Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 676/6336/15-ц

провадження № 61-20067св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року у складі судді Вдовичинського А. В. та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 23 січня 2017 року у складі колегії суддів: Купельського А. В., Спірідонової Т. В., Федорової Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа - ОСОБА_2, про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 06 травня 2006 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 000 євро зі сплатою процентів у розмірі 24 % річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 04 травня 2007 року.

ОСОБА_1 не виконав узяті на себе зобов'язання, внаслідок чого станом на 19 вересня 2015 року утворилась заборгованість, яка у добровільному порядку погашена не була.

На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором від 06 травня 2006 року у розмірі 4 323,95 євро, що еквівалентно 105 634,10 грн, з яких: 1 355,47 євро - заборгованості за процентами за користування кредитом; 2 968,48 євро - заборгованості з пені за період з 19 вересня 2012 року до 19 вересня 2015 року.

Рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 13 968,25 грн пені.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, щоОСОБА_1 належним чином не виконував умов кредитного договору, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість за пенею, яка підлягає стягненню. Оскільки розмір нарахованої пені значно перевищує розмір збитків, то суд зменшив розмір стягнутої пені на підставі частини третьої статті 551 ЦК України до 13 968,25 грн з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

Ухвалою Апеляційного суду Хмельницької області від 23 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки кошти за кредитним договором у належному розмірі повернено не було, пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. При цьому зазначив, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2012 року, яким стягнуто заборгованість з відповідача та яке не виконане боржником, строк позовної давності перервано.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині стягнення 13 968,25 грн пені і ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою, що з моменту прострочення відповідачем зобов'язань за кредитним договором позивач у період з 04 травня 2007 року до 20 липня 2012 року (понад п'ять років) нараховував пеню в розмірі 5 748,51 євро, яка була стягнута рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2012 року. Отже, позивач відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору, не мав підстав для нарахування пені в період з 19 вересня 2012 року до 04 жовтня 2014 року (що становить понад сім років з моменту прострочення).

Отже, рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 13 968,25 грн пені.

08 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Суди встановили, що 06 травня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 3 000 євро, зі сплатою процентів у розмірі 24 % річних та кінцевим терміном погашення кредиту до 04 травня 2007 року.

Нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбачених пунктом 5.1 договору, здійснюється, відповідно до пункту 5.2 кредитного договору протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконане позичальником.

Згідно з пунктом 5.5 кредитного договору терміни позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

ОСОБА_1 не виконав взятих на себе зобов'язань, внаслідок чого станом на 20 липня 2012 року утворилась заборгованість за кредитним договором від 06 травня 2006 року у розмірі 7 103,98 євро, що еквівалентно 69 405,88 грн.

Заочним рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 69 405,88 грн, з яких: 1 355,47 євро - заборгованості за процентами за користування кредитом; 5 748,51 євро - пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

У травні 2016 року відповідач подав до суду письмову заяву про застосування строку позовної давності.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Отже, звернувшись у серпні 2012 року з позовом до суду про стягнення всієї суми заборгованості за кредитним договором від 06 травня 2006 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, що належать йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Вказане встановлено судами та відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом, оскільки частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено: якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Однак такі вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» не заявляло.

Рішення судів в цій частині не оскаржується, тому не переглядається.

Разом з тим колегія суддів Верховного Суду не погоджується з рішеннями судів попередніх інстанцій в частині стягнення заборгованості за пенею за кредитним договором.

Звертаючись до суду з позовом в цій частині, банк просив суд стягнути пеню за період з 19 вересня 2012 року до 19 вересня 2015 року в розмірі 2 968,48 євро.

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, ухвалив рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за пенею, нарахованою за період з 19 вересня 2012 року до 04 жовтня 2014 року, в розмірі 13 968,25 грн.

Колегія суддів Верховного Суду не погоджується з таким висновком з огляду на таке.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення.

За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі.

У зобов'язальних правовідносинах пеня є договірним видом неустойки, тому її розмір та умови стягнення визначаються договором.

Нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань, передбачених пунктом 5.1 договору, здійснюється протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов'язання повинно бути виконане позичальником (відповідно до пункту 5.2 кредитного договору).

Згідно з умовами кредитного договору встановлений термін повного повернення кредитних коштів до 04 травня 2007 року включно (пункт 1.1 кредитного договору).

Установлено, що з моменту прострочення відповідачем зобов'язань за кредитним договором позивач в період з 04 травня 2007 року до 20 липня 2012 року нараховував пеню в розмірі 5 748,51 євро, яка була стягнута рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 23 листопада 2012 року.

Отже, позивач відповідно до умов укладеного між сторонами кредитного договору не мав підстав для нарахування пені в період з 19 вересня 2012 року до 04 жовтня 2014 року згідно з пунктом 5.2 кредитного договору.

Оскільки суди в частині позовних вимог щодо стягнення пені неправильно застосували норми матеріального права і ухвалення нового судового рішення не потребує встановлення фактичних обставин справи, ухвалені у справі судові рішення в цій частині підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за пенею за цим кредитним договором.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до цих правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Відповідно до статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин.

Статтею 412 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Оскільки суди неправильно застосували норми матеріального права в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за пенею за кредитним договором, це порушення призвело до ухвалення незаконних судових рішень, тому судові рішення в цій частині необхідно скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості в частині пені.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи вимоги вказаної норми права і те, що суд касаційної інстанції ухвалює нове рішення в частині позовних вимог щодо стягнення пені та змінює розподіл судових витрат, судовий збір за розгляд вказаних позовних вимог покладається на ПАТ КБ «ПриватБанк».

Крім того, на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню з ПАТ КБ «ПриватБанк» 534,61 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та 768 грн за розгляд справи в суді касаційної інстанції, які сплачені відповідачем.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, в інтересах якого діє представник ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Хмельницької області від 23 січня 2017 року в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення заборгованості за пенею за кредитним договором у розмірі 13 968,25 грн та стягнення 485,78 грн судового збору скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за пенею за кредитним договором у розмірі 13 968,25 грн відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 534,61 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції та 768 грн за розгляд справи в суді касаційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська