Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 308/1903/15-ц

провадження № 61-25019св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області, у складі судді Монич О. В., від 22 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області, у складі колегії суддів: Куштана Б. П., Кондора Р. Ю., Мацунича М. В., від 06 березня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», банк) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

Позовна заява ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» мотивована тим, що 03 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 19-502/9, згідно якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 000, 00 грн, а останній зобов'язався повернути кредитні кошти у строк до 03 вересня 2009 року та сплатити банку відсотки за користування кредитом, а також щомісячну комісійну винагороду згідно умов кредитного договору. 08 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19-21/2008, відповідно до умов якого банк відкрив на картковому рахунку ОСОБА_4 кредитний ліміт у сумі 8 000, 00 грн, а позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти в строк до 08 червня 2010 року та сплатити банку відсотки за користування кредитом згідно умов кредитного договору. ОСОБА_4 свої зобов'язання перед банком за кредитним договором № 19-502/9 від 03 березня 2008 року та договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19-21/2008 від 08 серпня 2008 року не виконав.

25 серпня 2009 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було видано судовий наказ № 2н-1084/09 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 11 783, 57 грн заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19-21/2008 від 08 серпня 2008 року та 73, 92 грн судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 лютого 2010 року у цивільній справі № 2п-1386/10 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПAT «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 19-502/9 від 03 березня 2008 року у розмірі 17 539, 48 грн та 357, 65 грн судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПAT «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 19-502/9 від 03 березня 2008 року у розмірі 15 148, 35 грн та 172, 00 грн судових витрат.

29 січня 2013 року ОСОБА_4 помер.

27 червня 2014 року банк звернувся до Першої Ужгородської державної нотаріальної контори з вимогою (претензією) № 473 про обов'язок спадкодавця ОСОБА_4 сплатити на користь кредитора 48 085, 71 грн заборгованість за кредитними договорами.

Листом від 15 жовтня 2014 року повідомлено банк про те, що спадкоємцем померлого ОСОБА_4 є його дружина - ОСОБА_2

Посилаючись на зазначені обставини, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просило суд стягнути з ОСОБА_2 кредитну заборгованість у сумі 48 085, 71 грн, з яких 11 857, 49 грн заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19-21/2008 від 08 серпня 2008 року та 36 228, 22 грн заборгованості за кредитним договором № 19-502/9 від 03 березня 2008 року.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року задоволено позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість у розмірі 48 085, 71 грн, з яких 11 857, 49 грн заборгованість за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19-21/2008 від 08 серпня 2008 року та 36 228, 22 грн заборгованість за кредитним договором № 19-502/9 від 03 березня 2008 року. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідно до укладених кредитних договорів ОСОБА_4 мав зобов'язання із повернення кредитних коштів і сплати процентів за користування кредитом, які перед банком не виконав, і такі на момент відкриття спадщини не припинилися, у зв'язку з цим заборгованість за кредитними договорами підлягає до стягнення із спадкоємця ОСОБА_4 - ОСОБА_2

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, виходив із того, що суд правильно визначився з правовідносинами, які виникли між сторонами, та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку.

У березні 2017 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 просить скасувати рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року, а справу передати на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Доводи касаційної скарги обґрунтовано тим, що суди попередніх інстанцій повно і всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували, що банк пропустив строки звернення з вимогами до спадкоємця, визначені положеннями статті 1281 ЦК України.

10 квітня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

У червні 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

18 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

08 листопада 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості, за касаційною скаргою ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами встановлено, що 03 березня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір № 19-502/9, згідно умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8 000, 00 грн, а останній зобов'язався повернути кредитні кошти у строк до 03 вересня 2009 року та сплатити банку відсотки за користування кредитом та щомісячну комісійну винагороду згідно умов кредитного договору (а.с. 7-8).

08 серпня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений договір про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19-21/2008, відповідно до умов якого банк відкрив на картковому рахунку ОСОБА_4 кредитний ліміт у сумі 8 000, 00 грн, а позичальник зобов'язався повернути кредитні кошти в строк до 08 червня 2010 року та сплатити банку відсотки за користування кредитом згідно умов кредитного договору (а.с. 9-11).

ОСОБА_4 свої зобов'язання перед банком за кредитним договором № 19-502/9 від 03 березня 2008 року та договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19-21/2008 від 08 серпня 2008 року належним чином не виконував, внаслідок чого станом на ІНФОРМАЦІЯ_1 року утворилася заборгованість: за кредитним договором № 19-502/9 від 03 березня 2008 року у розмірі 36 228, 22 грн, а за кредитним договором № 19-21/2008 від 08 серпня 2008 року у розмірі 11 857, 49 грн (а.с.23-26).

25 серпня 2009 року Ужгородським міськрайонним судом Закарпатської області було видано судовий наказ № 2н-1084/09 про стягнення з ОСОБА_4 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» 11 783, 57 грн заборгованості за договором про відкриття відновлювальної кредитної лінії № 19-21/2008 від 08 серпня 2008 року та 73, 92 грн судових витрат.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 лютого 2010 року у цивільній справі № 2п-1386/10 стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПAT «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 19-502/9 від 03 березня 2008 року у розмірі 17 539, 48 грн та 357, 65 грн судових витрат.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2013 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПAT «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 19-502/9 від 03 березня 2008 року у розмірі 15 148, 35 грн та 172, 00 грн судових витрат.

ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 167471 (а.с.6).

27 червня 2014 року банком була надіслана Ужгородській державній нотаріальній конторі вимога (претензія) про обов'язок спадкодавця (а.с. 19).

15 жовтня 2014 року Ужгородською державною нотаріальною конторою була надіслана відповідь банку про те, що спадкоємцем ОСОБА_4 є його дружина - ОСОБА_2 (а.с. 22).

08 січня 2015 року банком була надіслана вимога (претензія) ОСОБА_2 про обов'язок погашення заборгованості за кредитними договорами у розмірі 48 085, 71 грн (а.с. 20).

Згідно частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до положень статті 60 ЦПК України, 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зі смертю позичальника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред'явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Стаття 1281 ЦК України визначає преклюзивні строки пред'явлення таких вимог.

Частина четверта статті 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред'явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті.

Недотримання визначених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців позбавляє кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права.

За правилами частин другої, третьої статті 1281 ЦК України кредитор має пред'явити свою вимогу до спадкоємців протягом шести місяців з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, незалежно від настання строку вимоги, а якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, то не пізніше одного року від настання строку вимоги.

Вказану правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц (провадження № 14-153цс18).

Як зазначалось вище, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

15 жовтня 2014 року Ужгородською державною нотаріальною конторою було надіслано банку повідомлення про те, що спадкоємцем ОСОБА_4 є його дружина - ОСОБА_2

Вимога (претензія) про обов'язок сплати заборгованості ОСОБА_2 банком була направлена 08 січня 2015 року.

Разом з тим, ОСОБА_2 у своїх запереченнях на позов та касаційній скарзі вказує про те, що банк знав про смерть її чоловіка ще у травні 2014 року, вона особисто надала представнику банку копію свідоцтва про смерть, однак вказані обставини судами не були враховані та не перевірені.

За таких обставин, висновок про те, що банк звернувся до суду з вимогами до спадкоємця у межах шестимісячного строку є передчасним.

Також необхідно звернути увагу на наступне.

Відповідно до положень статті 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Згідно із частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

Визначаючи суму коштів, яка підлягає до стягнення, місцевий суд не прийняв до уваги той факт, що у випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Матеріали справи не містять відомостей щодо спадкової маси, а суд не з'ясував обсяг спадкового майна.

Разом з цим, слід звернути увагу на наступне.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився.

У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

У справі, яка є предметом перегляду, встановлено наявність трьох судових рішень про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитними договорами № 19-502/9 від03 березня 2008 року та № 19-21/2008 від 08 серпня 2008 року.

Отже, банк скористався своїм правом на пред'явлення вимоги до позичальника про дострокове виконання зобов'язань за кредитними договорами та отримав судовий захист своїх прав.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним.

Розглядаючи спір по суті місцевий суд не врахував, що судовим наказом Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 серпня 2009 року, рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 19 лютого 2010 року у цивільній справі № 2п-1386/10 та рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 24 жовтня 2013 року достроково стягнуто із позичальника заборгованість за кредитними договорами, тобто змінено строк виконання зобов'язання.

Нарахування заборгованості по сплаті відсотків за кредитом, тіло якого достроково стягнуто за раніше винесеним рішенням суду, а також пені нормами цивільного законодавством не передбачено, у такому випадку кредитор має право на стягнення з позичальника коштів, передбачених статтею 625 ЦК України.

Місцевий суд, вирішуючи питання про розмір заборгованості, не перевірив надані банком розрахунки, в яких сума боргу перевищує суму, яка стягнута із спадкодавця за судовими рішеннями.

За загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, 2004 року, визначено обов'язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру заборгованості, наявності доказів, що їх підтверджують).

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.

Апеляційний суд, переглядаючи справу на вищевикладені обставини уваги не звернув та формально погодився із висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог банку, а тому висновок апеляційного суду про те, що місцевий суд правильно вирішив спір, є передчасним.

Частиною першою статті 400 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин постановлена у справі ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню на підставі статті 411 ЦПК України з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

При новому розгляді справи суду необхідно об'єктивно дослідити вказані в даній постанові докази, у сукупності з іншими доказами у справі, надати оцінку основним доводам та поданим сторонами доказам в обґрунтування своїх вимог та заперечень, як в цілому, так і кожному доказу окремо.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка подана її представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 06 березня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до Закарпатського апеляційного суду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта