Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 759/15414/16-ц

провадження № 61-21136св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» на рішення Святошинського районного суду міста Києва, у складі судді Шум Л. М., від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва, у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Шахової О. В., від 01 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що з 2014 року по 02 червня 2015 року працював в Донецькій виконавчій дирекції з ліквідації шахт ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» машиністом підземних установок, проте на день звільнення відповідачем не було виплачено йому заробітну плату, починаючи з листопада 2014 року, на загальну суму 22 703, 55 грн, у зв'язку із чим просив позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» на користь ОСОБА_4 заборгованість по заробітній платі у розмірі 22 703, 55 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем, як роботодавцем, порушено права ОСОБА_4 на оплату праці, не виплачено у повному обсязі заробітну плату при звільненні останнього, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» відхилено, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що вирішуючи даний спір,суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну правову оцінку, дійшов правильного висновку про порушення трудових прав позивача на оплату праці. Відповідачем не наведено належних аргументів, які б свідчили про відсутність підстав для виплати заробітної плати позивачу при звільненні.

24 березня 2017 року ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасуватирішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2017 року і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач працював машиністом підземних установок шахти ім. П. Л. Войкова, яка фактично розташована у м. Свердловськ Луганської області, на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Запис у трудовій книжці позивача свідчить про те, що безпосереднім місцем його роботи була шахта ім. П. Л. Войковау м. Свердловськ Луганської області, а тому позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час роботи на вказаній шахті не підлягають до задоволення, оскільки для ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» діє заборона запроваджена Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 на виплату позивачеві заробітної плати за рахунок бюджетних коштів.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 4 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Статтею 383 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України), що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 Перехідних положень ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що на підставі наказу ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» № 162к від 02 липня 2012 року ОСОБА_4 прийнято на роботу машиністом підземних установок відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація».

Наказом ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» № 159-к від 31 грудня 2014 року позивача прийнято за переведенням машиністом підземних установок шахти ім. П. Л. Войкова, до відокремленого підрозділу «Луганаська виконавча дирекція з ліквідації шахт» ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація».

Наказом ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» від 02 червня 2016 року за № 128к ОСОБА_4 було звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі статті 38 КЗпП України.

Згідно довідки ВП «Донецька виконавча дирекція» № 04/565 від 28 вересня 2015 року на день звільнення позивачу належала до виплати загальна сума заробітної плати у розмірі 22 703, 55 грн (за період: листопад 2014 року - 3 144, 75 грн, грудень 2014 року - 3 550, 61 грн, січень 2015 року - 3 430, 26 грн, лютий 2015 року - 3 144, 75 грн, березень 2015 року - 3 312, 33 грн, квітень 2015 року - 2 963, 36 грн, травень 2015 року - 2 364, 77 грн та червень 2015 року - 792, 72 грн).

Статтею 43 Конституції України визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до статті 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Згідно частини першої статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно зі статтею 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, із урахуванням вказаних норм матеріального права, дійшов правильного та обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача заборгованості по нарахованій, однак невиплаченій заробітній платі за період з листопада 2014 року по червень 2015 року у розмірі 22 703, 55 грн.

Судами встановлено факт невиплати звільненому ОСОБА_4 з вини роботодавця належних йому сум у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України. Розмір заборгованості відповідачем не оспорювався та не спростований.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 затверджено тимчасовий порядок фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей.

Пунктом 2 вказаного тимчасового порядку передбачено, що у населених пунктах Донецької та Луганської областей, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, видатки з державного бюджету, бюджету Пенсійного фонду України та інших фондів загальнообов'язкового державного соціального страхування здійснюються лише після повернення згаданої території під контроль органів державної влади.

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2014 року № 1085-р затверджений перелік населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та перелік населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення.

Суди встановили, що згідно трудової книжки ОСОБА_4 наказом 213-к від 29 грудня 2014 року позивача переведено до відокремленого підрозділу «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт» ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація».

Вказаний відокремлений підрозділ знаходиться у м. Димитров (Мирноград) Донецької області, тобто перебував на підконтрольній Україні території.

Наказом 159-к від 31 грудня 2014 року позивача прийнято по переведенню машиністом підземних установок шахти ім. П. Л. Войкова ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація».

Шахта ім. П. Л. Войкова фактично розташована у м. Свердловськ Луганської області, яке відноситься до території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження.

ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» не заперечувало, що ОСОБА_4 працював на шахті ім. П. Л. Войкова до моменту звільнення.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що посилання відповідача на постанову Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 595 та розпорядження Кабінету Міністрів України від 17 листопада 2014 року № 1085-р, як підставу для звільнення від виплати на користь позивача заробітної плати, оскільки шахта ім. П. Л. Войкова відноситься до території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи із того, що ОСОБА_4 перебував у трудових відносинах із ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» (м. Київ), яке прийняло на роботу останнього 02 липня 2012 року та звільнило з роботи 02 червня 2016 року на підставі статті 38 КЗпП України.

ОСОБА_4 має місце проживання у місті КременчукПолтавської області, а тому посилання ДП «ОК «Укрвуглереструктуризація» на неможливість проведення з ним розрахунку є безпідставними.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлені без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій. Судами правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, зроблені обґрунтовані висновки на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 212 ЦПК України, у редакції чинній на момент розгляду справи).

Доводи касаційної скарги та зміст оскаржених судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування оскаржених судових рішень, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржені судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Синельников
О. В. Білоконь
С. Ф. Хопта