Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/32291/15-ц

провадження № 61-17495св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у складі судді Притули Н. Г. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І., Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району», про усунення перешкод в користуванні спільною сумісною власністю.

Позовна заява мотивована тим, що у користуванні позивача перебуває квартира АДРЕСА_1. У підвальному приміщенні зазначеного будинку розміщуються комори, якими користуються мешканці зазначеного будинку, позивач користувався коморою № 13.

Проте відповідач, який є власником квартири АДРЕСА_3, самоправно захоплює комори мешканців у підвалі в тому числі і комору № 13, якою користувався позивач. Відповідач встановив металеві двері у підвальному приміщенні будинку чим обмежив доступ співвласникам допоміжних приміщень до комор. У зв'язку з чим позивач не має змоги потрапити до своєї комори у підвалі, в якій знаходяться його особисті речі: електроінструмент, дитячі речі, приладдя, тощо.

Оскільки власники неприватизованих квартир багатоквартирного будинку є співвласниками допоміжних приміщень нарівні з власниками приватизованих квартир відповідно до рішення Конституційного Суду України від 02 березня

2004 року № 4-рп/2004, позивач звернувся до суду для захисту своїх порушених прав.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просив зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у користуванні коморою, позначеною на поверховому плані під АДРЕСА_4 шляхом демонтажу металевих дверей, встановлених відповідачем у підвалі цього будинку.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем не надано доказів користування підвальним приміщенням № 13 та про порушення його прав.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 16 травня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо недоведеності існування усталеного порядку користування підвальним приміщенням (коморами) не відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, оскільки позивач у своїх поясненнях, і свідки підтвердили встановлення між співвласниками будинку усталеного порядку користування коморами у підвалі цього будинку, зокрема використання позивачем комори № 13.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану справу до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_4

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 є наймачем квартири АДРЕСА_1, яка надана йому 23 липня 1992 року на підставі ордеру НОМЕР_1.

ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19 червня

2006 року.

У підвальному приміщенні будинку АДРЕСА_4 розміщуються комори.

У березні 2006 року ОСОБА_4 надійшла відповідь від ЖЕК № 1005 на скаргу мешканців будинку АДРЕСА_4 щодо самовільного захоплення комор, із якої вбачається, що ОСОБА_5 займає комору № 23. Комори №№ 19, 21, 22, 24 ОСОБА_5 займає за письмовою згодою мешканців квартир №№ 5, 6, 13, 19 вказаного будинку. Станом на 30 березня 2006 року в підвальному приміщенні вказаного будинку ремонтно-будівельні роботи не проводяться.

Із листа Департаменту житлово-комунальної інфраструктури від 23 лютого 2015 року № 058/4-ОП/КО-1850-843 вбачається, що 13 лютого 2015 року проведено обстеження будинку АДРЕСА_4 та встановлено, що прибудова до квартири здійснена у 2004 році. У підвальному приміщенні будинку частина сараїв, що розташована під квартирою № 2 зайнята власником цієї квартири та він з'єднав їх із приміщеннями квартири. Доступу комісії до квартири № 2 та відокремлених підвальних приміщень власником не надано. Також у листі зазначено, що проектно-дозвільна документація на проведення зазначених робіт в експлуатуючій організації відсутня.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Підставою для подання позову згідно з цією нормою є вчинення третьою особою перешкод власнику, посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей.

Право власності має захищатися лише при доведеності самого факту його порушення із застосування наслідків, у тому числі знесення чи усунення інших перешкод у користуванні майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 10 ЦПК України 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 57 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до статті 60 ЦПК України 2004 року кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, установлених статтею 61 цього Кодексу. Указане правило діє, якщо в нормах матеріального права не має вказівки про перерозподіл обов'язків доказування.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що позивач не надав суду жодного належного та допустимого доказу, що ОСОБА_5 чинить перешкоди ОСОБА_4 у користуванні коморою № 13, оскільки саме на позивача покладено обов'язок із доведення факту дійсного порушення його прав, яке, на його думку, полягає у позбавленні можливості вільно користуватися та розпоряджатися належним йому майном, проте, зазначену обставину доведено у встановленому порядку не було.

Доводи касаційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції щодо недоведеності існування усталеного порядку користування підвальним приміщенням (коморами) не відповідають дійсним обставинам справи та нормам матеріального права, оскільки позивач у своїх поясненнях, і свідки підтвердили встановлення між співвласниками будинку усталеного порядку користування коморами у підвалі цього будинку, зокрема використання позивачем комори № 13, не заслуговує на увагу, оскільки не доведено яким чином ОСОБА_5 чинить ОСОБА_4 перешкоди у користуванні коморою № 13, адже він користується коморами №№ 19, 21, 22, 23,24.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 16 травня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 27 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик