Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 607/122/15-ц

провадження № 61-6293св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Жолудько Л. Д., Сташків Б. І., Костів О. З.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 000 дол. США зі сплатою 11,8 % річних з кінцевим строком до 01 червня 2021 року. Кредитні зобов'язання позичальника були забезпечені порукою ОСОБА_2 Позичальник належним чином не виконав свої кредитні зобов'язання, внаслідок чого станом на 06 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 87 426,42 дол. США та пеня у розмірі 261 330,80 грн.

На підставі викладеного ПАТ «УкрСиббанк» з урахуванням уточнених позовних вимог просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором.

Заочним рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 травня 2015 року (в складі судді Жолудько Л. Д.) позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту від 02 червня 2006 року в розмірі 87 426,42 дол. США, 261 330,80 грн, а також судовий збір у розмірі 3 441 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник порушив умови кредитного договору, забезпеченого порукою, внаслідок чого виникла заборгованість перед кредитором, тому відповідачі відповідають перед банком як солідарні боржники.

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що у матеріалах справи немає доказів направлення відповідачам та отримання ними досудової вимоги про повернення кредиту, тому позов до позичальника та поручителя про стягнення кредитної заборгованості є передчасним.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «УкрСиббанк», посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для стягнення кредитної заборгованості у разі не направлення досудової вимоги позичальнику та поручителю. ОСОБА_1 порушив умови кредитного договору, внаслідок чого виникла кредитна заборгованість, тому банк має право захистити своє порушене право в суді. Позичальник в апеляційній скарзі визнав, що він почав прострочувати сплату кредиту з 10 серпня 2012 року, тому банк відповідно до умов кредитного договору та чинного законодавства, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів» має право вимагати дострокового повернення кредиту в судовому порядку. Відсутність у матеріалах справи відомостей про направлення досудової вимоги не може бути підставою для відмови у стягненні кредиту.

У січні 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що у розділі 11 кредитного договору сторони погодили порядок дострокового повернення кредитних коштів, зокрема надіслання вимоги рекомендованим листом з повідомленням про вручення, які у матеріалах справи відсутні. Умовами кредитного договору передбачено обов'язковий порядок досудового врегулювання спору, проте кредитором порушено ці умови, тому апеляційний суд правильно відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

06 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Суди встановили, що 02 червня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 100 000 дол. США зі сплатою 11,8 % річних з кінцевим строком до 01 червня 2021 року.

Кредитні зобов'язання позичальника були забезпечені порукою ОСОБА_2, що підтверджується договором поруки, укладеним між нею та АКІБ «УкрСиббанк».

Суди встановили, що позичальник належним чином не виконав свої кредитні зобов'язання, внаслідок чого станом на 06 травня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 87 426,42 дол. США та пеня у розмірі 261 330,80 грн.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною першою статті 553 ЦК України та частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Договір є обов'язковим до його виконання (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що банком при пред'явленні позову до суду було порушено процедуру досудового звернення, визначену в розділі 11 кредитного договору та погоджену сторонами при підписанні умов договору, а тому поданий позов є передчасним.

Відповідно до частин першої та третьої статті 3 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною.

Вказана норма також закріплена у статті 4 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом касаційної інстанції).

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК України).

Отже, апеляційний суд не врахував, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачеві.

Пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Разом з тим у пункті 5.5 кредитного договору передбачено право банку на дострокове повернення кредиту, нарахованих процентів та комісії у разі, зокрема, порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісії більше ніж на один місяць.

Отже, посилаючись на передчасне звернення до суду з позовом, апеляційний суд не врахував норми процесуального права та роз'яснення, викладені у рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002, у зв'язку з чим не вирішив спір по суті, не з'ясував належним чином фактичних обставин справи щодо заявлених вимог, які правовідносини сторін випливають з установлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, що має суттєве значення для правильного вирішення спору.

Крім того, суд апеляційної інстанції не перевірив доводи ОСОБА_2, викладені в апеляційній скарзі, що банк пропустив визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк звернення до поручителя, оскільки позичальник з 10 серпня 2012 року почав допускати прострочення виконання кредитних зобов'язань, договором поруки не встановлено строк його дії, до суду з цим позовом кредитор звернувся у січні 2015 року, а в матеріалах справи немає належних та допустимих доказів пред'явлення вимоги до поручителя.

Нормами цивільно-процесуального закону визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні спору. Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Проте апеляційний суд не перевірив наданий банком розрахунок заборгованості не встановив всіх складових кредитного боргу.

Вказані вище висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постановах від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16, від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1907цс16, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1825цс15.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи позивача та відповідачів, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до пункту 1 частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин, коли фактичні обставини для правильного вирішення справи не встановлені, рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційному суду необхідно об'єктивно дослідити наявні у даній справі докази, встановити всі обставини справи, необхідні для правильного вирішення спору, врахувати зазначені вище норми матеріального права та умови укладеного між сторонами договору, а також вирішити заявлені позивачем вимоги згідно з вимогами чинного законодавства.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 10 листопада 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська