_____________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 520/3328/18
Провадження № 2/520/4172/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.11.2018 року

Київський районний суд м. Одеси

У складі судді Калашнікової О.І.

При секретарі Шеховцевій О.В.

За участю представників сторін- адвокатів: ОСОБА_1, ОСОБА_2

Розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у звязку з невиконанням рішення суду,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 в березні 2018 року звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідача на її позивача - користь грошових коштів в сумі 141 446,33 грн, посилаючись на положення ст..625 і ст.1048 ЦПК України та на невиконання відповідачем рішення Київського райсуду м.Одеси від 14 лютого 2017 року про стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики в сумі 18 000 дол.США, що на день ухвалення рішення дорівнювало 488970 грн. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримала у повному обсязі.

Представник відповідача позов не визнав і доводив, що ОСОБА_4 виконує рішення суду і сплачує ОСОБА_3 на виконання судового рішення щомісяця грошові кошти.

Суд вислухав представників сторін, вивчив матеріали справи і встановив:

Рішенням Київського райсуду м .ОСОБА_5, ухваленим 14 лютого 2017 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу і зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання договору позики неукладеним, з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто борг за договором позики від 24.02.2014 року в сумі 18 000 дол.США, що на момент ухвалення рішення дорівнювало 488970 грн. Суд вирішив питання розподілу судових витрат і з відповідача на користь позивача стягнув витрати по сплаті судового збору в сумі 3490,77 грн і витрати на правничу допомогу в сумі 1500 грн. Рішення суду набрало законної сили. ОСОБА_3 отримали виконавчий лист і предявила його до відділу державної виконавчої служби для примусового виконання.

Постановою державного виконавця Київського ВДВС ГТУЮ в Одеській області від13 квітня 2017 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №520/11821/15-ц, виданого Київським райсудом м.Одеси 10.04.2017 року. Копію постанови про відкриття виконавчого провадження ОСОБА_4 отримав і з липня 2017 року щомісяця сплачує на рахунок виконавчої служби на виконання судового рішення грошові кошти від 1500 грн до 400 грн на місяць. На день вирішення спору відповідач сплатив загалом 13189,85 грн.

Сторона позивача доводить, що відповідач зобовязаний виконати рішення суду і сплатити ОСОБА_3 488970 грн одним платежем, тому як питання розстрочки (або відстрочки) виконання судового рішення ОСОБА_4 не ставилось і, відповідно, не вирішувалось судом, який видав виконавчий лист. Оскільки ОСОБА_4 ухиляється від належного виконання зобовязань, покладених на нього рішенням суду, то боржник у відповідності до положень ст..625 ЦК України на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За розрахунками позивача інфляційні втрати від суми боргу 488970 грн за рік складають 65522,04 грн; 3% річних від суми боргу дорівнюють 15513,07 грн.

Окрім того, на думку позивача ОСОБА_4 зобовязаний сплатити відсотки за весь час користування позикою в сумі 488970 грн за період з 14.02.2017 року по лютий місяць 2018 року за обліковою ставкою НБУ. Суму відсотків складає 60411,22 грн.

Представник відповідача, не визнаючи вимоги ОСОБА_3, стверджував, що позов є безпідставним і не підлягає задоволенню. Сторона відповідача також посилалась на скрутне матеріальне становище, внаслідок чого ОСОБА_4 не має можливості повернути борг за договором позики в повному обсязі, тому повертає частками.

Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав:

Згідно зі ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку.

Судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини, які визначаються договором позики. Договором позики, укладеним між сторонами 24 лютого 2014 року не встановлено розмір процентів за користування позикою і не визначено строк дії договору. ОСОБА_3, звертаючись в 2016 році до суду з вимогами про стягнення з ОСОБА_4 боргу за договором позики, вимагала стягнути тільки суму позики в розмірі 18 000 дол.США . Судовим рішенням від 14.02.2017 року вимоги ОСОБА_3 були задоволені. Щодо строку дії договору. Судовим рішенням встановлено, що термін виконання ОСОБА_5 зобовязань щодо повернення позики настав у семиденний строк від дня предявлення ОСОБА_6 вимоги про повернення боргу. З цього періоду дія договору позики припинена і правові підстави стягнення відсотків за користування позикою відсутні. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобовязання. Така правова позиція викладена у рішенні ОСОБА_7 Верховного Суду у рішенні № 444/9519/12 Стаття 625 ЦК України входить до розділу І «Загальні положення про зобовязання» книги 5 ЦК України, в тому в ній визначені загальні правила відповідності за порушення грошового зобовязання і її дія поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань.

Оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобовязання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року, та Постанові Верховного Суду по справі №459/3560/15-ц від 16.05.2018 року.

Суд перевірив розрахунки позивача щодо 3% річних з суми боргу та щодо розміру інфляційних втрат з суми боргу за період з дня ухвалення судового рішення 14.02.2017 року і по 31.01.2018 року (позов до суду надано 22.03.2018 року). Суд погоджується з наданими розрахунками. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти в сумі 15513,07 грн (3% річних) + 65522,04 грн (інфляційний втрати) = 81035,11 грн.

Доводи представника відповідача, що борг за договором позики визначено в іноземній валюті 18000 дол.США, тому вимоги позивача про інфляційні втрати є незаконними, не містяться на фактичних обставинах даної справи. Судовим рішенням сума боргу за договором позики визначена в 18000 дол.США і в національній валюті 488970 грн. Відповідач з липня місяця 2018 року сплачує на рахунок виконавчої служби на виконання судового рішення грошові кошти в національній валюті. Тобто, відповідач самостійно вирішив повертати борг в національній валюті, а не в іноземній. Доводи відповідачевої сторони про повернення боргу щомісячними внесками не містяться на положеннях ЗУ «Про виконавче провадження» і фактичних обставинах по справі, тому як відповідне рішення суду про розстрочку виконання виконавчого листа відсутнє. Таким чином, судом встановлено, що на момент звернення ОСОБА_3 до суду з цим позовом ОСОБА_4 рішення суду не виконав і борг в сумі 488970 грн не повернув.

Відповідно до положень ст.141 ЦПК України відповідач зобовязаний відшкодувати позивачу витрати на оплату судового збору пропорційно задоволеним позовним вимогам в сумі 810,35 гр.

Керуючись ст.ст.259,263-265,268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів у звязку з невиконанням рішення суду задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) 81035 грн 11 коп.

Стягнути з ОСОБА_4 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_2) сплачений судовий збір в розмірі 810 грн 35 коп.

В іншій частині позов ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено в апеляційний суд Одеської області через Київський райсуд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя Калашнікова О. І.