КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№22-ц/824/2756/2018 Головуючий в суді 1 інстанції - Соловей Г.В.
Унікальний №381/443/18 Суддя-доповідач - Панченко М.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі:

судді-доповідача Панченка М.М.

суддів Слюсар Т.А., Волошиної В.М.

при секретарі Кемському В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_4, на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до своєї колишньої дружини ОСОБА_5 і просив ухвалити рішення, яким відшкодувати на свою користь моральну шкоду у сумі 106.000грн., стягнувши указану суму з відповідачки.

Послався на те, що ОСОБА_5 систематично подає на нього заяви у різні адміністративні інстанції, суди та поліцію, стверджуючи, що він є психічно хворою людиною, має кримінальну відповідальність, не виконує батьківських обов'язків та не займається вихованням дітей. Указані дії відповідачки негативно вплинули на стан здоров'я позивача.

Вважає, що указаними неправомірними діями відповідачки позивачу заподіяна моральна шкода, яку він оцінює у розмірі 106.000 грн.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2018 року у позові відмовлено /т.1 а.с.232-236/.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належним чином вчинення відповідачкою неправомірних дій, якими було б заподіяно позивачу моральної шкоди.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення позову /т.1 а.с.243-247/.

Скаржник послався на те, що суд неналежно оцінив докази, надані позивачем, зокрема, не було надано належну оцінку висновку міжнародного інституту глибинної психології центру психологічної експертизи психодіагностики, оскільки в даному висновку зазначено про особливості психічного стану позивача, його переживань, тривоги, стурбованості й почуття. Позивач та його діти страждають від постійних конфліктів, принижень і переслідувань їх ОСОБА_5, а постійне знаходження в цій ситуації уже більше року провокує виснаження психологічних і фізичних сил організму.

Заслухавши доповідь головуючого судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення без змін рішення суду першої інстанції з таких підстав.

Як слідує з матеріалів справи і таке встановлено судом, 05.12.2003 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Сторони та їх діти є внутрішньо переміщеними особами з території м. Донецьк, що підтверджується довідками №, № та № від 08 листопада 2016 року. Позивач з дітьми на даний час проживають в м. Вишгороді. Відповідачка проживає окремо в м. Фастів Київської області.

16 вересня 2016 року Оболонським районним судом м.Києва прийнято рішення у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Питання визначення місця проживання дітей судовими інстанціями на час розірвання шлюбу не вирішувалося.

У зв'язку з конфліктом, який виник між сторонами стосовно визначення місця проживання їх дітей, ОСОБА_5 було подано до Оболонського районного суду м.Київа позов про визначення місця проживання малолітніх дітей. Даний позов за підсудністю було направлено до Вишгородського районного суду Київської області.

В свою чергу, ОСОБА_4 звернувся з позовом до Вишгородського районного суду Київської області про стягнення аліментів на утримання дітей, який був задоволений та судом прийнято рішення про стягнення з колишньої дружини на користь позивача аліментів на утримання неповнолітніх дітей щомісячно в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку платника аліментів.

Також, ОСОБА_4 подано зустрічний позов про визначення місця проживання малолітніх дітей.

На час розгляду даної справи, Вишгородським районним судом Київської області 05.04.2018 року прийнято рішення, яким визначено місце проживання неповнолітніх дітей з батьком - ОСОБА_4. Рішення не набрало законної сили узв'язку з подачею апеляційної скарги відповідачем.

Таким чином, судом об'єктивно встановлено факт перебування подружжя у конфліктних відносинах, у тому числі, з приводу питання визначення місця проживання їх спільних дітей.

В результаті зазначеного конфлікту, ОСОБА_5 подавала заяви, зокрема, Вишгородському міському голові ОСОБА_8, в яких просила відібрати у ОСОБА_4 дітей та передати їх на проживання разом з матір'ю.

Вважаючи, що указані заяви містили неправдиві відомості та наклепи в частині тверджень про те, що ОСОБА_4 є психічно хворою людиною, має кримінальну відповідальність, не виконує батьківських обов'язків та не займається вихованням дітей, позивач, зазначаючи про те, що такі дії відповідачки спричинили йому тяжкі душевні страждання, звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується колегія суддів, виходив з безпідставності позовних вимог.

Так, відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У пункті 5 зазначеної вище Постанови Пленуму ВСУ судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в тій частині, що в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричиненням моральної шкоди позивачу.

При цьому, як обґрунтовано зазначив суд, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність вищевказаних обставин.

Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.

У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вважає, що відповідач, звертаючись до органів державної влади, правоохоронних органів, суду з відповідними заявами спричинила йому моральну шкоду, яка виразилися в душевних стражданнях так, як йому необхідно було спростовувати відомості на які відповідач посилалася у своїх заявах і це спричинило для нього незручності.

Однак, суд вважає, що відповідач, звертаючись з відповідними заявами до державних установ, намагалася вирішити питання щодо її участі у вихованні та проживанні її дітей та не переслідувала мети завдати душевних страждань позивачеві.

Зазначаючи про недостовірність відомостей, викладених у заявах, ОСОБА_4 при цьому не ставить питання про спростування відповідної інформації або щодо визнання такої інформаційної недостовірною.

На підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди позивач не надав будь-яких доказів у розумінні ст.ст.76-81 ЦПК України на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача.

Крім того, незрозуміло з яких міркувань виходив позивач при визначенні розміру моральної шкоди.

В позовній заяві та в апеляційній скарзі позивач посилається на Висновок Міжнародного Інституту глибинної психології Центр психологічної експертизи та психодіагностики від 29.06.2017 року, в якому зі слів позивача, експертом встановлено факт негативного впливу поведінки відповідача на психоемоційний стан ОСОБА_4.

Однак, указаного документу позивачем до матеріалів справи додано не було.

В матеріалах справи наявний лише Висновок №1/04-17 від 24.04.2017 року Міжнародного Інституту глибинної психології Центр психологічної експертизи та психодіагностики.

Проте, відповідне дослідження стосувалося рівня психічного розвитку дітей сторін, визначення психологічних нужд та потреб розвитку, особливостей ставлення до членів сім'ї його дітей сина ОСОБА_6 та доньки ОСОБА_7, а отже, даний висновок не пов'язує погіршення стану здоров'я позивача, а саме душевних страждань, з діями та поведінкою ОСОБА_5.

Що стосується посилання позивача на поширення з боку відповідача неправдивої інформації, слід зазначити, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та членів її сім'ї недостовірної інформації має право на спростування цієї інформації. До відомостей, що порочать особу, слід відносити ті з них, які принижують честь гідність громадянина в громадській думці чи думці окремих громадян з точки зору додержання законів, загальновизнаних правил співжиття та принципів людської моралі.

Позивач та його представник не довели суду факт розповсюджування інформації про позивача, а також не доведено, що дана інформація якимось чином вплинула на його подальше громадське життя, душевний або психічний стан тощо.

Таким чином, позивачем при подачі позову до суду про відшкодування моральної шкоди, завданої відповідачем, не було доведено в чому саме полягає ця шкода, якими неправомірними діями її заподіяно та з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду.

Керуючись ст.ст.374,375 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_4, залишити без задоволення, а рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 17 травня 2018 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач

Судді