Дата документу 03.12.2018 Справа № 336/33/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Є.У.№336/33/17 Головуючий у 1 інстанції: Голубкова М.А.
№ 22-ц/807/345/18 Суддя-доповідач: Крилова О.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Крилової О.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.,

розглянувши в порядку письмового позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання майна спільною сумісною власністю,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування позовних вимог зазначала, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3

Від шлюбу подружжя має двох дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4.

У період шлюбу, 27 серпня 1991 року, сторонами по справі за спільні грошові кошти був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1. За їх усною домовленістю із відповідачем покупцем будинку за договором купівлі-продажу вказаний відповідач, відповідно будинок був зареєстрований за відповідачем, оскільки на той момент укладення договору сторони мали нормальні стосунки та шлюбні відносини, а тому на кого реєструвати спільне майно, не мало для них значення.

Посилаючись на зазначені обставини просила суд, визнати за нею право на 1/2 частину житлового будинку за адресою АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2018 року позов задоволено у повному обсязі.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, житловий будинок; АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, право власності на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 600 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що позивач не проживала у спірному будинку, шлюб між сторонами було розірвано 9 квітня 2010 року, а відтак позивачкою пропущений строк позовної давності, що тягне відмову у задоволенні позову.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що з 04.03.1989 року до 09.04.2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували у шлюбі (а.с. 6, 43).

Від шлюбу подружжя має двох дітей - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_4. (вказані обставинами визнавались сторонами під час судового розгляду).

У період шлюбу, 27 серпня 1991 року, подружжям ОСОБА_6 був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1, покупцем якого за усною домовленістю сторін був відповідач по справі - ОСОБА_3, що підтверджується копією договору купівлі-продажу посвідченого державним нотаріусом П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори за р№2-1445.(а.с. 8,9).

Таким чином, судом було встановлено, що спірний будинок був придбаний у період шлюбу, а тому в силу закону є спільною власністю подружжя.

Так, суд першої інстанції правильно послався на положення ст. 22 Кодексу «Про шлюб та сім'ю», що діяв на момент придбання спірного житла, за якими майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Посилання відповідача на пропуск строку позовної давності, а також на те, що позивач не проживала у будинку тощо, не впливають на правильність висновків суду.

Так, позивач з укладенням договору купівлі-продажу будинку під час перебування у шлюбі з відповідачем, вже в силу закону набула право власності на частину будинку і це право власності відповідачем не оспорювалося.

Таким чином, саме ідповідач, вважаючи себе єдиним власником, протягом строку позовної давності мав спростовувати встановлену законом презумпцію спільності майна, придбаного подружжям.

За ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Так, відповідач не наводить жодних доказів на підтвердження того, що будинок не становить об'єкт спільної власності подружжя, або що позивач позбавлена власності на нього.

За положеннями чинного законодавства (ст. 60 СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таким чином, як законом, який діяв на час придбання будинку, так і за чинним Сімейним кодексом встановлена презумпція спільності майна, набутого подружжям у шлюбі.

Суд першої інстанції надав правильну оцінку посиланням відповідача на те, що будинок був придбаний на кошти його батька. Зокрема, суд зазначив, що на підтвердження вказаних обставин відповідачем ОСОБА_3 до матеріалів справи надано копію ощадної книжки ОСОБА_8. Так згідно змісту вказаних доказів ОСОБА_8 в період з 02.07.1991 року по 13.08.1991 року (до дати придбання спірного будинку ) знято з власного рахунку 1770 за поясненнями відповідача - карбованців. ОСОБА_8 з особового рахунку НОМЕР_2 ощадної книжки у період з 20.12.1990 року до 13.08.1991 року знято 6540 карб., а також з особового рахунку НОМЕР_3 ощадної книжки у період з квітня 1989 року по серпень 1991 року знято - 2240 карбованців, що загалом складає 10550 карбованців.

Згідно договору купівлі - продажу спірний будинок було придбано за ціною 22000 крб. та стягнуто 2200 крб. державного мита.

Факт передання ОСОБА_8 грошових коштів відповідачу ОСОБА_3 в розмірі 10550 карб. на придбання житлового будинку жодними доказами підтверджено не було.

Крім того, не надано жодних доказів на підтвердження того, що навіть у разі надання грошових коштів батьком відповідача, була будь-яка домовленість, що грошові кошти передані батьком саме з умовою оформлення на нього, або на відповідача права власності, а не подаровані подружжю, чи не передані з умовою їх повернення.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи, що відповідачем не доведені власні заперечення, суд першої інстанції ухвалив відповідне закону рішення, підстав для скасування якого судова колегія не вбачає.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16 серпня 2018 року по цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 3 грудня 2018 року

Головуючий О.В. Крилова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков