Постанова

Іменем України

26 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 435/9477/13-ц

провадження № 61-22071св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - державний нотаріус Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргупредставника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 на рішення Апеляційного суду Луганської області від 04 червня 2014 року у складі колегії суддів: Бережної С. В., Кострицького В. В., Стахової Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що зважаючи на самотність, похилий вік, часті хвороби, та перспективу догляду і утримування погодився на пропозицію свого сина ОСОБА_5 укласти із ним договір, за яким відповідач забезпечить його довічним доглядом та утримуванням із умовою переходу житлового будинку у власність відповідача, як винагорода за турботу та піклування. У квітні 2012 року він уклав із відповідачем у третій Луганській державній нотаріальній конторі договір, тексту якого не читав, оскільки повністю довіряв сину, вважаючи при цьому, що в договорі передбачені всі права і обов'язки, про які вони домовилися. Примірник договору він не отримував. Після укладення договору він продовжував проживати у будинку АДРЕСА_1, отримував належний догляд і допомогу від відповідача, а наприкінці серпня 2013 року він на прохання відповідача знявся із реєстраційного обліку за адресою спірного будинку, з умовою, що за деякий час його знову буде поставлено на облік за вказаною адресою. Відразу після того як він знявся із реєстраційного обліку, відповідач припинив спілкуватися з ним, а 05 вересня 2013 року ОСОБА_5 побив його та вигнав із будинку. 05 вересня 2013 року він звернувся до третьої Луганської державної нотаріальної контори щодо розірвання укладеного договору та дізнався, що 11 квітня 2012 року він уклав не договір довічного утримання, а договір дарування житлового будинку та договір дарування земельної ділянки, за яким відповідач не має жодних зобов'язань перед позивачем, а також було роз'яснено, що у разі відсутності згоди сторін, розірвання договору можливе лише в судовому порядку згідно з чинним законодавством.

Посилаючись на викладене, позивач просив поновити строк для звернення до суду із цим позовом та визнати недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 11 квітня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 1-225.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Луганська від 25 лютого 2014року позов ОСОБА_4 задоволено. Поновлено ОСОБА_4 строк для звернення до суду з позовом про визнання договору дарування житлового будинку недійсним. Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 11 квітня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 1-225.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що укладаючи договір дарування житлового будинку, позивач через свою неграмотність, похилий вік та стан здоров'я неправильно розумів суть укладеного договору дарування і уклав правочин, який не відповідав його дійсній волі, він помилявся щодо наслідків договору дарування та його суттєвих умов. Позивач мав на меті його довічне утримання зі сторони відповідача за умови передачі йому житлового будинку та земельної ділянки у його власність, а тому він помилився щодо обставин, за яких укладався договір дарування житлового будинку та земельної ділянки.Ця помилка має істотне значення, оскільки ОСОБА_4 шляхом укладення договору дарування житлового будинку був позбавлений права власності на спірний житловий будинок, а матеріальне утримання, на яке він розраховував, так і не отримав від відповідача.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 04 червня 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Апеляційний суд скасовуючи рішення місцевого суду виходив із того, що відповідно до доказів наданих сторонами у справі, ОСОБА_4 особисто виявляв бажання подарувати своєму синові ОСОБА_5 спірний будинок, із вказаною метою, особисто неодноразово звертався до нотаріуса ОСОБА_6 за консультаціями щодо можливості та наслідків укладання саме такої угоди, самостійно звертався до відповідних органів із метою надання йому необхідних документів для укладання саме такого договору, про що свідчать його запити, здійснені власноруч, та в результаті таких дій уклав із відповідачем саме договір дарування житлового будинку, який виявляв бажання укласти. Жодного належного та допустимого доказу своєї помилки в природі укладеного договору та бажання укласти інший договір, а саме договір довічного утримання, позивачем надано не було.

У червні 2014 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_7 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Луганської області від 04 червня 2014 року, в якій просить скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Крім того, ОСОБА_4 у судовому засіданні не визнавав той факт, що він працював значний період часу на керівній посаді, доказів цього в матеріалах справи немає. При зверненні до суду із цим позовом йому було 78 років. При цьому суд не взяв до уваги покази допитаних у судовому засіданні свідків, які засвідчили, що позивач мав домовленість з відповідачем щодо вчинення останнім на його користь конкретних дій як майнового, так і не майнового характеру, оскільки інформація щодо укладеного між сторонами договору стала їм відома зі слів самого позивача, та безпосередніми свідками укладання оспорюваного договору вони не були. Суд апеляційної інстанції не звернув уваги на поважні причини пропуску строку для звернення до суду із цим позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 липня 2014 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи № 435/9477/13-ц із Жовтневого районного суду м. Луганська.

Вимоги даної ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не виконано в частині витребування матеріалів справи через те, що Жовтневий районний суд м. Луганська знаходиться на території проведення антитерористичної операції.

Відповідно до Закону України від 12 серпня 2014 року № 1632-VII «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції» та згідно з розпорядженням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2014 року № 27/0/38-14 (зі змінами та доповненнями), від 12 вересня 2014 року № 29/0/38-14, від 08 грудня 2014 року № 56/0/38-14 та від 27 березня 2015 року № 19/0/38-15 «Про визначення територіальної підсудності справ», змінено територіальну підсудність справ Жовтневого районного суду м. Луганська та визначено територіальну підсудність справ за Троїцьким районним судом Луганської області.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У травні 2018 року зазначену касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 28 червня 2018 року направлено до Троїцького районного суду Луганської області копії матеріалів касаційного провадження № 61-22071ск18 у справі № 435/9477/13-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - державний нотаріус Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, про визнання недійсним договору дарування житлового будинку для вирішення питання про відновлення втраченого судового провадження, оскільки судове провадження у зазначеній справі втрачене.

Ухвалою Троїцького районного суду Луганської області від 27 вересня 2018 року відновлено втрачене судове провадження в цивільній справі № 435/9477/13-ц.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п'яти днів після складення доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення суду апеляційної інстанції відповідає ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Третьою Ворошиловградською державною нотаріальною конторою від 20 лютого 1976 року за реєстровим№ 2-976; договору купівлі-продажу, посвідченого Третьою Луганською державною нотаріальною конторою від 11лютого1966 року за реєстраційним № 805; договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого Третьою Луганською державною нотаріальною конторою від 10 липня 1958 року за реєстраційним № 5108, належав на праві власності житловий будинок із прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1.

11 квітня 2012 року між ОСОБА_4, із однієї сторони, і ОСОБА_5, з іншої сторони, укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений державним нотаріусом Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 11 квітня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 1-225, та договір дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Третьої Луганської державної нотаріальної контори ОСОБА_6 11 квітня 2012 року, зареєстрований у реєстрі за № 1-225.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Отже, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки ОСОБА_4 не довів, що на момент укладення оспорюваного договору дарування виникла помилка стосовно правової природи правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання вказаного договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи спірний договір, він усвідомлював умови правочину і його правові наслідки. Установивши, що ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема, що на час укладення спірного договору дарування він мав намір укласти договір довічного утримання, та доказів, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання договору дарування недійсним за статтею 229 ЦК України.

Правильним є висновок про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні оспорюваного договору дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття ОСОБА_4 фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення. При цьому суд апеляційної інстанції установив, що у вересні 2013 року позивач, незважаючи на свій похилий вік та необхідність у сторонньому догляді, за власною ініціативою знявся із реєстрації за адресою спірного будинку, вказавши метою таких дій - переїзд до іншого місця проживання, а саме до належного йому на праві власності будинку в м. Новоазовську Донецької області, про що свідчить довідка, наявна в матеріалах справи. З пояснень самого позивача вбачається, що на земельній ділянці в м. Новоазовську знаходиться жилий флігель та недобудований відповідачем інший житловий будинок, фотографії яких оглянуто у судовому засіданні.

Твердження заявника про те, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на поважні причини пропуску строку для звернення до суду із цим позовом, є безпідставними, оскільки суд відмовив у задоволенні позову у зв'язку з його недоведеністю, а не у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи. Однак згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 401, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 04 червня 2014 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик