Провадження № 2/161/989/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 червня 2018 року

Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого судді Івасюти Л.В. з участю секретаря судового засідання Соколової К.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засідання цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ "Родовід банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Луцького міськрайонного суду Волинської області знаходиться цивільна справа за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ «Родовід Банк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21.07.2008 року між відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 90/АК-00004.08.2, згідно якого ВАТ «Родовід Банк» відкрив ОСОБА_1 невідновлювальну кредитну лінію на загальну суму 11509, 00 доларів США 00 центів, терміном по 21.07.2015 року, включно на купівлю автомобіля із процентною ставкою за кредитом за кредитним договором у розмірі 7,7 % річних, а також щомісячної плати за обслуговування кредиту у розмірі 0,3 % від суми виданого кредиту.

В забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним кредитним договором між сторонами 21.07.2018 року був укладений договір застави транспортного засобу № 90/АК-00004.08.2-3, згідно якого відповідач надав позивачу належне йому на праві власності в заставу майно, а саме: автомобіль марки ЗАЗ, модель LANOS TF69YO, рік випуску 2008, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

Однак, взяті на себе зобовязання щодо повернення кредиту та сплати процентів відповідач по справі порушив, в звязку з чим у ОСОБА_1 виникла заборгованість перед кредитором, яка станом на день подачі позову становить 302 950,95 грн., з яких: 271 600,13 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту (за період з 30.10.2016 по 30.10.2017); 25 612,00 грн. пеня за несвоєчасне погашення заборгованості процентів за кредитом ( за період з 30.10.2016 по 30.10.2017); 2 984,83 грн. сума 3% річних від суми простроченої основної заборгованості за кредитом (за період з 08.09.2015 по 30.10.2017); 281,48 грн. сума 3% річних від суми прострочених процентів за кредитом (за період з 08.09.2015 по 30.10.2017); 509,04 грн. сума 3% річних від суми простроченої плати за обслуговування кредиту (за період з 08.09.2015 по 28.09.2017); 1 961,80 грн. інфляційні втрати від суми простроченої заборгованості за платою за обслуговування кредиту.

Посилаючись на вищенаведене, позивач просить звернути стягнення на предмет застави за Договором застави № 90/АК-00004.08.2-3 від 21.07.2008 року, а саме: на автомобіль марки ЗАЗ, модель LANOS TF69YO, рік випуску 2008, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2, що належить ОСОБА_1 на праві власності шляхом продажу зазначеного автомобіля з публічних торгів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій передбачених Законом України «Про виконавче провадження».

В своїх заявах представник позивача позов підтримав повністю. Просив суд задовольнити позов банку.

Представник відповідача адвокат ОСОБА_2 подав письмову заяву у якій вказав, що відповідач позовні вимоги Банку не визнає, вважає їх безпідставними, а тому такими що не підлягають задоволенню, також вказав, що в звязку з порушенням ОСОБА_1 кредитного договору ПАТ «Родовід Банк» у лютому 2015 року звернувся в Луцький міськрайонний суд з позовною заявою про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, таким чином, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України - змінивши строк виконання основного зобовязання.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.05.2016 року вищевказаний позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково, стягнено солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 47 815,55 грн., що еквівалентно 1888,45 дол. США, та заборгованість у сумі 20 454,07 грн. Вирішено питання про судовий збір. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 29.09.2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення тіла кредиту і процентів змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 21.07.2008 року за тілом кредиту і процентами в сумі 1888,45 дол. США, що еквівалентно 47 815,55 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.05.2016 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 29.09.2016 року залишено без змін.

На сьогоднішній день вказане судове рішення повністю виконано, що підтверджується як випискою з особового рахунку поданої Банком, так і квитанціями поданими представником відповідача.

Таким чином, відповідач вважає, що ПАТ «Родовід Банк» скориставшись своїм правом встановленим ч. 2 ст. 1050 ЦК України, трансформував зобовязання за кредитним договором в зобовязання по виконанню судового рішення, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла на час спірних правовідносин).

Відповідач вважає, що оскільки згідно ч. 3 ст. 3 Закону України «Про заставу» застава має похідний характер від основного зобовязання і є дійсною до припинення основного зобовязання, однак в даному випадку ним повністю виконано основне зобовязання, а тому останнє є припиненим, то й право застави автомобіля теж підлягає припиненню, а позов не підлягає до задоволення.

Дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до наступного висновку.

Відповідно до Конституції України головним обов'язком держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини (частина друга статті 3). Забезпечення прав і свобод, крім усього іншого, потребує, зокрема, законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод (абз.4 пп.3.2 п.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 24 грудня 2004 року №22-рп/2004).

Відповідно до вимог ч.1, 2, 3 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.

Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема верховенство права, змагальність, диспозитивність.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Способи захисту таких порушених прав, встановлені ст. 5 ЦПК України, ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Відповідно до ч .ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасником справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно ч. 2 ст. 13 ЦПК України - збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду.

Суд не може збирати докази що стосуються предмета спору, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених кодексом (ч. 7 ст. 81 ЦПК України).

Згідно ч. 3 ст. 12; ч. 1 ст. 81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, і які в розумінні ст. ст. 77-78 ЦПК України повинні бути належними, допустимими, достовірними та достатніми.

Судом встановлено, що 21.07.2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 90/АК-00004.08.2, згідно якого ВАТ «Родовід Банк» відкрив ОСОБА_1 не відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 11509,00 доларів США 00 центів терміном по 21.07.2015 року включно на купівлю автомобіля із процентною ставкою за кредитом за Кредитним Договором у розмірі 7,7 % річних, а також щомісячної плати за обслуговування кредиту у розмірі 0,3 % від суми виданого кредиту.

В забезпечення виконання зобов'язання за вищевказаним Кредитним договором між сторонами 21.07.2018 року був укладений договір застави транспортного засобу № 90/АК-00004.08.2-3, згідно якого відповідач надав позивачу належне йому на праві власності в заставу майно, а саме: автомобіль марки ЗАЗ, модель LANOS TF69YO, рік випуску 2008, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2.

В звязку з невиконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобовязань по погашенню кредиту, ПАТ «Родовід Банк» у лютому 2015 року звернувся в Луцький міськрайонний суд з позовною заявою про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.05.2016 року вищевказаний позов ПАТ «Родовід Банк» задоволено частково, стягнено солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором у сумі 47 815,55 грн., що еквівалентно 1888,45 дол. США, та заборгованість у сумі 20 454,07 грн. Вирішено питання про судовий збір. У решті позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 29.09.2016 року рішення суду першої інстанції в частині стягнення тіла кредиту і процентів змінено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 21.07.2008 року за тілом кредиту і процентами в сумі 1888,45 дол. США, що еквівалентно 47 815,55 грн. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.06.2017 року касаційну скаргу ПАТ «Родовід Банк» відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.05.2016 року та рішення апеляційного суду Волинської області від 29.09.2016 року залишено без змін.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч.1ст.626 ЦК України).

Визначене поняття зобовязання міститься у ч.1 ст.509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботи, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома субєктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право що кореспондує обовязку першій. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст.510 ЦК України).

Згідно з нормою ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобовязання є його прострочення, невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків.

Отже, у випадку предявлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти.

Дослідивши в судовому засіданні письмові докази по справі, суд приходить до переконання, що саме позивач АТ «Родовід Банк», звернувшись у лютому 2015 року до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, скориставшись своїм правом на зміну строку основного зобовязання, тим самим змінив строк виконання основного зобов'язання.

При цьому, позивач АТ «Родовід Банк» обгрунтовує своє право на зверненння з даним позовом до суду п. 3.6, 5.2 Кредитного договору, ст.ст. 625, 589, 590 ЦК України, ст.ст. 19, 20 Закону України «Про заставу».

За порушення строків повернення кредитів чи сплати процентів, сплачувати банку за кожний день прострочення пеню у розмірі 1,6 від суми простроченої заборгованості (п. 3.6. договору)

У разі недотримання позичальником умов цього договору Банк має право вимагати, в односторонньому порядку достроково його розірвання, повернення одержаних кредитів, сплати нарахованих за ними процентів, відшкодування збитків, заподіяних банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору, а у разі невиконання позичальником цих вимог звернути стягнення на предмет застави (п. 5.2 договору).

Суд вважає, що змінивши строк виконання основного зобовязання про дострокове погашення всієї заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а позивач втратив можливість нарахування з відповідача пені та інших платежів, які випливають саме з умов Кредитного договору.

