Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 222/1382/16-ц

провадження № 61-31598 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - ОСОБА_6;

представник відповідача - ОСОБА_7;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Володарського районного суду Донецької області у складі судді Вайновської О. Є. від 09 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Зайцевої С. А., Гаврилової Г. Л., Пономарьової О. М., від 08 серпня 2017 року,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6 про визнання права власності на господарські споруди.

Позовна заява мотивована тим, що нею за власні кошти та з дозволу її матері - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, було збудовано на території її домоволодіння по вул. АДРЕСА_3 у смт Володарське Донецької області гараж. За життя матері між ними була домовленість щодо права власності на гараж. Проте після смерті матері належне їй домоволодіння успадкувала онука померлої, а її донька - ОСОБА_6, яка на теперішній час має намір розпорядитися цим майном, чим порушує її право власності на спірний гараж.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати за нею право власності на гараж, який розташований на території домоволодіння по вул. АДРЕСА_3 у смт Володарське Донецької області.

Рішенням Володарського районного суду Донецької області від 09 червня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка на момент самочинного будівництва спірного гаражу не була власником чи користувачем земельної ділянки по вул. АДРЕСА_3 у смт Володарське Донецької області, не набула цього права і після його будівництва, не довела, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, не отримала згоду власника земельної ділянки на визнання за собою права власності на спірний гараж.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 08 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Володарського районного суду Донецької області від 09 червня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись із висновком районного суду, апеляційний суд також зазначив, що спірний гараж був побудований на земельній ділянці, яка надавалася для будівництва померлій ОСОБА_8, належав їй на праві власності і позивачка за її життя не заявляла вимоги про визнання права власності на гараж та після смерті спадкодавця не претендувала на спадкове майно.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновки судів про те, що нею при будівництві спірного гаражу не отримано дозволу у власника земельної ділянки на будівництво, її матері, є помилковим і спростовується показаннями свідків, які підтвердили, що між нею та її померлою матір'ю - ОСОБА_8 була усна домовленість про будівництво на частині земельної ділянки гаражу з подальшим виділенням його в окрему адресу. Саме тому її померла мати не оформлювала на своє ім'я технічну документацію та дозволи на будівництво гаражу. Про ці домовленості з спадкодавцем відповідачці було відомо. Проте, після смерті ОСОБА_8 відповідачка всупереч існуючих домовленостей узаконила самочинне будівництво гаражу на своє ім'я. У технічному паспорті на житловий будинок та господарські споруди, зі слів відповідачки, зазначено рік будівництва гаражу - 1990 рік. При цьому відповідачка стверджувала, що будівельні матеріали, згідно наданих квитанцій, використані позивачкою на будівництво крамниці у с. Бойове Нікопольського району Донецької області, яка дійсно їй належить, проте згідно технічного паспорту рік будівництва крамниці - 2009 рік, тобто на 10 років пізніше, ніж збудовано спірний гараж. Крім того, суди не звернули уваги на те, що свідоцтво про право на спадщину від 01 вересня 2006 року, видане відповідачці на житловий будинок та господарські споруди, відомостей щодо права власності на спірний гараж не містить. Відповідачка мала б довести факт будівництва нею гаражу.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 15 квітня 1985 року належало домоволодіння по АДРЕСА_1

Рішенням виконавчого комітету Володарської селищної ради Донецької області від 09 серпня 2006 року № 56 ОСОБА_6 узаконено самовільно побудовані її померлою бабусею - ОСОБА_8 гараж під літ. Б, розміром 4,30х8,20 м, що розташований по вул. АДРЕСА_2

Право власності ОСОБА_8 на домоволодіння по вул. АДРЕСА_3 у смт Володарське Донецької області, до складу якого входить житловий будинок з господарськими спорудами, у тому числі й спірний гараж, зареєстроване у реєстрі права власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом від 26 серпня 2006 року.

01 вересня 2006 року ОСОБА_6 було отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 на домоволодіння по вул. АДРЕСА_3 у смт Володарське Донецької з належними до нього будівлями (а. с. 48).

16 вересня 2006 року ОСОБА_6 зареєструвала право власності на вищевказане нерухоме майно (а. с. 47).

За таких обставин суди, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що позивачка на момент будівництва спірного гаражу не була власником чи користувачем земельної ділянки по вул. АДРЕСА_3 у смт Володарське Донецької області, не набула цього права і після його будівництва, не довела, що будівництво велося за її кошти та додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також, що вона отримала згоду власника земельної ділянки на визнання за собою права власності на гараж. При цьому позивачка за життя ОСОБА_8 не заявляла вимоги про визнання права власності на гараж та після смерті спадкодавця не претендувала на спадкове майно.

Посилання касаційної скарги про те, що відповідачка не надала доказів будівництва нею спірного гаражу є безпідставним, оскільки в силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року саме позивачка, яка пред'явила позов про право власності на гараж, повинна довести, що вона його будувала. При цьому у відповідачки наявне рішення виконавчого комітету Володарської селищної ради Донецької області від 09 серпня 2006 року № 56 та свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 01 вересня 2006 року, які позивачкою не оспорені. Тобто право відповідачки на гараж узаконено і цей факт їй не потрібно доводити.

Інші доводи касаційної скарги висновки судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходить поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Інших доводів касаційна скарга не містить.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу та залишити судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Володарського районного суду Донецької області від 09 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 08 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк