П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року місто Київ

Єдиний унікальний номер справи 755/20796/14

Апеляційне провадження № 22-ц/796/4085/2018

Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Вербової І. М., суддів Головачова Я. В., Шахової О. В.,

за участю секретаря судового засідання - Іваницької О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві апеляційну скаргу головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Булахевіча Степана Вікторовича на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва, постановлену під головуванням судді Шевченко В.М. 06 лютого 2018 року, у справі за заявою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Булахевіча СтепанаВікторовича про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку,

в с т а н о в и в :

Згідно п.3 Розділу XIIПрикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій та статус суддів» (зі змінами від 15 грудня 2017 року) апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим Законом.

Виходячи зі змісту пункту 8 ч.1 Розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України) (в редакції Закону України №2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» в особі представника звернулось до Дніпровського районного суду міста Києва з заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02 червня 2014 року №1301/13 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 6 352 685 грн. 04 коп., а також третейського збору в сумі 25 500 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 серпня 2014 року (а.с.27) заяву задоволено, видано виконавчий лист на примусове виконання рішення Постійно діючого Третейського суду при Асоціації українських банків від 02 червня 2014 року №1301/13 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості по договору кредиту в сумі 6 352 685 грн. 04 коп., третейського збору в сумі 25 500 грн., а також судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

У лютому 2018 року головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Булахевіч С.В. звернувся до суду з заявою про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку (а.с.30).

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року (а.с.46-50) в задоволенні вищевказаної заяви відмовлено.

Не погоджуючись з вищевказаним судовим рішенням, головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Булахевіч С.В. 19 березня 2018 року надіслав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити, звернути стягнення на нерухоме майно боржника, а саме: приміщення горища, загальною площею 498,0 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_3, відповідно до виконавчого листа №755/20796/14-ц, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 29 серпня 2014 року про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 6 352 685 грн. 04 коп., витрат по оплаті третейського збору в розмірі 25 500 грн. 00 коп., а також судового збору в розмірі 243 грн. 60 коп.

Апеляційну скаргу, мотивував, зокрема, тим, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою, оскільки при її постановленні судом першої інстанції було порушено низку норм матеріального права. Зазначає, що на примусовому виконанні Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області перебуває виконавче провадження №46919442 з примусового виконання вищевказаного виконавчого листа, за яким боржник є ОСОБА_3. 19 березня 2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та надано боржнику строк для виконання рішення суду. Разом з тим, боржником в добровільному порядку рішення суду не виконано.

Як встановлено в ході проведення виконавчих дій, згідно договору купівлі-продажу від 04 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. та зареєстрованого в реєстрі за №2607, ОСОБА_3 придбав (купив) приміщення горища, яке розташоване в будинку АДРЕСА_1, загальною площею 498, 0 кв.м.

Зазначене нерухоме майно передано в іпотеку стягувачу за виконавчим провадженням відповідно до іпотечного договору від 04 серпня 2008 року, разом з тим, вказаний об'єкт нерухомості не зареєстровано в установленому законом порядку, що вже є підставою для звернення до суду із заявою в порядку статті 50 Закону України «Про виконавче провадження». Так, вказаний об'єкт нерухомого майна залишився зареєстрованим за попереднім власником - ОСОБА_6 В ході проведення виконавчих дій, державним виконавцем Відділу встановлено, що кошти та рухоме майно, належне боржнику, на яке можливо звернути стягнення в рахунок погашення заборгованості, відсутнє.

Тобто, враховуючи, що право власності на вищезазначене приміщення горища ОСОБА_3 набуто у відповідності до договору купівлі-продажу, але не зареєстровано в установленому законом порядку, державний виконавець не має можливості та законних підстав звернути стягнення на вказане нерухоме майно, у зв'язку з чим звернувся до суду з даною заявою про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

19 червня 2018 року до Апеляційного суду міста Києва надійшов лист головного державного виконавця Булахевіча С.В. про розгляд справи за його відсутності.

Інші учасники справи також не з'явились у судове засідання, неодноразово повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи за усіма можливими адресами, які містяться в матеріалах даної справи, шляхом направлення судових повісток-повідомлень рекомендованою кореспонденцією, разом з тим, конверти з повідомленнями повернулись до суду за закінченням встановленого строку їх зберігання на поштовому відділенні (конверти долучені до матеріалів справи), будь-яким іншими способами повідомити учасників справи не вбачається за можливе, у зв'язку з чим колегія суддів вважала за можливе відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України розглядати справу за їх відсутності.

ПАТ «УкрСиббанк» належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, разом з тим, не забезпечив явку представника у судове засідання та не скористався своїм процесуальним правом подати (надіслати) до суду відзив на апеляційну скаргу, що є також підставою для розгляду справи у відсутності представника ПАТ «УкрСиббанк».

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з'ясувавши фактичні обставини справи, дослідивши матеріали справи та письмові докази у їх сукупності та співставленні, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, згідно договору купівлі-продажу від 04 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. 04 серпня 2008 року, зареєстрованого в реєстрі за № 2607, ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_3 купив приміщення горища, яке розташовано в будинку АДРЕСА_1 (а.с.38).

04 серпня 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» (Іпотекодержатель) та ОСОБА_3 (Іпотекодавець) було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. 04 серпня 2008 року, зареєстровано в реєстрі за № 2610, відповідно до якого Іпотекодавець передав в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання Іпотекодавцем зобов'язань за договором кредиту № 2008/13-1-08/383 від 04 серпня 2008 року, укладеним між Іпотекодавцем та Іпотекодержателем, таке майно: приміщення горища, загальною площею 498,00 м кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - предмет іпотеки), та належить Іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Луняченко Н.В. 04 серпня 2008 року, зареєстровано в реєстрі за № 2670, яке є предметом іпотеки (а.с.36-37).

Відповідно до п. 1.1 Іпотечного договору, ОСОБА_3 є власником предмету іпотеки - приміщення горища, загальною площею 498,00 м кв, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, а право власності на предмет іпотеки буде зареєстроване в майбутньому протягом 30 робочих днів.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 29 серпня 2014 року задоволено заяву ПАТ «Укрсоцбанк» про видачу виконавчого листа на підставі рішення Третейського суду при Асоціації українських банків від 02 квітня 2014 року та видано виконавчий лист про солідарне стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором на загальну суду 6 352 685 грн. 04 коп. та витрати по оплаті третейського збору у розмірі 25 500 грн. 00 коп. (а.с.32).

Як встановлено судом першої інстанції, наразі на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області знаходиться вказаний виконавчий лист, постанову про відкриття виконавчого провадження винесено 19 березня 2015 року на підставі заяви представника ПАТ «Укрсоцбанк» ОСОБА_7, рішення суду добровільно не виконано.

Так, за даними інформаційної довідки, сформованої державним виконавцем Булахевічем С.В. 18 січня 2018 року на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, - приміщення горища, загальною площею 498,00 м кв, за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві приватної власності ОСОБА_6 на підставі договору дарування р№ 354 від 19 березня 2008 року. Вказане нерухоме майно знаходиться під обтяженням на підставі Іпотечного договору № 2610 від 04 серпня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_8, Іпотекодержатель - ПАТ «Укрсоцбанк», боржник - ОСОБА_3 (а.с.41-42).

Таким чином, враховуючи, що відповідно до даних вказаної вище інформаційної довідки відсутній запис щодо належності на праві власності ОСОБА_3 спірного нерухомого майна, на яке просить звернути стягнення державний виконавець, тобто ОСОБА_3 після укладення правочинів із купівлі-продажу та Іпотечного договору не зареєстрував у встановленому законом порядку Предмет іпотеки, державний виконавець звернувся до суду першої інстанції з заявою про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що право власності на приміщення горища, загальною площею 498, 00 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, у встановленому законом порядку зареєстровано за ОСОБА_6, тобто державний виконавець, звертаючись до суду із відповідною заявою, помилково ототожнив правові ознаки нерухомого майна, належного боржнику, а саме: «право власності не було належним чином зареєстровано в установленому законом порядку» та «зазначене нерухоме майно не було належним чином зареєстровано в установленому законом порядку та відсутній запис щодо його належності боржнику». Також, із поданих суду матеріалів не вбачається, що державним виконавцем вживались заходи в рамках цього виконавчого провадження, які передбачені Законом України «Про виконавче провадження», зокрема виносилась постанова про накладення арешту на майно, яке є предметом іпотеки. Крім того, державним виконавцем не долучено до матеріалів справи доказів неможливості звернення стягнення на нерухоме майно на підставі виконавчого листа, а матеріали справи не містять відомостей про те, що боржнику ОСОБА_3 відомо про існування виконавчого листа та наявність відкритого виконавчого провадження.

Виходячи зі змісту частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів дійшла висновку, що постановлена судом першої інстанції ухвала не відповідає вимогам, визначеним статтею 263 ЦПК України, з огляду на таке.

Загальний порядок звернення стягнення на заставлене майно визначений статтею 50 Закону України «Про виконавче провадження» (далі по тексту - Закон), відповідно до якої звернення стягнення на об'єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності в боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник.

Відповідно до ч. 4 ст. 50 Закону після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об'єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об'єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам. У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно

Згідно ч. 1 ст. 53 Закону виконавець має право звернути стягнення на майно боржника, що перебуває в інших осіб, а також на майно та кошти, що належать боржнику від інших осіб. Зазначені особи зобов'язані подати на запит виконавця у визначений ним строк відомості про належне боржнику майно, що перебуває у них, та майно чи кошти, які вони повинні передати боржнику.

Відповідно до ч.ч. 4 та 7 статті 51 Закону реалізація заставленого майна здійснюється в порядку, встановленому цим Законом. Примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

За положеннями статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (частина третя статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Нормами статей 37, 38 цього Закону також передбачено право сторін договору іпотеки визначати інші позасудові способи задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що передбачений розділом V Закону України «Про іпотеку» та Законом України «Про виконавче провадження» спеціальний примусовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки з метою задоволення вимог іпотекодержателя, застосовується за умови ухвалення судом рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки або вчинення нотаріусом виконавчого напису.

Водночас, якщо виконавчі дії вчиняються на підставі судового рішення про стягнення заборгованості та за відсутності судового рішення або виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки, то вони регулюються загальними нормами Закону України «Про виконавче провадження», а не нормами спеціального Закону України «Про іпотеку».

Так, державний виконавець у своєму поданні порушує питання про звернення стягнення на приміщення горища, загальною площею 498,00 м кв, за адресою: АДРЕСА_1, яке не зареєстроване у встановленому законодавством порядку за боржником ОСОБА_3

За змістом ч. 10 ст. 440 ЦПК України судом вирішується питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстроване в установленому законом порядку.

Суд першої інстанції дійшов висновку про те, що в даному випадку право власності на спірне приміщення у встановленому законом порядку зареєстровано за ОСОБА_6, тобто державний виконавець звертаючись до суду із відповідною заявою помилково ототожнив правові ознаки нерухомого майна, належного боржнику: «право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку» та «зазначене нерухоме майно не було належним чином зареєстровано в установленому законом порядку та відсутній запис щодо його належності боржнику».

Разом з тим, колегія суддів не може погодитись з такими висновками суду, оскільки в ході розгляду справи встановлено, що ОСОБА_3 набув право власності на спірне нерухоме майно шляхом укладення договору купівлі-продажу, який також досліджувався в ході розгляду справи, разом з тим, не зареєстрував у встановленому законом порядку, що позбавляє державного виконавця вчиняти дії, визначені Законом України «Про виконавче провадження», а саме звернути стягнення на спірне нерухоме майно. А враховуючи, що судове рішення боржником не виконане, а державний виконавець, у свою чергу, зобов'язаний вживати всіх можливих заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження» для виконання рішення суду, наявні підстави для задоволення заяви останнього.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Виходячи зі змісту п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Враховуючи, що при постановлені оскаржуваної ухвали судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, невірно застосовано норми матеріального права, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу Дніпровського районного суду від 06 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви державного виконавця.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Апеляційний суд міста Києва в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Одеській області Булахевіча Степана Вікторовича - задовольнити.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 06 лютого 2018 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення наступного змісту.

Заяву - задовольнити.

Звернути стягнення на нерухоме майно боржника, а саме: приміщення горища, загальною площею 498,0 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1, яке належить ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1), відповідно до виконавчого листа №755/20796/14-ц, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 29 серпня 2014 року про стягнення солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» заборгованості за кредитним договором на загальну суму 6 352 685 (шість мільйонів триста п'ятдесят дві тисячі шістсот вісімдесят п'ять) грн. 04 коп., витрати по оплаті третейського збору в розмірі 25 500 (двадцять п'ять тисяч п'ятсот) грн. 00 коп. та 243 грн. 60 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач: І.М.Вербова

Судді: Я.В. Головачов

О.В.Шахова

Повне судове рішення складено 27 червня 2018 року