спадок своїм дочкам ОСОБА_11 та ОСОБА_4 по 49/240 кожній. Враховуючи, що ОСОБА_11 у будинку не проживає, вона за договором дарування від 17.12.2015 року подарувала свою частку 49/240 третій особі ОСОБА_3 - дочці позивачки, яка фактично там проживає.

ОСОБА_10 отримавши у спадок 49/120 частин спірного будинку у 2006 році подарувала свою частину будинку своїй дочці позивачці ОСОБА_2

Позивачка проживає у спірному будинку з дитинства, однак зареєструвала своє місце проживання 31.03.2008 року і постійно проживає там разом з своєю сімєю: чоловіком ОСОБА_12, дочкою ОСОБА_3В, сином ОСОБА_1, та внуком ОСОБА_13 Після того позивачка дізналась, що у реєстрі прав власності зареєстрована власником 11/60 частин будинку померла у 1978 році ОСОБА_5 Таким чином, позивачка не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття прав власності на будинок. Позивачка не знала та не могла знати, що заволоділа всім будинком із чужою 11/60 частиною, оскільки на момент заволодіння вона була впевнена, що ОСОБА_5 є її родичем, що будинок є родинним, належить поколінням її родини та навіть намагалась вступити у спадщину на спірну частину розуміючи, що будинок вже багато десятиріч належить її родині та має належати в цілому її родині та наступним поколінням. Вже потім, після відмови нотаріуса у спадковій справі позивачка дізналась, що 11/60 будинку ОСОБА_5 є чужим майном.

Після смерті ОСОБА_5 була відкрита спадкова справа, копія є у матеріалах справи, з її матеріалів встановлено, що померла спадкоємців не мала.

На даний час у спірному будинку проживають сімя ОСОБА_2, які проживають у будинку, обслуговують будинок в цілому, підтримують його в цілому в належному стані, сплачують комунальні послуги.

Під час розгляду справи були витребувані всі спадкові справи спадкоємців даного будинку в результаті було встановлено, що позивачка ОСОБА_2 має 49/120 частин, третья особа ОСОБА_3 має 49/240 частин, Шербата має 49/240 частин, та ОСОБА_5 має 11/60 частин будинку.

Згідно реєстру права власності власниками будинку в цілому є ОСОБА_2 має 49/120 частин, третья особа ОСОБА_3 має 49/240 частин, ОСОБА_5 має 11/60 частин та ОСОБА_8 має 11/60 та 9/40 частин будинку.

Таким чином, інших власників, мешканців та користувачів спірного будинку не має. Позивачка ОСОБА_2 безперервно володіє спірним будинком у цілому з 2008 року, постійно там проживає, несе всі витрати по утриманню будинку в цілому, не порушує прав жодної особи, до неї теж жодна особа не предявляє претензій з приводу спірного майна.

Враховуючи вищевказане, позивачка на умовах добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння, на протязі 10 років володіла 11/60 частин будинку №43 у м.Одесі вул.Роздольна.

Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність субєктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обовязків. Необхідно враховувати факт добросовісності саме на момент отримання особою майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Поняття «добросовісність» безпосередньо повязане з поняттям «заволоділа», тобто заволодіння не повинно бути неправомірним (здійснене шляхом викрадення, грабунку, шахрайства тощо), але оскільки у нормі ст. 344 ЦК не застосовується поняття «правомірно», зміст якого викладено у ч. 2 ст. 328 ЦК, то ця норма поширюється і на випадки заволодіння особою чужим майном, коли особа апріорі знає або допускає, що вона без належних правових підстав (зокрема оренда, найм) володіє чужим майном і повинна бути готова, що таке майно може бути витребуване власником. Однак сплив позовної давності, встановлений цією нормою, є підставою для відмови власнику в задоволенні його вимог, що в свою чергу є підставою (за доведеності умов давності володіння) для набуття права власності на це майно у незаконного (безтитульного) володільця.

Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, то він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. Отже, в основу поняття добросовісності володільця покладені, по-перше, правомірність дій володільця майна, по-друге, мовчання і бездіяльність попереднього власника протягом усього строку набувальної давності. Також, не може бути перешкодою для набуття права власності за набувальною давністю обізнаність фактичного володільця щодо наявності зареєстрованого права власності іншої особи на нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 344 ЦК визнання добросовісності як умова набуття права власності за набувальною давністю необхідне лише на момент заволодіння чужим майном і не є необхідним протягом усього строку давнісного володіння. Тобто, якщо особа, добросовісно заволодівши нерухомим майном, у подальшому дізнається про незаконність свого володіння, вона не може вважатися такою, що недобросовісно заволоділа майном і не може бути позбавлена можливості набути право власності на майно за набувальною давністю.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, враховуючи положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Володіння позивачкою 11/60 частиною спірного будинку є добросовісним, так як на момент її реєстрації у вказаному будинку і початку проживання, власниця 11/60 частин будинку померла, не мала жодних спадкоємців, сама ОСОБА_2 не мала права наслідувати вказане право померлої власниці, позивачка не мала ніяких інших правових підстав володіти спірним майном. До того ж, на спірне майно не претендує жодна особа, відсутні будь які спори відносно вказаного будинку.

До судового засідання викликались та зявились свідки сусіди позивача: ОСОБА_14 (м. Одеса, вул. Роздольна, 62) та ОСОБА_15 (м. Одеса, вул. Роздольна, 62.

Вони підтвердили що знають позивачку ОСОБА_2 з її дитинства, знають її матір ОСОБА_10, що ОСОБА_2 з дитинства, більш ніж десять років, мешкає за адресою: м. Одеса, вул. Роздольна, 62, разом із родиною чоловіком та дітьми постійно, безперервно проживають за вказаною адресою, що ОСОБА_2 володіє будинком повністю, а ОСОБА_11 та ОСОБА_4 ніколи не проживали за вказаною адресою. Також свідки вказали, що знали ОСОБА_5, однак про те що вона успадкувала частину будинку не знали.

В звязку із однаковістю свідчень свідків виклик третього свідка, який не зявився, не було необхідним.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Представник позивача у суді довів факт набуття ОСОБА_2 права власності за набувальною давністю, оскільки вона добросовісно і відкрито користується нерухомим майном на протязі більше 10 років, що було підтверджено свідками, а інші особи не заявляють вимог щодо повернення вказаного нерухомого майна, отже визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі і є підстави для визнання права приватної власності за набувальною давністю за позивачем.

Керуючись ст.ст. 3, 4-7,11-13,17- 18,109,131,137, 141, 211, 223, 263-265, 430,274, 268, 352,354 ЦПК України, суд,-

Вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 (65066, м. Одеса, Роздольна, 43) до Одеської міської ради (65004, м. Одеса, Думська площа, 1), треті особи: ОСОБА_3 (м.Одеса, вул. Роздольна, 43) та ОСОБА_4, (м. Одеса, вул. Ак. Корольова, 69 корп. 2, 68),про визнання права власності за набувальною давністю задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН №, паспорт громадянина України серії КК 393915 виданий Суворовським РВ ОМУ УМВС України в Одеській області від 11 січня 2000 року, місце реєстрації вулиця Роздольна,43 в м.Одесі, Одеської області, право власності за набувальною давністю на 11/60 частини житлового будинку за №43 вулиця Роздольна в місті Одесі Одеської області, що належала ОСОБА_5, померлої 08 лютого 1978 року.

Встановити наступний порядок виконання судового рішення : рішення суду після набрання законної сили є підставою для скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ОСОБА_5 на 11/60 житлового будинку №43 по вулиці Роздольна в місті Одесі, Одеської області, та є підставою для реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності за ОСОБА_2 на 11/60 частин житлового будинку №43 по вулиці Роздольна в м. Одесі.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга на рішення суду подається до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення через Суворовський районний суд м. Одеси.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі проголошення у судовому засіданні тільки вступної та резолютивної частин рішення суд повідомляє, коли буде складно повне рішення.

Складання повного рішення (постанови) суду може бути відкладено на строк не більш як десять днів (ч.6ст.259 ЦПК України).

Суддя -