Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 463/5955/15-ц

провадження № 61-12374св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто», ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 березня 2016 року у складі судді Гирич С. В., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року у складі колегії суддів: Штефаніци Ю. Г., Берези В. І., Бойко С. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» (далі - ТОВ «ЛК «Ваш Авто»), ОСОБА_2 про визнання недійсним договір фінансового лізингу № 001369, який було укладено 12 листопада 2015 року між ТОВ «ЛК «Ваш Авто» та ОСОБА_2

Позов мотивовано тим, що такий договір укладений з порушенням норм матеріального права, зокрема положень сімейного законодавства щодо обов`язковості згоди другого з подружжя при укладенні договору, що виходить за межі дрібного побутового. Зазначила, що предметом укладеного між відповідачами договору лізингу було придбання в інтересах сім`ї трактора. Проте, такий товар придбавався її чоловіком не в інтересах їх сім`ї, а в інтересах дочки ОСОБА_3 для здійснення нею та її сім`єю сільськогосподарської діяльності. Крім цього, за умовами зазначеного договору ОСОБА_2 було сплачено адміністративний платіж в розмірі 30 000,00 грн, що були їхнім спільним майном подружжя, і щодо розпорядження якими вона своєї згоди не давала. Також вважає, що сплачена чоловіком сума за договором є цінним майном, що в сукупності з взятими ним зобов`язаннями за умовами договору вносити подальші платежі, свідчить про факт укладення відповідачем договору, що виходить за межі дрібного побутового, а відтак необхідна була її згода на укладення такого договору. Однак, такої згоди не давала. Вказаний договір порушує її майнові інтереси, а тому просить позов задовольнити.

Рішенням Личаківського районного суду міста Львова від 28 березня 2016 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю вимог.

Рішення районного суду мотивовано тим, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 березня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У липні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду міста Львова від 21 червня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не прийнято до уваги положення частини третьої статті 65 СК України, де зазначено, що для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Разом з цим, гроші, якими розпорядився ОСОБА_2 і які слід буде оплачувати відповідно до договору фінансового лізингу, є майном, та є спільною сумісною власністю подружжя.

Правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 не може бути застосована до даних правовідносин, оскільки в цій постанові йдеться про інші обставини.

У листопаді 2016 року ТОВ «ЛК «Ваш Авто» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити, а рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судом установлено, що 12 листопада 2015 року між ТОВ «ЛК «Ваш Авто» та ОСОБА_2 було укладено договір фінансового лізингу № 001369.

Відповідно до умов даного договору ТОВ «ЛК «Ваш Авто» (лізингодавець) взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб «Донг фенг 404 каб», узгодженою вартістю 12 244,90 доларів США, що згідно обмінного курсу долара США до гривні на фактичну дату укладення договору становило 300 000,00 грн, та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. При цьому, пунктом 1.6 договору визначено, що предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на предмет лізингу на лізингоодержувача, згідно з умовами даного договору.

Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у пункті 9.4 статті 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у пункті 9.6 статті 9 даного договору.

12 листопада 2015 року на виконання зазначеного договору відповідач ОСОБА_2 сплатив ТОВ «ЛК «Ваш Авто» 30 000,00 грн, що підтверджується квитанцією № .

Сторони договірних правовідносин, ТОВ «ЛК «Ваш Авто» та ОСОБА_2, досягли згоди з істотних умов договору та не оспорюють укладений ними договір, вчинивши певні дії щодо реалізації мети укладення цього договору.

Згідно з пунктом 17.2 умов договору фінансового лізингу, якщо Лізингоодержувач одружений, то цим він заявляє, що має згоду іншого з подружжя на укладення Договору.

Відповідно до пункту 17.3 цього ж договору сторони узгодили, що підписанням договору та додатків до нього Лізингоодержувач, який одружений, визнає, що Договір про надання послуг з фінансового лізингу укладений в інтересах сім'ї та товар, який буде придбаний на підставі Договору, буде використовуватися на потреби сім'ї.

Суди правильно встановили, що як одну із істотних умов договору сторони узгодили обов'язковість використання транспортного засобу в інтересах сім'ї.

Спірний договір не є угодою щодо розпорядження майном подружжя, а є угодою, яка на момент її укладення за своєю природою носить ознаки договору найму(оренди), оскільки зобов'язання набути у власність предмета лізингу, згідно пункту 2 статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» несе лізингодавець, а лізингоутримувач, при умові виконання договору, отримує предмет договору лише у володіння та користування без права розпорядження.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг», частини 1 статті 806 ЦК України, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є договором оренди, за яким лізингодавець передає лізингоодержувачеві у користування майно на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Тобто при укладанні договору лізингу відсутнє майно яким розпорядився другий з подружжя, а проводиться лише грошова оплата предмета лізингу, грошові кошти не є предметом договору лізингу, а лише еквівалентом оплати за користування предметом лізингу, що не потребує письмової згоди іншого з подружжя.

При вирішенні питання про необхідність отримання згоди (письмової, нотаріальної) іншого з подружжя на розпорядження грошовими коштами, якщо вони становлять спільну сумісну власність, необхідно виходити з правової природи правочину, що укладається одним із подружжя. У випадку вчинення правочинів (договорів), в яких грошові кошти є не предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди іншого з подружжя на укладання договору законом прямо не вимагається.

Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази та встановивши обставини у справі, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову. Будь-яких інших підстав визнання договору недійсним позивач не наводить.

Доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції.

Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду міста Львова від 28 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 21 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун

В. П. Курило