Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/31644/16-ц

провадження № 61-21617св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року у складі судді Осаулова А. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року у складі колегії суддів: Шахової О. В., Поліщук Н. В., Поливач Л. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» (далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») про захист прав споживачів та стягнення грошових коштів за договорами банківського вкладу.

Позовна заява мотивована тим, що 09 січня 2013 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено договір № 149/00-13 про банківський вклад (депозит) на вимогу «Вільні гроші» в іноземній валюті, за умовами якого позивачка внесла, а відповідач прийняв на депозитний рахунок грошові кошти в розмірі 12 959,73 доларів США, з відсотковою ставкою - 3,75 % річних.

06 січня 2015 року між сторонами укладено договір-заяву № 326933/791/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 місяць в іноземній валюті на суму 37 000,00 доларів США, строком до 06 лютого 2015 року, з відсотковою ставкою 10 % річних.

20 січня 2015 року між сторонами укладено договір-заяву № 326933/6311/1-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Класік» на 1 місяць в іноземній валюті на суму 16 320,95 доларів США, строком до 20 лютого 2015 року, з відсотковою ставкою 10 % річних.

06 лютого 2015 року між сторонамиукладено договір № 326933/13331/07-15 про банківський вклад (депозит) «Блискуча сімка» в іноземній валюті на суму 15 000,00 доларів США, під змінний процент в залежності від терміну вкладу.

27 липня 2015 року між сторонами укладено договір № 326933/21981/07-15 про банківський вклад (депозит) «Блискуча сімка» в іноземній валюті на суму 39 615,27 доларів США, під змінний процент в залежності від терміну вкладу.

20 серпня 2015 року між сторонами укладено договір-заяву № 326933/25881/9-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Стандарт» на 9 місяць в іноземній валюті на суму 8 000,00 доларів США та цього ж дня було укладено договір № 326933/21901/07-15 про банківський вклад (депозит) «Блискуча сімка» в іноземній валюті на суму 7 000,00 доларів США, під змінний процент в залежності від терміну вкладу.

Після закінчення строку договорів, відповідач кошти по депозитним вкладам їй не повернув і продовжує користуватись її коштами. Її усні та письмові звернення залишаються поза увагою. Вважає дії відповідача такими, що порушують положення договорів, норми чинного законодавства та її права щодо одержання вкладу.

ОСОБА_4 просила суд стягнути з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», на її користь заборгованість, яка складається з: коштів вкладу у сумі - 53 229,50 доларів США; 3 % річних у розмірі 1 604,56 грн.

Рішенням Шевченківського раонного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанії мотивовано тим, що на час вирішення справи в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» діяла тимчасова адміністрація, що унеможливлює задоволення вимог вкладника на підставі частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилено.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

28 квітня 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позоні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що неповернуті суми коштів за договорами банківського вкладу підлягають стягненню з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» у судовому порядку.

22 червня 2017 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» через засоби поштового зв'язку подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відхилити, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Заперечення мотивовані тим, що 17 вересня 2016 року в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» була введена тимчасова адміністрація. 18 грудня 2016 року розпочато процедуру ліквідації банку. Позивачці в належні строки виплачено гарантовану суму відшкодування, та, відповідно, включено до переліку кредиторів банку.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені в запереченні на касацйну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договором може бути передбачено внесення грошової суми на інших умовах її повернення. За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Положеннями статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що вклад (депозит) - це кошти в готівковій або у безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов договору.

Водночас, частиною першою статті 1074 ЦК України визначено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаним злочинним шляхом, або фінансування тероризму, передбачених законом.

Тобто випадки обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, можуть бути передбачені у спеціальному законі.

Процедура виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним законом, що унормовує ці правовідносини.

У пункті 8 Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону.

Згідно з пунктом 16 частини першоїстатті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, нормиЗакону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним стосовно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» врегульовано наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 цього Законупід час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до частини другої статті 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшенню ліквідаційної маси.

Згідно з частиною п'ятою статті 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються.

Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»визначено, що кредитор банку - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оінених доказів встановили, що з дня введення тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не мало права здійснювати ведення рахунків фізичних та юридичних осіб, тобто фактично був позбавлений права виконувати будь-які операції по рахунках власних клієнтів, у тому числі ОСОБА_4, яка виступає кредитором за майновою вимогою з розпорядження належними їй коштами. На момент ухвалення рішення судом першої інстанції у банку вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливлює задоволення вимог вкладника на підставі частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду місьа Києва від 12 квітня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 01 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська