Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 719/4/17-ц

провадження № 61-12313св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В.М.

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» на рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року у складі судді Луців О. В. та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 22 березня 2017 року у складі суддів: Яремка В. В., Височанської Н. К., Литвинюк І. М.,

В С Т А Н О В И В:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позов обґрунтовано тим, що 11 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого позичальникотримала кредит в розмірі 7 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. ОСОБА_4 підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку» складає між нею і банком договір, що підтверджується її підписом у заяві.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 30 вересня 2016 року утворилася заборгованість у розмірі 22 560 грн 89 коп., із яких: тіло кредиту - 711 грн 19 коп., проценти - 16 499 грн 18 коп., пеня та комісія - 3 800 грн, штраф (фіксована частина) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 1 050 грн 52 коп., яку позивач просив стягнути із боржника.

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач постійно переривала строк позовної давності за рахунок внесення строкових платежів для погашення кредиту. Останній платіж ОСОБА_4 вчинила 29 березня 2013 року та з того моменту жодного платежу не здійснювала. Таким чином, останнім днем звернення позивача до суду для захисту свого порушеного права в межах трирічного строку позовної давності мало бути 29 березня 2016 року.Беручи до уваги наявну в матеріалах справи заяву відповідача про застосування строків позовної давності та ту обставину, що банк звернувся до суду за межами строку позовної давності, а саме: 11 листопада 2016 року, у задоволенні позовних вимог у частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 711грн 19 коп. та процентами за користування кредитом у розмірі 16 499 грн 18 коп. слід відмовити у зв'язку з пропущенням строків позовної давності. За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Таким чином, вимоги позивача про стягнення штрафів у розмірі 500 грн (фіксована частина) і у розмірі 1 050 грн 52 коп. (процентна складова) є безпідставними з огляду на заявлені позовні вимоги про стягнення за прострочення виконання зобов'язання пені. Оскільки, сплив строк позовної давностідо основних вимог, позовна давність спливла і до додаткової вимоги про стягнення заборгованості за пенею та комісією.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 22 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що вимога банку стягнення штрафів (процентної складової та фіксованої суми) є подвійною відповідальністю і суперечить статті 61 Конституції України. Тому рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні цих вимог по суті є правильним.Зі змісту наявних у справі доказів та пояснень відповідачавстановлено, що строк дії виданої відповідачукартки становив три роки. На докази надання відповідачу картки з новим строком дії позивач не посилався і такі докази у справі відсутні. Зі змісту розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж відповідачем здійснено 29 березня 2013 року. З позовом до суду банк звернувся 11 листопада 2016 року.Встановивши, що строк погашення кредиту в повному обсязі сторонами визначено останнім днем місяця, вказаного на картці, а позов пред'явлено 11 листопада 2016 року, тобто за межами трирічного строку позовної давності, який слід відраховувати з дати здійснення останнього платежу, суд першої інстанції, зважаючи на наявність відповідної заяви відповідача, обґрунтовано відмовив у позові про стягнення кредиту, процентів, пені, комісії саме у зв'язку зі спливом позовної давності. Крім того, автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «Приватбанк» просить скасувати судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що за умовами договору щомісячні платежі нараховуються до моменту погашення кредиту, який не повернуто позичальником, а тому нараховані та не сплачені суми за кредитом у межах трирічного строку позовної давності - за період із 30 вересня 2013 року по 30 вересня 2016 року - підлягають стягненню із боржника.

05 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди установили, що 11 грудня 2007 року між банком та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № б/н, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 7 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року, 6-61цс14 від 18 червня 2014 року, № 6-95цс14 від 17 вересня 2014 року, № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року, № 6-134цс14 від 1 жовтня 2014 року, № 6-167цс14 від 12 листопада 2014 року.

У заяві від 18 січня 2017 року на адресу суду першої інстанції ОСОБА_4 просила застосувати позовну давність до вимог банку.

Встановивши, що строк дії виданої 11 грудня 2007 року відповідачу картки становив три роки, на новий строк із видачею нової платіжної картки кредитний договір не переукладався, суди дійшли правильного висновку про сплив позовної давності за вимогами банку до ОСОБА_4 про стягнення платежів за кредитом, оскільки перебіг позовної давності щодо повернення кредиту у повному обсязі почався зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Доводи касаційної скарги про те, що початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення терміну його внесення, не впливають на правильність висновків судів, оскільки прострочені щомісячні зобов'язання підлягають стягненню у межах строку позовної давності щодо повернення кредиту в цілому, а у спірних правовідносинах вказаний строк позовної давності банк пропустив.

Таким чином, доводи касаційної скарги є необґрунтованими та не спростовують правильність висновків судів.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Новодністровського міського суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 22 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

С. Ю. Мартєв

В.М.Сімоненко