26.03.2018431/5198/17/7929/2018
Справа 431/5198/17
Провадження 2/431/114/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2018року м. Старобільськ

Старобільський районний суд Луганської області

у складі: головуючого судді Форощука О.В.,

за участі секретаря Хорольської І.Ю.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Старобільськ справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 1 вересня 1987 року її було прийнято учнем оператора поста централізації станції «Ворошиловград Північний» Ворошиловградського відділення «Донецької залізниці» ( наказ № 1004/л від 26 серпня 1987 року). 30 серпня 2013 року було переведено начальником станції Луганськ Північний», а звільнено 17 липня 2017 року на підставі наказу № 3509-ОС від 17 липня 2017 року у звязку з п. 1 ст. 40 КЗпП України - за скороченням штатів. За період роботи на підприємстві відповідачаутворилася заборгованість по заробітній платі. Так в період з лютого по червень 2016 року, включно, ДП «Донецька залізниця» приймало табеля, робило нарахування, що підтверджується розрахунком заробітної плати за вказаний період, але кошти не виплачувало. В лютому 2016 року їй було нараховано 4812 гривень 79 копійок, в березні 2016 року 4068 гривень 10 копійок, в квітні 2016 року 9143 гривні 66 копійок, в червні 2016 року за період с 1 по 24 червня 2016 року 2544 гривні 42 копійки. З 25 червня по 1 липня 2016 року після реорганізації ДП Донецька залізниця» не заплатили зовсім. Пізніше вона зясувала у бухгалтера станції «Луганськ», що в Лімані їй було нараховане 677 гривень 47 копійок. Таким чином, всього утворилася заборгованість в сумі 21246 гривень 44 копійки. Пізніше їй виплатили три рази суми в розмірі окладу, який складав 3218 гривень, а всього 9654 гривні ( 3218 х3 = 9654 грн.). Сплати були зроблені 14 липня 2016 року; 21 лютого 2017 року та 7 березня 2017 року. Таким чином, в період з лютого по червень 2016 року залишилась заборгованість в сумі 11592 гривні 44 копійки. Виплати в сумі 9654 гривні були зроблені після 24 червня 2016 року регіональною філією "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця ", в яку було реорганізовано шляхом злиття ДП "Донецька залізниця". Це додатково підтверджує те, що регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ "Укрзалізниця "стала правонаступником ДП "Донецька залізниця", а тому є відповідачем в цьому позові. В звязку з реорганізацією вона була підпорядкована з Луганської дирекції залізничних перевезень ДП "Донецька залізниця" в Структурний підрозділ "Луганська дирекція залізничних перевезень" регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця". В період з липня 2016 року по лютий 2017 року відповідач виплачував заробітну плату своєчасно та в повному обсязі. За березень 2017 року їй було нараховано 12138 гривень 18 копійокз урахуванням відпускних, а також авансу 1610 гривень і привітання до 8 березня в сумі 300 гривень, а всього 14048 гривень 18 копійок. Згідно наказу № 135-в від 28 лютого 2017 року їй була надана відпустка з 21 березня 2017 року по 28 квітня 2017 року включно. Вважає, що відповідачем була нарахована правильна сума заробітної плати за березень-квітень 2017 року, тому що вона була у відпустці, і дія наказу № 58-ДН від 16 березня 2017 року на неї не поширюється до 29 квітня 2017 року, до закінчення відпустки. Пізніше, на 11 липня 2017 року, відповідач виплатив їй з цієї суми 2316 гривень 47 копійок як аванс за березень 2017 року. Таким чином, заборгованість за березень квітень 2017 року складає 11731 гривню 71 копійку. З 29 квітня 2017 року вона вийшла на своє робоче місто та працювала згідно своїх службових обовязків. В своєї праці керувалася наказом № 58-ДН від 16 березня 2017 року, згідно якому в звязку з перекриттям усіх залізничних колій, що ведуть до лінії розмежування, з 00 годин 20 березня 2017 року встановлене початок простою. На час простою робітники зобовязані приходити на свої робочі місця згідно графіку роботи відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку та розписуватися на початку та наприкінці робочого дня в «Журналі обліку приходу-уходу працівників, які знаходяться на простої». У разі неявки робітника у табелі обліку робочого часу проставляти код «НЗ». Оплату такої відсутності не проводити. Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові окладу за весь час простою згідно графіку роботи. На весь час простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу проставляти літерний код «П». 15 травня 2017 року їй повідомили про звільнення на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у звязку зі скороченням штату з 17 липня 2017 року з виплатою вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. ОСОБА_1 продовжувала виконувати свої трудові обовязки, але заробітну плату відповідач виплачувати припинив без пояснень. Їй казали, що Лиман їх табеля не приймає і не затребує. Це продовжувалося до початку липня 2017 року, коли на підставі усних вказівок Лиману їх зобовязали надати табеля за квітень 2017 року, вказав в них всім працівникам з 1 по 11 квітня 2017 року «П» - простой, а з 12 по 30 квітня 2017 року- «НЗ». Але вона знаходилася у відпустці. Крім того, вісь цей час колектив працював згідно наказу № 58-ДН від 16 березня 2017 року. Це підтверджується копіями «Журналу обліку приходу - уходу працівників, які знаходяться на простої». ОСОБА_1 продовжували працювати до звільнення 17 липня 2017 року. Інших наказів керівництва не було. Крім того, працівники виходили на своє робоче місце тому, що треба було виконувати свої обовязки згідно договору № 32/Е-ДНЛ від 27 грудня 2016 року «Про експлуатацію залізничної підїзної колії ПАТ «Луганськтепловоз» при станції Луганськ- Північний ПАТ «Українська залізниця». Термін дії договору до 1 січня 2018 року включно. Вважає, що їй не були сплачені кошти за час простою: травень 2017 року: 5029:159х159х66.67 = 3352 гривні 83 копійки, де 5029 оклад, 159 норма робочих часів в місяць, 159- фактично відпрацьовані часи в місяць, 66,67% - 2/3 частини окладу. Червень 2017 року: 5029:158х 158х66,67 = 3352 гривні 83 копійки. Липень 2017 року: 5029:168х87х66,67 = 1736 гривень 29 копійок., а всього 8441 гривня 95 копійок. Заборгованість підприємства по заробітній платі станом на 17 липня 2017 р. (на час звільнення): складає 31766 гривень 10 копійок. (11731 грн. 71 коп. + 11592 грн. 44 коп. + 8441 грн. 95 коп.). Крім того, згідно наказу відповідача № 3509-ОС від 17 липня 2017 року при звільненні відповідно до ст. 49 КЗпП України він був зобовязаний виплатити вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсацію за 63 дні відпустки. Відповідач цього не зробив та пояснень не надав. Вважає, що мала право на отримання невиплаченої заробітної плати, вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсації за 63 дні відпустки у день звільнення. З вини відповідача вона не отримала свою заробітну плату у сумі 31766 гривень 10 копійок, вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку та компенсацію за 63 дні відпустки. Крім того, внаслідок протиправних дій відповідача їй завдано моральної шкоди. ОСОБА_1 повинна була докладати додаткових зусиль для організації свого життя та родини. Зважаючи економічний стан країни, знецінення національної валюти, це було досить важко. Внаслідок незаконних дій відповідача зазнала душевні страждання, результатом яких стало погіршення фізичного та духовного стану. Дії відповідача привели до порушення нормальних життєвих завязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Наприклад, на початку листопада 2017 року настане її ювілей, але вона не можу зібрати родичів, друзів та повноцінно відсвяткувати цю події. ОСОБА_1 вимушена неодноразово звертатися до відповідача, адвокатів, суду. Це потребує додаткові сили, нерви та кошти, яких і без того не вистачає. Враховуючи принципи розумності і справедливості, оцінюю нанесену моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Позивач ОСОБА_3 в судове засідання не зявилася, про час та місце слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 вимоги, викладені у позовній заяві підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» - ОСОБА_2 проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. Крім того, надав суду заперечення на позовну заяву та додаткові заперечення на позовну заяву. На запит суду надав в судовому засіданні довідку про середню заробітну плату позивачки, згідно якої її середньоденна заробітна плата становить 294,72 грн.

Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1.

Також КМУ своєю постановою від 2 вересня 2015 року за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

21 жовтня 2015 року в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства.

Статтями 12 та 81 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно трудової книжки ОСОБА_3, 01.09.1987 року її було прийнято учнем оператора поста централізації станції «Ворошиловград Північний» Ворошиловградського відділення «Донецької залізниці» ( наказ № 1004/л від 26 серпня 1987 року). 30.08. 2013 року її було переведено начальником станції Луганськ Північний», а звільнено 17 липня 2017 року на підставі наказу № 3509-ОС від 17 липня 2017 року у звязку з п. 1 ст. 40 КЗпП України - за скороченням штатів (а.с. 16-17).

На підставі наказу (розпорядження) № 135 від 28.02.2017 р. (а.с.23) позивачка перебувала у відпустці 38 днів, з 21.03.2017р. по 28.04.2017 р.

Відповідно дост.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Статтею 94 Кодексу законів про працю України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.

Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами.

Відповідно до вимог ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «ОСОБА_4 Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності.

Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені.

Згідно ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

На підставі викладеного, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з виплати заробітної плати в сумі 31766,10 грн. підлягають задоволенню. Розмір заборгованості з заробітної плати позивача представником відповідача не оспорювався.

ЄСПЛ неодноразово у своїх рішеннях зазначав, що предмет і мета Конвенції як інструменту захисту прав людини потребують такого тлумачення і застосування її положень, завдяки яким гарантовані нею права були б не теоретичними чи ілюзорними, а практичними та ефективними (п.53 рішення у справі «Ковач проти України», п.59 рішення у справі «Мельниченко проти України», п.50 рішення у справі «Чуйкіна проти України» тощо).

На підставі ч. ч.1 та 3ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.

Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК.

У зв'язку з цим суд відхиляє посилання відповідача на неможливість вивезти первинні документи, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію.

Щодо стягнення грошової компенсації за не використані дні відпустки суд зазначає наступне.

Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обов'язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що компенсація за невикористану відпустку має бути виплачена у день звільнення працівника.

Пунктом 2 р. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадяться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Абзацом першим п. 7 р. IV вказаного вище Порядку передбачено, що нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки.

У п. 2 частини 1 ст. 9 Закону України «Про відпустки» від 15.11.96 р. № 504/96 зазначено, що час, коли працівник фактично не працював, але за ним на підставі законодавства зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково, зараховується до стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку. Це означає, що час простою не з вини працівника, оплачений з розрахунку не нижче 2/3 тарифної ставки встановленого працівнику розряду (окладу), враховується для надання йому щорічної відпустки.

Разом із тим, у разі розрахунку середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки час, протягом якого працівники згідно з чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали та за ними не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду (абзац шостий п. 2 розділу II Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.95 р. № 100). Про це саме йдеться у листі Мінпраці та соціальної політики України від 20.12.2007 р. № 929/13/84-07.

Якщо під час розрахунку середньої заробітної плати для оплати щорічної відпустки до розрахункового періоду потрапляє час простою, його слід виключити з розрахункового періоду.

ОСОБА_3М має право на компенсацію за 63 дні відпустки, а саме 18567,36 грн.

Щодо стягнення вихідної допомоги при припиненні трудового договору суд зазначає наступне.

Згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Відповідно до статті 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 6 ст. 36 та п. 1, 2 і 6 ст. 40 КЗпП України, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку, Додаткові, відповідно до чинного законодавства і угод, вихідні допомоги, соціально - побутові пільги можуть бути передбачені і в колективному договорі, положення якого поширюються на всіх працівників підприємства, установи, організації згідно ст. 13,18 КЗпП України.

Таким чином, ОСОБА_3 має право на вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку у розмірі 8841,60 грн.

Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне.

Згідно ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, обов'язок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату. Стаття 117 КЗпП України застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату.

Оформивши звільнення позивача та видавши йому трудову книжку, відповідач свій обов'язок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Згідно довідок, наданих суду, середня заробітна плата позивачки за період з липня 2016р. по квітень 2017 р. становить 71958,71 грн., середньоденна заробітна плата - 294,72 грн.

Таким чином розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні складає 73385,28 грн., який підлягає стягненню на користь позивачки.

Заявлені позивачкою вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 20000 грн підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Статтею 237-1 КЗпП України встановлено відповідальність власника або уповноваженого ним органу за спричинення працівнику моральної шкоди.

Відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

За змістом вказаної статті підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) (далі - постанова Пленуму від 31.03.1995 року) роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, а також вини останнього в її заподіянні.

У п.9 постанова Пленуму від 31.03.1995 року роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Заявляючи вимоги про стягнення на її користь моральної шкоди, позивачка обґрунтовує їх спричиненням їй відповідачем моральних страждань, втрату нормальних життєвих завязків, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації її життя.

Суд враховує, що позивач звільнилася з роботи на підприємстві, що знаходиться на тимчасово окупованій території України та не отримала своєчасно заробітної плати, що порушує її конституційні права, що суд розцінює належними доказами спричинення їй моральної шкоди та наявності причинного зв'язку між нею і порушенням її трудових прав.

Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує, що не отримуючи заробітну плату, позивачка була позбавлена можливості вести звичний спосіб життя відповідно до отримуваних нею до часу звільнення доходів, враховуючи тривалість душевних страждань, суд вважає можливим та достатнім відшкодуванням стягнення на користь позивачки моральної шкоди у розмірі 500 грн.

За таких обставин суд вважає, що під час судового розгляду були вивчені та перевірені усі надані сторонами докази, надано їм належну оцінку, тому вважає, що позов необхідно задовольнити частково.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1330,70 гривень за вимоги майнового характеру.

Керуючись ст.ст. 12, 76-81, 89, 95, 133, 141, 263,265, 280-281, 259, 268, 430 ЦПК України, ст. ст. 116,117, 237-1 КЗпП України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» регіональної філії «Донецька залізниця» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку, моральної шкоди, задовольнити частково.

Стягнути з Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 заборгованість із невиплаченої заробітної плати у сумі 31776 (тридцять одна тисяча сімсот сімдесят шість) грн. 10 коп.

Стягнути з Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 вихідну допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку у сумі 8841 (вісім тисяч вісімсот сорок одна) грн. 60 коп. та компенсацію за 63 дня відпустки при звільненні у сумі 18567 (вісімнадцять тисяч пятсот шістдесят сім) грн. 36 коп.

Стягнути з Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати по день фактичного розрахунку у сумі 73385 (сімдесят три тисячі триста вісімдесят пять) грн. 28 коп.

Стягнути з Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду у розмірі 500 (пятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь держави судові витрати у розмірі 1330 (одну тисячу триста тридцять) грн. 70 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Луганської області шляхом подачі до Старобільського районного суду Луганської області апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя О.В. Форощук