Постанова

Іменем України

27 листопада 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/1960/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді- Мазурик О.Ф.(суддя-доповідач),

суддів - Кравець В.А., Стрижеуса А.М.,

секретаря - Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Обухівського районного суду Київської області

в складі судді Тиханського О.Б.

від 06 серпня 2018 року

у справі №1018/7230/12 Обухівського районного суду Київської області

за поданням головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України МедведєваОлександра В'ячеславовича

про тимчасове обмеження боржника - ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України,

заінтересовані особи: ОСОБА_3, Публічне акціонерне товариство «Родовід Банк»,

В С Т А Н О В И В:

03 серпня 2018 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі - ВПВР ДДВС МЮУ) Медведєв О.В. звернувся до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Подання обґрунтовував тим, що на виконанні в ВПВР ДДВС МЮУ знаходиться виконавче провадження №43824829 з примусового виконання виконавчого листа №1018/7232/12, виданого 25.03.2014 Апеляційним судом Київської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» (далі - ПАТ «Родовід Банк», Банк) заборгованості за кредитним договором №77.2/С3-410.07.3 від 12.12.2007, а саме: суми заборгованості за кредитом у розмірі 500 000,00 доларів США; сумипростроченої заборгованості за процентами по кредиту - 201 485,58 доларів США; суми пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом та процентів по кредиту - 32 935 727,83 грн.; суми трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості - 368 125,52 грн.

Також, в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором №77.2 /ІЖ-264.07.1 від 19.07.2007 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Банкузаборгованість за кредитом у розмірі 412 906,96 доларів США;заборгованість за процентами - 184 955,50 доларів США; пеню за несвоєчасне погашеннязаборгованості за кредитом та процентів по кредиту - 620 238,62 грн.; суму трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості - 81 857,56 грн. та суму судового збору у розмірі 3 219,00 грн.

Державний виконавець, посилаючись на те, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання рішення; у відповідності до вимог закону не подала декларацію про доходи та майно боржника, перешкоджає державному виконавцю в здійсненні опису належного їй нерухомого майна для подальшого арешту в рахунок забезпечення виконання рішення, просив задовольнити подання та тимчасово обмежити боржнику ОСОБА_1 право виїзду за межі України, а саме до виконання зобов'язань, покладених на неї виконавчим листом Апеляційного суду Київської області від 10.02.2014 №1018/7232/12.

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 06 серпня 2018 року подання задоволено у повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_5 звернулась до суду з апеляційною скаргою, яку обґрунтовувала тим, що ухвала є незаконною та необґрунтованою, постановлена з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з'ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення питання про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України.

Як на підставу скасування ухвали суду вказувала на те, що суд першої інстанції, задовольняючи подання, належним чином не обґрунтував своє судове рішення та не зазначив жодних даних, які б вказували на те, що ОСОБА_1 вчиняла дії, спрямовані на ухиляння від виконання рішення суду.

Зазначала, що подання державного виконавця також не містить жодних фактів, які вказують на ухиляння боржника від виконання рішення суду.

Суд дійшов помилкового висновку, що наявність факту перешкоджання боржником вільному доступу державного виконавця до належного ОСОБА_1 житла та земельної ділянки може бути підставою для задоволення подання, оскільки боржнику не було повідомлено про виходи державного виконавця до її будинку.

Вказувала, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що боржник перешкоджає вільному доступу державного виконавця до належного їй житла та земельної ділянки, а наявні в матеріалах справи акти державного виконавця не є належними доказами перешкоджання державному виконавцю у доступі до житла та земельної ділянки боржника.

Судом першої інстанції не враховано, що боржнику взагалі не було відомо про відкриття виконавчого провадження №43824829, оскільки не надіслано копії постанови про відкриття виконавчого провадження у встановленому законом порядку.

Вважала, що вона не була повідомлена про початок примусового виконання рішення.

Крім цього, як на підставу скасування ухвали суду вказувала на те, що встановлення судом їй тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України, під час знаходження в Україні, призведе до порушення її конституційних прав на працю, оскільки вона постійно проживає в Німеччині, де і працює за основним місцем роботи.

За наведених обставин просила скасувати ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 06.08.2018 та постановити нову ухвалу про відмову в задоволенні подання.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги стягувач - ПАТ «Родовід Банк», діючи через свого представника ОСОБА_4, подав відзив, посилаючись на те, що доводи апеляційної скарги є безпідставними та не відповідають дійсності.