З моменту ухвалення судових рішеннь (12 травня 2016 року, 29 вересня 2016 року), яким вирішено спір сторін щодо боргових зобовязань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину, площину виконання судового рішення, які врегульовані спеціальним законом Законом України «Про виконавче провадження».

Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року по справі № 564/2199/15-ц , провадження № 61-2404св18.

По даній справі на момент розгляду судом справи попереднє рішення суду повністю виконане, що підтверджується наданими сторонами документами.

При цьому, суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 1049 ЦК України грошова позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалась, на банківський рахунок позикодавця.

При зарахуванні грошової суми, стягнутої за рішенням суду, на банківський рахунок позикодавця грошова позика вважається повернутою.

Разом з тим статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а тому з часу зарахування на банківський рахунок сум, стягнутих за рішенням суду або добровільно сплачених позичальником на вимогу про дострокове повернення позики ці зобовязання вважаються припиненими.

Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду України від 06.07.2016 року у справі № 6-118цс16.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 593 ЦК України, право застави припиняється у разі припинення зобовязання забезпеченого заставою (Аналогічні вимоги зазначені в абз. 1 ч. 1 ст.28 Закону України «Про заставу»).

При цьому, як зазначено в ч.1 ст.26 Закону України «Про заставу» - заставодавець має право в будь-який час до моменту реалізації предмета застави припинити звернення стягнення на заставлене майно виконанням забезпеченого заставою зобов'язання.

Таким чином, застава є способом забезпечення зобовязань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобовязання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 572 ЦК України та стаття 1 Закону України «Про заставу»).

Відповідно до частин першої, другої статті 20 Закону України «Про заставу» заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави у разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

У разі ліквідації юридичної особи заставодавця заставодержатель набуває право звернення стягнення на заставлене майно незалежно від настання строку виконання зобов'язання, забезпеченого заставою.

Згідно із частиною першою статті 589 ЦК України в разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.

Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобовязання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (частини перша, друга статті 590 ЦК України).

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що застава як правовий інститут виконує забезпечувальну функцію виконання боржником основного зобовязання, тобто спрямований на те, щоб гарантувати кредитору-заставодержателю право на задоволення його вимог за рахунок певного, заздалегідь визначеного сторонами майна за наявності в боржника заборгованості перед кредитором.

Застава має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії договору (ч.3 ст.3 Закону України «Про заставу»)

При таких обставинах, оскільки на день прийняття рішення ОСОБА_1 повністю виконано основне зобовязання по кредитному договору, яке відповідно до рішення суду було трансформовано у виконавче провадження, то суд вважає, що право застави вищевказаного автомобіля марки ЗАЗ, модель LANOS TF69YO, рік випуску 2008, сірого кольору, кузов № НОМЕР_1, реєстраційний номер НОМЕР_2 припинено.

Отже, «основне зобовязання» - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обовязки сторін кредитного договору (правовий висновок ВСУ України по справі №6-53цс14 від 17 вересня 2014 року.)

При розгляді даної справи суд також зазначає наступне.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

Європейський Суд з прав людини зазначив, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року зобов'язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, а відмінності, які існують у державах учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Суд зобов'язаний оцінити кожен специфічний, доречний та важливий аргумент, а інакше вони не виконують свої зобов'язання щодо п.1 ст. 6 Конвенції (Рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, пункти 23. 25).

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов'язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставини кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов'язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією.

Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов'язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Європейський суд з прав людини у справі "Брумареску проти Румунії" дійшов висновку про те, що принцип правової визначеності є одним із фундаментальних аспектів верховенства права, і для того, щоб судове рішення відповідало вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно, щоб воно було розумно передбачуваним. Отже, забезпечення єдності судової практики є нічим іншим, як реалізацією принципу правової визначеності.

При цьому слід зазначити, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі "Редакція газети "Правоє дєло" та Штекель проти України", у судовому рішенні національного суду є можливим посилання на судові рішення українських судів, у яких суди схильні до відповідного тлумачення законодавчих положень, якими врегульовано подібні відносини, або у яких був загальний підхід національних судів у таких справах та вбачається, що відповідне тлумачення або загальний підхід національних судів у таких справах має впливати на прийняття судового рішення зі спору у подібних відносинах.

Керуючись ст.ст. 4, 12, 258, 259, 264, 265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації АТ "Родовід банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет застави відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Волинської області через Луцький міськрайонний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Луцького міськрайонного суду Л.В. Івасюта