ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/995/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" червня 2018 р. м. Київ

Дарницький районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді Гальонкіної Ю.С., при секретарі судового засідання Петрик А.В., за участю представника позивача - ОСОБА_2, представника відповідача - ОСОБА_3, розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини», третя особа: ОСОБА_5, про захист прав споживачів, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом, у якому просила визнати недійсними договори про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 97 від 01 вересня 2013 року та № 258 від 01 вересня 2016 року, укладені між ОСОБА_4 та приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини» та застосувати наслідки недійсності цих правочинів, стягнувши з приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» на її користь 46 940 грн вартості навчання та 50 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на ті обставини, що у серпні 2013 року її син ОСОБА_5 вступив на навчання до відповідача на факультет «Лікувальна справа», для здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня - молодший спеціаліст, за спеціальністю 5.12010101 Лікувальна справа, кваліфікацією фельдшер, за денною формою навчання.

Під час вступу до навчального закладу позивача було повідомлено про те, що у відповідача наявні всі передбачені чинним законодавством України дозвільні документи на право надання освітніх послуг Міністерством освіти України, а також те, що заклад акредитований.

01 вересня 2013 року позивач уклала з відповідачем договір № 97 про навчання її сина ОСОБА_5 у приватному вищому навчальному закладі «Міжнародний коледж медицини» терміном 3 роки та оплатою за навчання у розмірі 9 500 грн перший курс, 11 000 грн другий курс та 11000 грн третій, які позивачка сплатила відповідачу відповідно до умов договору.

Однак у 2016 році директор відповідача повідомив про те, що навчання за спеціальністю «Лікувальна справа» триває 4 роки та є необхідність укласти додаткові угоди про навчання на 4-й курс., у зв'язку з чим 01 вересня 2016 року між сторонами був укладений договір про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 258 строком на 1 рік по 30 червня 2017 року з вартістю навчання 11000 грн, з яких позивач сплатила 6 000 грн. Всього позивач сплатила за навчання сина 46 940 грн.

Проте на початку 2017 року директор відповідача повідомила, що у навчального закладу відсутні дозвільні документи та акредитація у зв'язку з чим позивач не буде допущений до складання кваліфікаційного державного іспиту «КРОК-М» і відповідачем не буде видано йому диплом молодшого спеціаліста. Крім того, ОСОБА_5 не було внесено до Єдиної державної електронної бази з питань освіти.

Отже, ні на момент укладення договорів про навчання та надання додаткових освітніх послуг ні на момент звернення до суду з позовом відповідач не мав жодних ліцензій та інших необхідних дозволів для здійснення діяльності у сфері освіти, тому освітня послуга надавалась відповідачем незаконно, чим порушено права позивача як споживача послуг.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити позов з викладених у ньому підстав.

Представники відповідача у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову, вказавши, що під час навчання сина позивачки навчальний заклад перебував у процесі отримання ліцензії на надання освітніх послуг у сфері вищої освіти, а по закінченню навчання йому була надана повна загальна середня освіта, про що видано атестат.

Третя особа, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи до суду не з'явився, не повідомив про причини неявки, письмових пояснень на позов не надав, тому суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності.

Заслухавши представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вивчивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини та дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Судом установлено, що у серпні 2013 року син ОСОБА_4 - ОСОБА_5 вступив на навчання до приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» на факультет «Лікувальна справа».

01 вересня 2013 року між приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини» (виконавцем) та ОСОБА_4 (замовником) укладено договір № 97 в інтересах третьої особи ОСОБА_5 про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України, за яким виконавець взяв на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання студента (надати освітню послугу) за денною формою навчання, освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст за спеціальністю 5.12010101 Лікувальна справа, кваліфікацією фельдшер (п. 2.2 договору) (а.с. 14-16)

Навчання проводиться на навчальних базах виконавця строком 3 роки, строк дії договору з 01 вересня 2013 року по 30 травня 2016 року (п. 1.3, 1.4 договору)

Відповідно до п. 1.1 договору студентом є фізична особа, який за цим договором є замовником або третьою особою, в інтересах якого укладено договір та є отримувачем послуг для здобуття вищої освіти, з подальшою видачею відповідного документа про вищу освіту.

Відповідно до п. 2.1.1, п. 2.1.4 договору виконавець зобов'язується надати студенту в повному обсязі та в належній якості освітні послуги в часині підготовки фахівця вищої спеціальної освіти в межах навчальних планів і програм виконавця, розроблених у відповідності до державних стандартів загальної середньої та вищої, включаючи медичну, освіти, видати студенту документ про освіту державного зразка, за умови виконання вимог, передбачених цим договором, в тому числі відсутності заборгованості замовника за надані послуги з навчання та додаткові освітні послуги перед виконавцем.

Плата за надання освітніх послуг встановлена п. 4.1 та п. 4.2 та складає: 1 курс - 9 500 грн, 2 курс - 11 000 грн та 3 курс 11 000 грн. Загальна вартість на момент укладення договору освітньої послуги за термін навчання відповідно до п. 1.3 договору становить 31 500 грн, які сплачені позивачкою в повному обсязі згідно з квитанціями, які наявні в матеріалах справи (а.с. 18-34)

01 вересня 2016 року між тими ж сторонами укладено договір № 258 про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України, за яким виконавець взяв на себе зобов'язання за рахунок коштів замовника здійснити навчання студента (надати освітню послугу) на тих же умовах додатково строком на 1 рік з 01 вересня 2016 року по 30 травня 2017 року зі сплатою за 4-й курс навчання 11 000 грн, з яких позивач сплатила 6 600 грн (а.с.11-13, 18-19)

Відповідно до п. 4.3 договорів плата за навчання відповідного навчального року не враховує донарахування індексу інфляції на момент оплати за навчання, оплату за проживання у гуртожитку, використання в навчальному процесі послуг ливарної лабораторії та інші додаткові освіті послуги (пропущені заняття без поважної причини)

Всього ОСОБА_4 сплатила за навчання сина відповідачу за цими договорами 46 940 грн, що підтверджується відповідними квитанціями, які містяться в матеріалах справи.

На початку 2017 року директор відповідача повідомила позивача про те, що у навчального закладу відсутні дозвільні документи та акредитація, тому позивач не буде допущений до складання кваліфікаційного державного іспиту «КРОК-М» і йому не буде видано диплом молодшого спеціаліста, чого не заперечували представники відповідача у судовому засіданні та вказали, що дійсно у навчального закладу на момент укладення договорів про надання освітніх послуг були відсутні дозвільні документи на надання вищої освіти, а навчальний заклад перебував у процесі отримання ліцензії на надання освітніх послуг у сфері вищої освіти

На час розгляду справи в суді представники відповідача так і не надали відповідних дозвільних документів та вказали, що вони пропонували позивачу переведення її сина на іншу спеціальність в інший навчальний заклад для здобуття вищої освіти, а по закінченню навчання в їхньому навчальному закладі ОСОБА_5 був виданий атестат про те, що він здобув повну загальну середню освіту в 2015 році та академічна довідка № 163 про те, що він навчався з 01 вересня 2013 року по 31 січня 2017 року у ПВНЗ «Міжнародний коледж медицини» (а.с. 57-61)

Відповідно до наказу ПВНЗ «Міжнародний коледж медицини» № 2 від 01 лютого 2017 року ОСОБА_5 був відрахований з ПВНЗ «Міжнародний коледж медицини» за власним бажанням.

Згідно з відповіддю першого заступника міністра Міністерства освіти і науки України на лист від 27 вересня 2017 року стосовно надання інформації про наявність ліцензії та сертифікатів про акредитацію у ПВНЗ «Міжнародний коледж медицини» повідомлено, що за наявною інформацією у період з 2013 року по 18 вересня 2017 року ПВНЗ «Міжнародний коледж медицини» не мав ліцензій Міністерства освіти і науки України на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої та/або професійної освіти, та свідоцтв про акредитацію напрямів підготовки, спеціальностей.

При цьому у листі вказано, що відповідно до наказу МОН України від 19 вересня 2017 року № 199л цей заклад отримав ліцензію на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої освіти за першим (бакалаврським) рівнем зі спеціальності 226 «Фармація» (а.с. 35).

З огляду на викладені обставини, судом встановлено, що відповідач на час укладення оспорюваних договорів про навчання та надання освітніх послуг не мав повноважень надавати відповідні освітні послуги, оскільки не мав ліцензії на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст, спеціальністю 5.12010101 Лікувальна справа, кваліфікацією фельдшер, а отже вчинив ці правочини без відповідної ліцензії та ввів в оману позивача щодо свого права на вчинення таких правочинів.

Згідно з ч. 7 статті 1 Закону України «Про вищу освіту» від 01 липня 2014 року (в редакції, чинній на час укладення договору у вересні 2016 року), положення якого, зокрема, щодо ліцензування вищого навчального закладу, кореспондуються з положеннями Закону України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року, який діяв на час укладення оспорюваного договору у 2013 році у відповідній редакції, вищий навчальний заклад - окремий вид установи, яка є юридичною особою приватного або публічного права, діє згідно з виданою ліцензією на провадження освітньої діяльності на певних рівнях вищої освіти, проводить наукову, науково-технічну, інноваційну та/або методичну діяльність, забезпечує організацію освітнього процесу і здобуття особами вищої освіти, післядипломної освіти з урахуванням їхніх покликань, інтересів, здібностей.

Відповідно до ч. 15 ст. 1 Закону України «Про вищу освіту» ліцензування - процедура визнання спроможності юридичної особи провадити освітню діяльність за певною спеціальністю на певному рівні вищої освіти відповідно до стандартів освітньої діяльності.

Законом України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», який діяв на момент укладення договору у 2013 році, передбачено, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягають такі види господарської діяльності, зокрема як діяльність у сфері освіти.(п. 7 ч. 1 ст. 9 цього Закону)

Відповідно до ч. 1 ст. 25, ч. 5 ст. 73 Закону України «Про вищу освіту» вищий навчальний заклад, який бажає акредитувати освітню програму, подає Національному агентству із забезпечення якості вищої освіти письмову заяву та документи, що підтверджують відповідність його освітньої діяльності стандарту вищої освіти та відповідною спеціальністю.

Платні та інші послуги надаються вищими навчальними закладами за умови відповідності матеріально-технічної бази вимогам законодавства, а у разі встановлення законодавством вимог щодо необхідності ліцензування або отримання дозволів для надання платної послуги - після отримання таких дозвільних документів.

Відповідно до ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 227 ЦК України передбачено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином.

Крім того, відповідно до положень, закріплених у ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», забороняється здійснення нечесної підприємницької практики. Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною.

Пунктом 5 частини 2 цієї статті передбачено, що якщо підприємницька практика спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно характеру, атрибутів та прав продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди тощо.

Підприємницька практика є такою, що вводить споживача в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначній спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Частиною 6 цієї статті передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Ураховуючи, що відповідач ні на час укладення з позивачем оспорюваних договорів про навчання та надання додаткових освітніх послуг ні на даний час не мав та не має відповідної ліцензії для здійснення діяльності у сфері вищої освіти за освітньо-кваліфікаційним рівнем молодший спеціаліст, спеціальністю 5.12010101 Лікувальна справа, кваліфікацією фельдшер, а отже вчинив ці правочини без відповідної ліцензії, не надав цієї інформації позивачу при укладенні договорів та ввів в оману позивача щодо свого права на вчинення таких правочинів та надання таких освітніх послуг, тому їх потрібно визнати недійсними з моменту їх вчинення, як передбачено ст. ст. 203, 215, 227, 236 ЦК України, та застосувати наслідки недійсності цих правочинів (ст. 216 ЦК України), стягнувши з відповідача на користь позивача кошти, сплачені за навчання сина у розмірі 46 940 грн.

Посилання представника відповідача на ті обставини, що оспорювані договори припинили свою дію, оскільки син позивача був відрахований з коледжу за власним бажанням (п. 6.1 договору), тому вони не можуть бути визнані недійсними, є безпідставними, оскільки це не спростовує висновку суду про вчинення спірних правочинів без відповідної ліцензії та введення позивача в оману стосовно освітніх послуг, які надаються цим навчальним закладом, та права відповідача на вчинення таких правочинів, а також порушення прав позивача як споживача послуг, та не є перешкодою для визнання їх недійсними виходячи з пріоритету захисту прав особи.

Посилання представника відповідача на ті обставини, що Законом України «Про вищу освіту» такий освітньо-кваліфікаційний рівень як молодший спеціаліст було анульовано, тому син позивача не мав можливості в будь-якому разі отримати його за результатами навчання, є безпідставними та не спростовують висновків суду, оскільки на момент укладення оспорюваного договору у 2013 році така кваліфікація була передбачена Законом України «Про вищу освіту» від 17 січня 2002 року в редакції, яка діяла на час його укладення, проте, відповідач не мав відповідних ліцензій Міністерства освіти і науки України на здійснення освітньої діяльності у сфері вищої та/або професійної освіти, та свідоцтв про акредитацію напрямів підготовки, спеціальностей.

При цьому, укладаючи договір у 2016 році про надання освітніх послуг та пропонуючи надання їх позивачу на здобуття освітньо-кваліфікаційного рівня молодший спеціаліст, відповідач не довів до відома позивача, що цей рівень вищої освіти вже не передбачено для присудження за результатами навчання Законом України «Про вищу освіту» в редакції від 01 липня 2014 року та те, що відповідач не має повноважень на надання вищої освіти взагалі, натомість уклав відповідний договір.

За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині та визнання оспорюваних договорів про навчання та надання додаткових освітніх послуг недійсними.

Також у зв'язку з визнанням цих договорів недійсними з відповідача підлягає стягненню на користь позивача моральна шкода, завдана вчиненням таких правочинів, як передбачено ст. 23, ч. 2 ст. 216, ч. 2 ст. 227 ЦК України, яка оцінюється судом з урахуванням вимог розумності та справедливості у розмірі 2 000 грн та яка полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою відповідача щодо неї та її сина, оскільки ними були втрачені 4 роки життя дитини і вона так і не отримала за цей час того, на що розраховувала при укладенні правочину - належної освіти її сина з вини відповідача.

Крім того, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704 грн 80 коп.

На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 5, 7, 12, 13, 76, 77, 80, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини», третя особа: ОСОБА_5, про захист прав споживачів, стягнення коштів, відшкодування моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати недійсними договори про навчання та надання додаткових освітніх послуг громадянам України та іншим особам, що постійно проживають на території України № 97 від 01 вересня 2013 року та № 258 від 01 вересня 2016 року, укладені між ОСОБА_4 та приватним вищим навчальним закладом «Міжнародний коледж медицини».

Застосувати наслідки недійсності правочинів та стягнути з приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» на користь ОСОБА_4 46 940 грн коштів, сплачених за навчання та 2 000 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з приватного вищого навчального закладу «Міжнародний коледж медицини» в дохід держави 704 грн 80 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подачі апеляційної скарги.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд м. Києва шляхом подання протягом 30 днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Ю.С. Гальонкіна

Повний текст рішення складено 18 червня 2018 року.