Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 716/342/15-ц

провадження № 61-9464св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - прокурор Заставнівського району Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Чернівецькій області,

відповідачі: Веренчанська сільська рада, ОСОБА_3,

третя особа - Відділ Держгеокадастру у Заставнівському районі Чернівецької області,

заявник - перший заступник прокурора Чернівецької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу першого заступника прокурора Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Чернівецькій області на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року у складі судді Угриновської Л. Я. та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року у складі колегії суддів: Яремка В. В., Бреславського О. Г., Чупікової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року прокурор Заставнівського району Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Чернівецькій області звернувся до суду із позовом до Веренчанської сільської ради, ОСОБА_3, третя особа - Відділ Держгеокадастру у Заставнівському районі Чернівецької області, про визнання незаконним та скасування рішення сесії сільської ради в частині надання безоплатно у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та повернення державі земельної ділянки.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що слідчим СВ Заставнівського РВ УМВС України в Чернівецькій області 24 серпня 2014 року внесено відомості до ЄРДР № 0000289 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 364 КК України, стосовно посадових осіб Веренчанської сільської ради та відділу Держземагентства в Заставнівському районі. За результатами досудового розслідування вказаного кримінального провадження землевпоряднику Веренчанської сільської ради Заставнівського району ОСОБА_4, 28 січня 2015 року оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 367 КК України, яка полягає у тому, що ОСОБА_4 як службова особа органу місцевого самоврядування та, займаючи посаду землевпорядника, порушуючи вимоги пункту 12 Перехідних положень ЗК України після отримання 12 вересня 2007 року для розгляду заяви ОСОБА_3 про передачу у приватну власність земельної ділянки, орієнтовною площею 0,23 га, не перевіривши факту місця розташування земельної ділянки (що знаходилась за межами населеного пункту с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області), винесла вказану заяву на розгляд сесії сільської ради, в результаті чого 03 жовтня 2007 року на сесії сільської ради прийнято рішення про передачу безоплатно у власність земельної ділянки, згідно з якою ОСОБА_3 передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0,23 га для ведення особистого селянського господарства (біля тваринницької ферми, за межами населеного пункту с. Веренчанка Заставнівського району).

Отже, ОСОБА_3 незаконно отримала земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,23 га, яка згідно з листом відділу Держкомзему у Заставнівському районі від 10 лютого 2015 року № 210 розташована за межами с. Веренчанка. Веренчанська сільська рада не мала повноважень щодо розпорядження вказаною земельною ділянкою. Про факт незаконності вказаного рішення стало відомо лише після початку досудового розслідування, тобто після 24 серпня 2014 року

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати рішення Веренчанської сільської ради Х сесії XXV скликання від 03 жовтня 2007 року в частині надання безоплатно у власність ОСОБА_3 земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,23 га, визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 від 20 жовтня 2009 року та повернути державі в особі Головного управління Держземагентства в Чернівецькій області земельну ділянку площею 0,23 га, вартістю 43 424 грн, розташовану поза межами населеного пункту с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області (код КОАТУУ НОМЕР_2).

ОСОБА_3 позов не визнала та заявила про застосування строку позовної давності.

Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року в задоволенні позову прокурора Заставнівського району Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Чернівецькій області відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області, надаючи у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,23 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Веренчанської сільської ради, однак за межами населеного пункту с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області, вийшла за межі своїх повноважень, а отже, її рішення від 03 жовтня 2007 року в частині надання безоплатно ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки є незаконним, проте позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом.

УхвалоюАпеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 рокурішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, виходив з презумпції обізнаності позивача, який є правонаступником осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері використання та охорони земель, із прийняттям оспорюваного рішення та державного акта, станом на день видачі ОСОБА_3 державного акта на право власності на спірну земельну ділянку.

У червні 2016 року перший заступник прокурора Чернівецької області подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що судами не враховано, що на момент видачі ОСОБА_3 оскаржуваного державного акта обов'язок щодо контролю за використанням та охороною земель був покладений на Державну інспекцію з контролю за використанням та охороною земель, а не на відділ земельних ресурсів у Заставнівському районі та управління Держземагентства в області. Органи Держземагентства набули права контролю за вказаними земельними ділянками та могли б довідатись про порушення права держави лише з 01 січня 2013 року відповідно до Закону України від 06 вересня 2012 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності». Зазначені повноваження реалізовані Головним управлінням Держземагентства у Чернівецькій області на вимогу начальника УДСБЕЗ УМВС України в Чернівецькій області від 18 серпня 2014 року при опрацюванні копій технічних документацій, проектів землеустрою та державних актів на право власності на земельні ділянки жителів с. Веренчанка Заставнівського району. Про незаконність оспорюваного рішення Веренчанської сільської ради прокурору, Головному управлінню Держземагентства в Чернівецькій області та відділу Держземагентства у Заставнівському районі стало відомо лише з матеріалів кримінального провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 26 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що рішенням ХХІ сесії ХХІІІ скликання Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області від 24 травня 2000 року «Про затвердження списків працівників соціальної сфери та пенсіонерів» затверджено списки працівників соціальної сфери та пенсіонерів, які проживають і працюють у с. Веренчанка та с. Яблунівка, яким будуть надані земельні ділянки. Відповідно до виписки з погосподарської книги с. Веренчанка за 1995-2000 роки ОСОБА_3 та члени її сімї користуються земельними ділянками, наданими їм як працівникам соціальної сфери, що розташовані за межами с. Веренчанка.

ОСОБА_3 з 2001 року користується земельною ділянкою площею 0,23 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована біля тваринницької ферми в адміністративних межах Веренчанської сільської ради поза межами с. Веренчанка.

Згідно з рішенням Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області Х сесії ХХV скликання від 03 жовтня 2007 року відповідачу передано безоплатно у власність земельну ділянку орієнтовною площею 0,23 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована біля тваринницької ферми.

На підставі цього рішення 20 жовтня 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1. Згідно з державним актом земельна ділянка, яку у власність отримала ОСОБА_3, розташована у с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області, має площу 0,23 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а. с. 11).

Згідно зі статтею 152 ЗК Українидержава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до частин першої, другої статті 116 ЗК Українигромадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Як передбачено частиною першою статті 122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до статті 21 Закону України від 16 листопада 1992 року № 2780-XII «Про основи містобудування»визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється відповідно до затвердженої містобудівної документації місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про планування і забудову територій»сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, у тому числі, вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Статтею 173 ЗК Українивизначено, що межа району, села, селища, міста, району у місті - це умовна замкнена лінія на поверхні землі, що відокремлює територію району, села, селища, міста, району у місті від інших територій.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 12 ЗК Українидо повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до пункту 12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України(чинного на момент виникнення вказаних правовідносин) до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Частиною першою статті 155 ЗК Українипередбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Отже, правильними є висновки судів про те, що Веренчанська сільська рада Заставнівського району Чернівецької області надаючи у власність відповідачу земельну ділянку, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, що розташована в адміністративних межах Веренчанської сільської ради, однак за межами населеного пункту с. Веренчанка Заставнівського району Чернівецької області, вийшла за межі своїх повноважень.

Разом з тим під час розгляду справи судом першої інстанції до ухвалення рішення ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про застосування позовної давності.

Стаття 256 ЦК Українивизначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (стаття 267 ЦК України). Визначення початку відліку позовної давності міститься у статті 261 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК Україниза загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною першою статті 8 ЦПК Українисуд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свободратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Терміни позовної давності, що є звичайним явищем в національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконують кілька завдань, у тому числі забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (судове рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Російської Федерації», пункт 570, та судове рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства», пункт 51).

Таким чином, вищезазначене дає підстави для висновку про те, що здійснення і захист цивільних прав тісно пов'язані з фактором часу. Цивільні правовідносини не існують абстрактно, а виникають, змінюються та припиняються у часі. Обмеження строку для розгляду спору стимулює учасників процесу до надання доказів, підвищує їх достовірність і тим сприяє встановленню судами істини, а отже, ефективному поновленню порушеного права. Крім того, встановлення строку позовної давності сприяє стабілізації цивільних правовідносин, усуненню невизначеності у відносинах між їх учасниками.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та частиною другою статті 45 ЦПК України передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (абзац 2 частини другої статті 45 ЦПК України).

Процесуальні права прокурора як особи, якій надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, визначені у статті 46 ЦПК України.

Згідно із частиною першою статті 46 ЦПК Україниоргани та інші особи, які відповідно до статті 45 цього Кодексу звернулися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах, мають процесуальні права й обов'язки особи, в інтересах якої вони діють, за винятком права укладати мирову угоду.

Прокурор, який бере участь у справі, має обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що положення законупро початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Отже, якщо у передбачених закономвипадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу (підприємства), то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме позивач, а не прокурор.

Разом з тим положеннями статті 268 ЦК Українипередбачено винятки із загального правила про поширення позовної давності на всі цивільні правовідносини і визначено вимоги, на які позовна давність не поширюється, зокрема у пункті 4 частини першої цієї статті зазначено, що на вимогу власника або іншої особи про визнання незаконним правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право, позовна давність не поширюється.

Однак зазначена норма за своєю суттю направлена на захист прав власників та інших осіб від держави.

Оскільки держава зобов'язана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже, з огляду на статус держави та її органів як суб'єктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК Українине поширюються на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК Українищодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Прокурор звертався з позовом до суду в інтересах Головного управління Держземагентства у Чернівецькій області.

Відповідно до указу Президента України від 08 квітня 2011 року № 445/2011 «Про Державне агентство земельних ресурсів України» Державне агентство земельних ресурсів України є правонаступником Державного комітету України із земельних ресурсів.

Згідно з підпунктом 7 пункту 4 Положення про Державний комітет України із земельних ресурсів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 19 березня 2008 року № 224, Держкомзем здійснював державний контроль за використанням та охороною земель відповідно до Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та інших законів.

Відповідно до норм Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року № 43 , яка була чинною на час прийняття та видачі оскаржуваних рішення та державного акта, складанню та видачі державних актів передував, крім іншого, висновок державного органу земельних ресурсів про наявні обмеження на використання земельної ділянки.

Оскаржуваний державний акт містить підпис уповноваженої особи Держкомзему.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з обізнаністю позивача, який є правонаступником осіб, до повноважень яких належав контроль у сфері використання та охорони земель, із прийняттям оспорюваного рішення та державного акта станом на день видачі ОСОБА_3 державного акта на право власності на спірну земельну ділянку.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, суди врахували положення закону та дійшли правильного висновку, що саме відділу Держкомзему у Заставнівському районі (орган, який видав державний акт на земельну ділянку) було (могло бути) відомо про порушення права і саме цей державний орган мав би повідомити органи прокуратури про порушення такого права.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу першого заступника прокурора Чернівецької області в інтересах держави в особі Головного управління Держземагентства у Чернівецькій області залишити без задоволення.

Рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 02 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернівецької області від 25 травня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик