Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 696/1327/16-ц

провадження № 61-21109св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року у складі судді Шкреби В. В. та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Бородійчука В. Г., Василенко Л. І., Фетісової Т. Л.,

ВСТАНОВИВ:

09 листопада 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», зараз - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 01 лютого 2008 року ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «ПриватБанк» з заявою про відкриття розрахункового рахунку та отримання кредитних коштів, яка разом з Умовами і правилами надання банківських послуг складає кредитний договір. Згідно з умовами укладеного між сторонами кредитного договору відповідач отримав кредит у розмірі 5 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

ОСОБА_1 умови кредитного договору не виконував, допустив утворення заборгованості.

Посилаючись на вищевикладене, АТ КБ «ПриватБанк» з урахуванням уточнень просив суд стягнути з відповідача заборгованість із сплати процентів за договором від 01 лютого 2008 року, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період з 02 листопада 2013 року до 02 листопада 2016 року у розмірі 12 654,39 грн.

Рішенням Кам'янського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що строк дії картки закінчився у листопаді 2009 року, а тому позивач звернувся до суду із пропуском, передбаченого статтею 257 ЦК України трирічного строку позовної давності, про застосування якого просив відповідач у справі.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2017 року рішення Кам'янського районного суду Черкаської області 21 березня 2017 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що останній платіж за кредитним договором було здійснено у серпні 2008 року, а з позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулося у листопаді 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності.

У червні 2017 року АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували положення частини першої статті 1048 ЦК України відповідно до якої позикодавець має право на одержання процентів від суми позики. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права судові рішення не відповідають.

Суди встановили, що 01 лютого 2008 року ОСОБА_1 отримав від АТ КБ «ПриватБанк» платіжну карту із встановленим кредитним лімітом у розмірі 5 000,00 грн із терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Строк дії картки закінчився у листопаді 2009 року, нова картка не видавалась.

Останній платіж на погашення заборгованості за кредитною карткою було зроблено у липні 2008 року, а з позовом АТ КБ «ПриватБанк» звернулося у листопаді 2016 року.

АТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з відповідача заборгованість із сплати процентів за договором від 01 лютого 2008 року, нарахованих на прострочену заборгованість за кредитом за період з 02 листопада 2013 року до 02 листопада 2016 року у розмірі 12 654,39 грн.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про застосування до спірних правовідносин позовної давності.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За правилом статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням.

Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

В оцінці застосування наведених норм права Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), згідно з яким право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

З огляду на наведене Верховний Суд вважає, що у банка відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором від 01 лютого 2008 року проценти після закінчення строку дії картки.

У рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Наведених норм права суди першої та апеляційної інстанцій не врахували та, задовольнивши заяву про застосування позовної давності, погодились з правомірністю продовження нарахування відсотків за кредитним договором після закінчення строку дії картки.

У постанові ВеликоїПалати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що позовна давність може бути застосована лише стосовно вимог про захист прав або інтересів. Оскільки після спливу строку кредитування або пред'явлення вимоги про дострокове виконання основного зобов'язання в порядку частини другої статті 1050 ЦК України у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, тому вимоги позивача про стягнення таких процентів є необґрунтованими, що свідчить про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин.

Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість господарських відносин.

Тобто позовна давність може бути застосована лише щодо вимог про захист належних прав або інтересів. Оскільки після пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України шляхом подачі заяви про видачу судового наказу про стягнення кредиту та нарахованих за договором штрафних санкцій у позивача відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то до вимоги позивача про стягнення таких процентів позовна давність не може бути застосована.

Верховний Суд дійшов до переконання, що, відмовляючи у позові у зв'язку із застосуванням позовної давності, суди першої та апеляційної інстанцій, насамперед, повинні були встановити наявність факту порушення суб'єктивного цивільного права особи, яка звернулась за його захистом, проте таке право не підлягало б захисту у зв'язку із припиненням права на позов у матеріально-правовому розумінні.

Із системного аналізу наведених норм права Верховний Суд зробив висновок, що банк не мав права на нарахування проценти кредитом, які стали предметом позову. А отже, відсутні підстави стверджувати про наявність порушення суб'єктивного цивільного права, тобто суди першої та апеляційної інстанцій помилково застосували строк позовної давності.

Відповідно до частини першої, третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Оскільки судами попередніх інстанцій неправильно застосовано закон, судові рішення відповідно до положень статті 412 ЦПК України підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись статтями 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Кам'янського районного суду Черкаської області від 21 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2017 року скасувати.

У задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило