ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 547/362/18 Номер провадження 22-ц/814/114/18Головуючий у 1-й інстанції Харченко В.Ф. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий-суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Чумак О.В.,

секретар Філоненко О.В.,

з участю представника відповідача ГУ Держгеокадастру у Полтавській області - Паращука Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 23 липня 2018 року, постановлене суддею Харченко В.Ф. (повний текст складено 25 липня 2018 року),

у справі за позовом ОСОБА_3 до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання права постійного користування земельною ділянкою для ведення фермерського господарства в порядку спадкування за законом,

в с т а н о в и в:

04.04.2018 ОСОБА_3 звернулася в суд з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання за нею права постійного користування земельною ділянкою площею 49,1 га, яка розташована в с. Погребняки Семенівського району Полтавської області, з цільовим призначенням - для ведення фермерського господарства, в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка ОСОБА_4.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що як спадкоємець після смерті чоловіка вступила в спадкові права з управління фермерським господарством. Неврегульованість діючим законодавством питання спадкування права постійного користування земельною ділянкою після смерті осіб, які правомірно набули таке право на підставі діючого на той час законодавства, не може бути перешкодою для захисту права спадкоємців таких осіб успадкувати всі належні і не припинені права спадкодавця.

Рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 23 липня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за ЗК України не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них. Тобто, право користування земельною ділянкою, що виникло на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою без укладення відповідного договору із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

З рішенням районного суду не погодилася позивачка та подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування обставин, просить рішення районного суду скасувати й ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, а також визнання неконституційними положення п. 6 Перехідних положень Земельного кодексу України, вважає, що право постійного користування земельною ділянкою, яке особа набула до набрання чинності ЗК України редакції 2001 року, в разі смерті особи підлягає успадкуванню.

Посилаючись на рішення Європейського суду «Рисовський проти України», «КРИВЕНЬКИЙ ПРОТИ УКРАЇНИ», стверджує, що право постійного користування землею є власністю особи та підлягає спадкуванню, а не визнання за нею такого права є незаконним втручанням державного органу в право на мирне володіння майном.

Заперечує правомірність застосування районним судом правового висновку Верховного Суду України у справі №6-2329цс16, згідно якого право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право. В даній справі Верховним Судом України не було проаналізовано ту обставину, що п.6 перехідних положень Земельного кодексу України визнаний неконституційний рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року №1-17/2005 щодо обов'язку осіб, які мають земельні ділянки в постійному користуванні, переоформити їх до 1 січня 2008 року.

Наполягає, що до складу майна фермерського господарства входить у тому числі земельна ділянка, яка підлягає спадкуванню. Її чоловік за життя у встановленому законом порядку набув у постійне користування земельну ділянку для ведення фермерського господарства, а тому це право перейшло до неї в порядку спадкування.

Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області подало відзив, у якому заперечила доводи апеляційної скарги. Зазначає, що право постійного користування землею не може бути успадковане, оскільки право користування земельною ділянкою, що виникло в особи на підставі державного акту на право користування земельною ділянкою, не входить до складу спадщини і припиняється зі смертю особи, якій належало таке право.

Позивач ОСОБА_3, будучи належним чином про час та місце судового засідання, в апеляційну інстанції не з'явилася.

Представник відповідача ГУ Держгеокадастру у Полтавській області - Паращак Д.В. заперечив доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у відзиві.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення. При цьому враховує наступне.

Судом установлено та не оспорюється сторонами, що позивач з 05.03.1978р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1./а.с.7, 8/

Позивач прийняла спадщину після смерті чоловіка, подавши відповідну заяву до Семенівської державної нотаріальної контори. Сини спадкодавця ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спадщинув передбаченому законом порядку не прийняли./а.с. 92, 95, 96/

Відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих державним нотаріусом Семенівської державної нотаріальної контори Трембач Н.В. 06.10.2009 за №2000, від 25.08.2009 за №№ 1695, 1693,1699, 1697,1701 ОСОБА_3 є спадкоємцем майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4, а саме житлового будинку, що розташований в АДРЕСА_1; земельних ділянок площею 0,15 га,1,90 га 0,39 га, 0,51 га, 0,39 га, які розташовані на території Погребняківської сільської ради Семенівського району Полтавської області./а.с.74-77, 108/

Згідно Державного акту на право користування землею серія НОМЕР_1, виданого Погребняківською сільською радою у 1993 році, ОСОБА_4 надано у безстрокове і безоплатне користування 49,1 га землі в межах згідно з планом землекористування для ведення селянського (фермерського) господарства./а.с.10-15/

Відділ Держкомзему у Семенівському районі Полтавської області листом від 22.06.2010 №01-26/755 на звернення ОСОБА_3 повідомив, що для отримання нею земельної ділянки, що надавалася у постійне користування ОСОБА_4, який помер, необхідно пройти комісійний та професійний відбір громадян, які виявили бажання створити фермерське господарство та оформити на себе фермерське господарство та дотриматися процедури, передбаченої ст.7 Закону України «Про фермерське господарство»./а.с.9/

Відповідно до довідки Погребняківської сільської ради від 26.01.2018 № 31 на 01.01.2018 в користуванні ФГ «ОСОБА_4» на території Погребняківської сільської ради рахується 46,30 га земель, у тому числі: рілля земель запасу 38,3 га, рілля приватна власність 5,7 га, сіножаті 2,3 га./а.с.15/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано суду доказів існування та створення ОСОБА_4 фермерського господарства, членства позивача у цьому фермерському господарстві, використання нею спірної земельної ділянки. Також відсутні докази вчинення як ОСОБА_4, так і позивачем відповідних дій щодо переоформлення права на землю, що виключає можливість визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку.

Суд першої інстанції також не вбачає підстав для відступу від правових позицій Верховного Суду України, якими визначено, що право користування земельною ділянкою, що виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право і не входить до складу спадщини.

Апеляційний суд погоджується з висновками районного суду. Доводи апеляційної скарги є аналогічними підставам позову, не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди з рішенням суду та переоцінки доказів.

Частиною1 статті 14 Закону України «Про фермерське господарство» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) фермерське господарство та його члени відповідно до закону мають право, зокрема продавати або іншим способом відчужуватиземельну ділянку, передавати її в оренду, заставу, спадщину.

Статтею 23 цього Закону передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону.

До складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу (стаття 19 Закону України «Про фермерське господарство»).

Згідно із ч.1 ст. 20 зазначеного Закону, майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства.

Згідно зі ст.92 ЗК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановленого строку. Права постійного користування земельною ділянкою із земель державної та комунальної власності набувають: а) підприємства, установи та організації, що належать до державної та комунальної власності; б) громадські організації інвалідів України, їх підприємства (об'єднання), установи та організації.

Згідно з наведеною нормою право постійного користування земельними ділянками можуть набувати лише державні та комунальні юридичні особи. Громадяни та приватні юридичні особи не можуть мати земельні ділянки на праві постійного користування.

Пунктом 6 Перехідних положень, в редакції, яка діяла з моменту набрання чинності Земельним кодексом України до 22 вересня 2005 року, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01 січня 2002 року, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні були до 01 січня2008 року переоформити право постійного користування на право власності або право оренди.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 вересня 2005 року по справі №1-17/2005 Конституційний Суд України визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 6розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Разом з тим, відповідно до ст.191 ЦК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю. Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

За положеннями ст.182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна.

Відповідно до статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.

Відповідно до ч.2 ст. 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновками районного суду, що право користування земельною ділянкою, що виникло у спадкодавця ОСОБА_4 лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припинилося зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини, що узгоджується з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України у справах №6-2329цс16 від 05.10.2016, № 6-3113цс15 від 23.11.2016.

Доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового розуміння інституту постійного користування землею, який виник на підставі норм, що втратили чинність у зв'язку із набранням законної сили Земельним кодексом України 01 січня 2002 року, та спадкування права постійного користування земельною ділянкою, набутого відповідно до норм Земельного кодексу України.

Посилання в апеляційній скарзі на рішення Конституційного суду України від 22 вересня 2005 року, яким визнано такими, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення пункту 6розділу X «Перехідні положення» ЗК України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди, не спростовують правильності висновків районного суду, що право постійного користування ОСОБА_4 припинилося у зв'язку з його смертю. При цьому слід зазначити, що вимога п.6 Перехідних положень Земельного Кодексу 2002 року не застосовувалася до правовідносин щодо постійного користування спірною земельною ділянкою фермерським господарством ОСОБА_4 до дня припинення ним використання цієї ділянки. Після його смерті виникли інші правовідносини, на які поширюються норми ЗК (щодо права постійного користування) та ЦК (щодо спадкування).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).

Згідно ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги щодо недотримання судом першої інстанції практики Європейського суду з прав людини, зокрема, висловленої у справах «Рисовський проти України» , «КРИВЕНЬКИЙ ПРОТИ УКРАЇНИ», «Щокін проти України», в яких даний аналіз питання власності в контексті ст.1 протоколу №1 Конвенції, - не заслуговують на увагу, оскільки вони довільно та хибно тлумачаться позивачем на власну користь.

Апеляційний суд вважає недоречним посилання позивача на рішення Європейського суду з прав людини від 20 жовтня 2011 року в справі «Рисовський проти України», в якому вказується про необхідність додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном; рішення від 14 жовтня 2010 року у справі «Щокін проти України», яким визначено концепцію якості закону, зокрема з вимогою, щоб він був доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у своєму застосуванні; на рішення від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України», в якому наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас висновки Європейського суду з прав людини потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності позивача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Використана позивачем практика Європейського суду з прав людини не звільняє її від обов'язку доказування. Судом першої інстанції правомірно зазначалось, що позивачем не надано суду доказів існування та створення ОСОБА_9 фермерського господарства, членства позивача у цьому фермерському господарстві, використання нею спірної земельної ділянки. Також відсутні докази вчинення як ОСОБА_9, так і позивачем відповідних дій щодо переоформлення права на землю, що виключає можливість визнання права постійного користування в порядку спадкування в судовому порядку.

На час відкриття спадщини та виникнення спірних правовідносин діють норми ЗК України 2002 року. Зі змісту частини другої статті 92 ЗК України вбачається, що передача земельної ділянки у постійне користування громадянам не передбачена.

Крім того, відповідно до положень ч.ч.1,3,4,9 ст.79-1 ЗК України необхідно формування земельної ділянки, що полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав з визначенням її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування та державної реєстрації права власності.

Отже, земельна ділянка, яка була у постійному користуванні фермерського господарства «ОСОБА_4» згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою НОМЕР_1 від 1993 року, не входить до спадкової маси спадкодавця ОСОБА_4, а отже заявлене позивачкою право на постійне користування цієї ділянкою не є майном в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 8 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Зміст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст.ст.265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо мотивованої оцінки доводів позивача, наданих ним доказів, норми права, які суд застосував та мотиви їх застосування.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно постановлено на підставі повного з'ясування фактичних обставин, вірно встановлених правовідносин сторін та правильно застосованих нормах матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3- залишити без задоволення.

Рішення Семенівського районного суду Полтавської області від 23 липня 2018 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 29.11.2018.

Головуючий - суддя Л.І. Пилипчук

Судді Ю. В.Дряниця

О.В. Чумак