Вказував, що з моменту набрання рішенням законної сили, а саме протягом чотирьох років, боржником не вчинено жодних дій спрямованих на виконання рішення суду, що і доводить факт його ухиляння від виконання рішення суду, а доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів ухиляння боржника від виконання рішення суду є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

За наведених обставин просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу залишити без змін.

Інші учасники своїм правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав наведених в ній.

Представник стягувача - ОСОБА_4 в судовому засіданні просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу - без змін.

Державний виконавець ВПВР ДДВС МЮУ Медведєв О.В. в судовому засіданні просив залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу - без змін.

Заінтересована особа - ОСОБА_3, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності заінтересованої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи рішенням Обухівського районного суду Київської області від 07 жовтня 2013 року, з урахуванням рішення Апеляційного суду Київської області від 10 лютого 2014 року щодо зміни розміру пені, в рахунок погашення кредитної заборгованості за договором №77.2/С3-410.07.3 від 12.12.2007 та за договором №77.2/ІЖ-264.07.1 від 19.07.2007 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Родовід Банк» заборгованість на загальну суму 1 299 348,04 доларів США та 34 005 949,60 грн (т. 1, а.с. 136-142). Рішення суду набрало законної сили.

15 березня 2014 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду із заявою про видачу виконавчого листа на виконання рішення суду від 07.10.2014.

25 березня 2014 року Апеляційним судом Київської області видано виконавчий лист №1018/7232/12.

01 липня 2014 року головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України ОСОБА_6 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №43824829 з примусового виконання виконавчого листа №1018/7232/12 від 25.03.2014 про стягнення з ОСОБА_1 на користь Банку заборгованості на загальну суму 1 299 348,04 доларів США та 34 005 949,60 грн (т. 1, а.с. 200-201).

В постанові про відкриття виконавчого провадження державним виконавцем запропоновано ОСОБА_1 самостійно виконати рішення суду у семиденний термін з моменту відкриття виконавчого провадження.

Доводи апеляційної скарги, що боржнику не було відомо про відкриття виконавчого провадження та звернення рішення до примусового виконання спростовуються наявними в матеріалах справи доказами направлення ОСОБА_1 за адресою, зазначеною в рішенні суду, постанови про відкриття виконавчого провадження.

Так, відповідно до ч. 5 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з ч. 1 ст. 31 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції від 02.03.2014 на час винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) копії постанов державного виконавця та інші документи виконавчого провадження, що державний виконавець зобов'язаний довести до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам із супровідними листами простою кореспонденцією, крім постанов про відкриття виконавчого провадження або відмову у відкритті виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до статті 47 цього Закону, що надсилаються рекомендованим листом з повідомленням про вручення. Боржник вважається повідомленим про відкриття виконавчого провадження, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Таким чином, згідно вимог Закону України «Про виконавче провадження», який діяв на момент прийняття державним виконавцем постанови про відкриття провадження та надсилання її копії боржникові за адресою, зазначеною у виконавчому документі, ОСОБА_1 належним чином повідомлена про відкриття виконавчого провадження, а відтак і про початок примусового виконання рішення, оскільки у вказаний в постанові про відкриття виконавчого провадження строк (7 днів) в добровільному порядку не виконала рішення суду.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Стаття 18 ЦПК України передбачає, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Як встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 в термін, вказаний в постанові про відкриття виконавчого провадження, не виконала в добровільному порядку рішення суду про стягнення з неї кредитної заборгованості.

Постановляючи ухвалу про задоволення подання, суд першої інстанції виходив з того, що боржник ОСОБА_1 ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї рішенням суду.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, вважає таким, що відповідає нормам матеріального права та наявним в матеріалах справи письмовим доказам, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон) виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом 19 ч. 3 ст. 18 Закону встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду, за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.

Закон України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв'язання спорів у цій сфері.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

За приписами частин 1, 2 статті 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.

Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, якщо така особа ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов'язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні (ч. 3 ст. 441 ЦПК України).

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що діючим законодавством передбачено можливість обмеження фізичної особи - боржника у праві виїзду за межі України за наявності судового рішення про стягнення заборгованості, наявності відкритого виконавчого провадження та ухилення боржника від виконання своїх обов'язків.

Отже, діючим законодавством встановлено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а при ухиленні боржника від їх виконання.

Право державного виконавця на звернення з поданням до суду про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання, покладених на нього рішенням суду зобов'язань.

Колегія суддів погоджується з висновком суду, що державним виконавцем, при зверненні до суду з поданням, доведено належними доказами ухиляння ОСОБА_1 від виконання нею своїх обов'язків за рішенням суду, з огляду на наступне.

Про ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків у виконавчому провадженні може свідчити не виконання ним своїх обов'язків, передбачених частиною п'ятою статті 19 Закону.

Зокрема, є обов'язком боржника утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; допускати в установленому законом порядку виконавця до житла та іншого володіння, приміщень і сховищ, що належать йому або якими він користується, для проведення виконавчих дій; за рішеннями майнового характеру подати виконавцю протягом п'яти робочих днів з дня відкриття виконавчого провадження декларацію про доходи та майно боржника, зокрема про майно, яким він володіє, спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України; повідомити виконавцю зміни відомостей, зазначених у декларації про доходи та майно боржника не пізніше наступного робочого дня з дня виникнення відповідної обставини; своєчасно з'являтися на вимогу виконавця; надавати пояснення за фактом невиконання рішень або законних вимог виконавця чи іншого порушення вимог законодавства про виконавче провадження.

Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов'язань, а за ухилення від їх виконання. У зв'язку з цим з метою всебічного і повного з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин, вирішуючи питання про тимчасове обмеження у праві виїзду боржника за межі України суду належить з'ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов'язання в повному обсязі або частково.

Дійсно, саме невиконання боржником самостійно зобов'язань протягом строку, про що вказує державний виконавець в постанові про відкриття виконавчого провадження, не може свідчити про ухиляння боржника від виконання покладених на нього рішенням обов'язків.

На момент звернення державного виконавця до суду з поданням факт ухиляння боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням суду, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів справи.

Звертаючись до суду з поданням державний виконавець зазначав, що в строк, наданий для добровільного виконання рішення, боржником рішення суду не виконано, а також не надано будь-яких документів стосовно виконання рішення у повному обсязі або частковою.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 02.07.2014 державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника.

Згідно відповіді Регіонального сервісного центру МВС вКиївській області від 26.02.2018 №31/10-919 за ОСОБА_1не зареєстровано транспортних засобів.

Згідно відповіді Головного управління Держпраці у Київській області від 21.02.2018 №11/1/2525 за боржником не зареєстровано рухомого майна.

05.02.2018 державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника в банківських установах та направлено на виконання до банківських установ.

Згідно відповіді банківських установ відсутні відкриті рахунки ОСОБА_1

В ході проведення виконавчих дій в межах відкритого виконавчого провадження №43824829, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна за пошуковим запитом про право власності, інші речові права, іпотеки, обтяження щодо ОСОБА_1, державним виконавцем встановлено, що за боржником на праві власності зареєстрований об'єкт житлової нерухомості, а саме: житловий будинок, загальною площею 393,5 кв.м., розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,1500 га за адресою: АДРЕСА_3.

Ухвалами Обухівського районного суду Київської області від 25.05.2018 та від 23.08.2018 у даній справі встановлено обставини вчинення державним виконавцем в межах виконавчого провадження всіх можливих дій щодо виконання рішення суду. Дані судові рішення набрали законної сили.

07.02.2018 виходом державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Медведєва О.В. за адресою: АДРЕСА_1 доступу до зазначеного житлового приміщення боржником ОСОБА_1 надано не було, про що складено відповідний акт державного виконавця від 07.02.2018 у присутності понятих ОСОБА_7, ОСОБА_8 та представника стягувача - ПАТ «Родовід Банк» ОСОБА_9

09.02.2018 виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 доступу до зазначеного житлового приміщення, боржником ОСОБА_1 надано не було, про що складено відповідний акт державного виконавця від 09.02.2018 у присутності понятих ОСОБА_7, ОСОБА_8 та представника стягувача - ПАТ «Родовід Банк» ОСОБА_9

14.03.2018 державним виконавцем направленолистза адресою АДРЕСА_1., а також залишеноповідомленняу хвіртці подвір'я за адресою АДРЕСА_1 що підтверджується актом державного виконавця від 14.03.2018, про проведення 21.03.2018 о 09 год 30 хв. виконавчих дій, щодо опису й арешту майна боржника за адресою АДРЕСА_1

21.03.2018 виходом державного виконавця ВПВР ДДВС МЮУ Медведєва О.В. за адресою: АДРЕСА_1 доступу до зазначеного житлового приміщення боржником ОСОБА_1 надано не було, про що складено відповідний акт державного виконавця від 21.03.2018 в присутності понятих ОСОБА_7, ОСОБА_8 та представника стягувача - ПАТ «Родовід Банк» ОСОБА_9

20.04.2018 державним виконавцем направлено вимогу за адресою: вул. Айтошштрассе, 4, Нюрнберг, Німеччина та адресою: АДРЕСА_1, про проведення 11.05.2018. виконавчих дій, щодо опису й арешту майна боржника за адресою по АДРЕСА_1 та надання декларації про доходи та майно боржника за 2016 рік.

11.05.2018 виходом державного виконавця за адресою: АДРЕСА_1 встановлено, що в будинку був присутній чоловік, якийвідмовивсяназвати себе, до будинку не допустив. Після виклику працівників поліції ГУНП в Київській області чоловік зачинив ворота в гаражі та сховався в будинку, про що складено відповідний акт державного виконавця від 11.05.2018 в присутності понятих ОСОБА_7, ОСОБА_8, представника стягувача - ПАТ «Родовід Банк» ОСОБА_10 та працівників поліції ОСОБА_11 та ОСОБА_12

Наведені вище обставини свідчать, що про виходи державного виконавця за адресою: АДРЕСА_3 боржника ОСОБА_1 повідомлено шляхом направлення рекомендованого листа за місцем реєстрації, тобто за адресою, вказаною боржником, а саме: АДРЕСА_2, та за адресою, за якою здійснювалися виходи державного виконавця. Із заявою про зміну адреси місця проживання ОСОБА_1 до державного виконавця не зверталася.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Більш того, в матеріалах справи наявні письмові докази фотофіксації виходу державного виконавця за адресою: АДРЕСА_3 та залишення вимоги державного виконавця щодо надання декларації про майно та доходи за 2016 рік, та повідомлення про наступний вихід державного виконавця.

З огляду на викладене, є безпідставними доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення ОСОБА_1 про виходи державного виконавця за адресою: АДРЕСА_3, з метою здійснення опису та накладення арешту на даний житловий будинок.

Доводи апеляційної скарги про те, що в дні виходу державного виконавця за місцезнаходженням нерухомого майна боржника ОСОБА_1 остання могла перебувати на роботі, лікуванні чи у відпустці є припущеннями, оскільки не надано доказів на спростування, що саме в час виходу державного виконавця Котвицька М.М. перебувала на роботі, лікуванні, відпустці.

За приписами частини шостої статті 77 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Більш того, як вбачається з матеріалів справи, у дні виходу державного виконавця за адресою: АДРЕСА_3, ОСОБА_1 перебувала на території України (т. 2, а.с. 115).

Колегія суддів не приймає доводи апеляційної скарги, що надані державним виконавцем акти про не допуск боржником до належного їй на праві власності вказаного вище житлового приміщення, є неналежними, оскільки дані акти у відповідності до вимог ст. 77 ЦПК України є належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про ухиляння ОСОБА_1 від виконання зобов'язання, покладеного на неї рішенням суду.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що у суду першої інстанції були відсутні підстави вважати, що ОСОБА_1 ухиляється від виконання судового рішення та факт такого ухилення, оскільки такі доводи ґрунтуються на особистому тлумаченні слова «ухилення».

Слід зазначити, що чинне законодавство не містить поняття «ухилення» і практика Конституційного Суду України щодо його офіційного тлумачення відсутня.

Разом з цим, сучасній українській мові слово «ухилення» тлумачиться так: відступати, відхилятися, вивертатися; - намагатися не робити чого-небудь, не брати участі в чомусь; уникати; - навмисно не давати відповіді на запитання; говорити про щось інше.

Отже, з погляду на словосполучення «ухилення від виконання зобов'язань, покладених судовим рішенням, рішення іншого органу (посадової особи)», вжите у пункті 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», означає з об'єктивної сторони такі діяння (дії чи бездіяльність) особи боржника, які полягають у навмисному чи іншому свідомому невиконанні ним зазначених обов'язків. У зв'язку з цим і здійснюється примусове виконання. Це також є підставою для звернення з поданням до суду щодо вирішення питання про застосування до такої особи тимчасового обмеження у праві виїзду за межі України.

Встановлення наявності зобов'язання у боржника, в даному випадку грошового зобов'язання щодо сплати заборгованості, та факту ухилення останньої від його виконання (бездіяльність, свідоме невиконання зобов'язання), дозволяють при вирішенні подання керуватись положеннями частини другої статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», згідно з якою громадянинові України, який має паспорт для виїзду за кордон, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон у випадках, якщо такий громадянин ухиляється від виконання зобов'язань покладених на нього судовим рішенням, - до виконання цих зобов'язань.

Якщо боржник не вчинив жодних дій, спрямованих на виконання боргового зобов'язання, а саме, до виконавця не прибув, не надав своєчасно у строк, встановлений виконавцем, достовірних відомостей про свої доходи та майно, про рахунки у банках чи інших фінансових установах та пояснень стосовно причин невиконання рішення не надав, а виконавець зі свого боку вчинив всі дії передбачені законом, в такому разі, обставини свідчать, що боржник ухиляється від виконання рішення суду, що є підставою для обмеження його в праві виїзду за межі України та вчинення інших дій передбаченим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішення суду про стягнення заборгованості на загальну суму 1 299 348,04 доларів США та 34 005 949,60 грн. не виконується з 2014 року, про що достовірно відомо ОСОБА_1, а як зазначалось вище положеннями ст. 129-1 Конституції України та ст. 18 ЦПК України визначено, що рішення суду є обов'язковим до виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, з моменту набрання рішенням законної сили - 10.02.2014 ОСОБА_1 не вчинила жодних дій, спрямованих на виконання зобов'язання у повному обсязі чи частково, покладеного на неї рішенням суду, та при цьому відсутні докази наявності об'єктивних причин, що унеможливлюють виконання боржником рішення суду, хоч в будь-якій його частині.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, ОСОБА_1 вказувала на те, що вона працює закордоном, а саме в Німечиині, однак доказів, які б свідчили про добровільне виконання рішення суду не надала.

Більш того, з матеріалів справи вбачається, що протягом 2014-2018 років ОСОБА_1 багаторазово перетинала кордон України, зокрема здійснювала поїздки до Мюнхену, Амстердаму, Нюрнбергу, що свідчить про витрачання грошових коштів в значному розмірі.

Поряд з цим, ОСОБА_1 не надала доказів про повне або часткове виконання рішення суду.

Крім того, з матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 перетинала кордон для виїзду до Шарм Ель Шейху, що також свідчить про витрачання коштів.

Матеріали справи не містять доказів, що на законну вимогу державного виконавця Ковитцька М.М. прибула на його виклик та у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» надала декларацію про майно та доходи.

Також, матеріали справи не містять доказів щодо надання ОСОБА_1 державному виконавцю пояснень з приводу виконання частково або неможливості виконання рішення суду.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення подання, оскільки обов'язковість рішення закріплено у ч. 1 ст. 18 ЦПК України, якою передбачено, що судові рішенні, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають негайному виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Колегія суддів погоджується з доводами ОСОБА_1 про те, що тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України може обмежити її конституційне право на працю, так як вона має робочі поїздки за межами України.

Так, відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України.

Поряд з цим, визначені положеннями статті 33 Конституції України гарантії мають обмеження, які встановлюються законом.

Перелік таких обмежень встановлюється Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», яким як зазначалось вище передбачено, що ухилення особи від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням є підставою для тимчасового обмеження у праві такого боржника виїзду за межі України.

Крім того, обмеження у праві виїзду за межі України є тимчасовим і діє до виконання зобов'язань, покладених на боржника рішенням суду, а матеріали справи не містять доказів, що у ОСОБА_1 відсутні боргові зобов'язання.

Таке тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України є законним, переслідує легітимну мету - виконання судового рішення.

Також, не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не було відомо про розгляд подання, оскільки за приписами ч. 4 ст. 441 ЦПК України суд негайно розглядає таке подання без повідомлення сторін та інших заінтересованих осіб.

Доводи апеляційної скарги щодо неповідомлення державного виконавця про розгляд подання не можуть бути підставою для скасування ухвали, оскільки як вбачається з подання державний виконавець просив розглянути подання без його участі, повідомивши про результати такого розгляду.

Сукупність вищезазначених обставин, аналіз та оцінка доводів апеляційної скарги приводять до висновку, що ухвалу постановлено судом першої інстанції з додержанням вимог закону.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

Відповідно до ст. 389 ЦПК України ухвали про тимчасове обмеження у правівиїзду за межі України не підлягають касаційному оскарженню.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 06 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

А.М.Стрижеус