Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 750/59/16-ц

провадження № 61-14044св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2016 року у складі судді Жук М. І., рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2016 року у складі суддів: Губар В. С., Бечка Є. М., Позігуна М. І., та додаткове рішення апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року у складі суддів: Губар В. С., Бечка Є. М., Позігуна М. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення до будинку № АДРЕСА_1 із видачею ключа від вхідних дверей та усунення перешкод у користуванні будинком, посилаючись на те, що із 30 червня 1993 року він проживав із ОСОБА_2 однією сім'єю, 03 червня 1995 року у них народилася донька. 08 червня 1996 року вони зареєстрували шлюб та в період із 30 червня 1993 року по жовтень 2015 року проживали разом у спірному будинку. ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1, в який він вселився як член сім'ї. Разом з тим, у жовтні 2015 року ОСОБА_2 замінила дверний замок вхідних дверей та унеможливила йому доступ до житла.

У лютому 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про виселення, посилаючись на те, що спірний будинок побудовано за її рахунок, вона є власником цього будинку. Із відповідачем шлюб розірвано, із 2014 року спільне життя з ним є неможливим у зв'язку з його протиправною поведінкою відносно членів родини, що підтверджують неодноразові звернення до правоохоронних органів.

Посилаючись на те, що систематичне порушення ОСОБА_1 правил співжиття робить неможливим проживання з ним в одному будинку, просила виселити його з будинку № АДРЕСА_1.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2016 року

позов ОСОБА_1 задоволено частково. Вселено ОСОБА_1 до будинку № АДРЕСА_1, зобов'язавши ОСОБА_2 не чинити йому перешкод у користуванні вказаним будинком та надати ключі від вхідних дверей помешкання. Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 2 351 грн 20 коп. У задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 має право користуватися спірним будинком, оскільки він вселився туди у встановленому порядку, тривалий час проживав у ньому на правах члена сім'ї ОСОБА_2, а з часу розлучення - як колишній член сім'ї, а тому вимоги позивача про вселення є законними. Перешкоди в користуванні позивачем будинком створює тільки власник будинку, діючи протиправно всупереч вимог закону, тому вона повинна нести цивільно-правову відповідальність за порушення житлових прав позивача. Позовна вимога ОСОБА_2 про виселення позивача з вказаного помешкання без надання іншого житла задоволенню не підлягає, так як вона пред'явлена до суду після подачі первісного позову, щоб виправдати вказані вище власні неправомірні дії стосовно житлових прав позивача та відсутності доказів про систематичне порушення останнім правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ним в одному будинку.

Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2016 року в частині стягнення судового збору, понесеного ОСОБА_1 під час провадження справи у суді першої інстанції, скасовано, зменшено розмір судового збору з 2 351 грн 20 коп. до 1 800 грн. Витрати зі сплати судового збору у розмірі 551 грн 20 коп., понесені ОСОБА_2 при розгляді справи апеляційним судом, віднесено на рахунок держави. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновки за результатами перевірок звернень ОСОБА_2 не містять посилання на застосування до ОСОБА_1 заходів попередження чи громадського впливу уповноваженим на це органом, а проведення профілактичної бесіди до таких заходів не відноситься. Окрім того, ОСОБА_2 не надала суду першої інстанції і не представила апеляційному суду належних і допустимих документальних доказів, які б достовірно підтверджували наявність у її колишнього чоловіка ОСОБА_1 іншого житла. З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачеві у задоволенні позовних вимог щодо виселення ОСОБА_1 на підставі статті 116 ЖК України, оскільки не було доведено безсумнівно і належними та допустимими доказами факти систематичного порушення відповідачем правил співжиття, триваючої антигромадської поведінки і не доведено перебування ОСОБА_1 на обліку, як такого, що зловживає алкогольними напоями. Проте, не можна погодитись з висновком суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням суду першої інстанції стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі в розмірі 2 351 грн 20 коп. Разом з тим, ОСОБА_2 відповідно до положень пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору в усіх судових інстанціях як інвалід ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення, тому стягнутий з неї судом першої інстанції судовий збір підлягає зменшенню із 2 351 грн 20 коп. до 1 800 грн.

Додатковим рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 950 грн, понесені ОСОБА_1 під час провадження справи у суді апеляційної інстанції.

Додаткове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з матеріалів справи вбачається, що апеляційним судом не вирішено питання про витрати у сумі 950 грн, понесені ОСОБА_1 за отримання правової допомоги під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції. Надання правової допомоги здійснювалось адвокатом у межах, визначених договором, обсяг виконаних робіт та вартість виконаних робіт щодо надання правових послуг розрахована відповідно до виконаних робіт. Квитанцією № 05/16 від 13 вересня 2016 року та розрахунком оплати витрат на правову допомогу підтверджено факт та розмір здійсненої оплати адвокату за участь у суді апеляційної інстанції в сумі 950 грн. З розрахунку оплати витрат на правову допомогу вбачається, що правова допомога полягала в ознайомленні з матеріалами цивільної справи в апеляційному суді Чернігівської області (400 грн) та здійсненні представництва прав та інтересів клієнта в апеляційному суді Чернігівської області (550 грн).

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 просить скасувати рішення судів та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не дали оцінку доказам у справі, не врахували, що ОСОБА_1 не значиться зареєстрованим у Чернігівській області, тобто він добровільно знявся з реєстрації за вказаною адресою та втратив право користування будинком. Стягнення з неї судом першої інстанції витрат на правову допомогу проведено за відсутності документального підтвердження обставин понесення таких витрат, їх розміру.

У доповненні до касаційної скарги ОСОБА_2 зазначає, що вона є інвалідом ІІ групи, а тому повністю звільнена від сплати судових витрат, які на неї покладено судами із порушенням вимог закону.

У касаційній скарзі на додаткове рішення апеляційного суду ОСОБА_2 просить скасувати вказане рішення та відмовити ОСОБА_1 у стягненні витрат на правову допомогу, посилаючись на те, що стягнення з неї судом першої інстанції витрат на правову допомогу проведено за відсутності документального підтвердження обставин понесення таких витрат, їх розміру.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

20 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційні скарги ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 червня 1996 року по 27 січня 1998 року, розлучилися та з 17 травня 2008 року по 12 січня 2016 року повторно перебували у зареєстрованому шлюбі.

ОСОБА_2 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Право власності ОСОБА_2 на цей будинок зареєстровано 17 жовтня 2005 року (а. с.103). В цьому ж будинку зареєстровані - ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8, ОСОБА_2

ОСОБА_4 не зареєстрований, але проживає в спірному приміщенні.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до вимог частини четвертої статті 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Таким чином, ОСОБА_1 як колишній член сім'ї ОСОБА_2 не втратив право користування спірним житловим будинком у зв'язку із розірванням шлюбу із власником цього будинку.

За таких обставин позов ОСОБА_1 про вселення до будинку, у доступі до якого йому створено перешкоди, є обґрунтованим на підставі частини четвертої статті 156 ЖК України, статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Проте зазначене речове право не є абсолютним. Членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселеноу випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК України.

Згідно з частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ними, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичними порушеннями правила співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського спливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 17 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ, тощо.

Обставин систематичного порушення ОСОБА_1 правил співжиття, а також вжиття щодо нього заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів, із доказів у справі, які оцінено судами на предмет належності, допустимості, достатності та взаємного зв'язку, не встановлено, нова оцінка доказів виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції, а тому в частині вирішення позову ОСОБА_1 та зустрічного позову ОСОБА_2 судові рішення залишаються без змін на підставі статті 410 ЦПК України.

За змістом частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією,законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

З урахуванням наведеної норми безпідставними є посилання заявника у касаційній скарзі на те, що зняття ОСОБА_1 з реєстрації за адресою спірного будинку свідчить про втрату ним права користування житлом.

Разом з тим, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про безпідставне покладення на неї судових витрат є обґрунтованими.

Відповідно до частин першої, другої статті 79 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами нижчої інстанції) судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами нижчої інстанції) від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентувався статтею 88 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судами нижчої інстанції). Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті).

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Суд установив, що відповідно до посвідчення серії НОМЕР_1 від 24 листопада 2010 року ОСОБА_2 є інвалідом II групи довічно (а. с. 119).

Проте суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув та безпідставно стягнув судові витрати з ОСОБА_2, яка є інвалідом II групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від їх сплати.

Апеляційний суд відніс інвалідність ОСОБА_2 до підстав зменшення розміру судових витрат, а не звільнення від їх сплати, що також не узгоджується із правильним застосуванням пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Ураховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку про те, що додаткове рішення апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року; рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2016 року в частині стягнення судових витрат із ОСОБА_2 є незаконними та підлягають скасуванню уз ухваленням нового рішення в цій частині із покладенням таких витрат на рахунок держави.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційні скарги ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2016 року в частині стягнення судових витрат із ОСОБА_2 скасувати.

Додаткове рішення апеляційного суду Чернігівської області від 03 листопада 2016 року скасувати.

Компенсувати за рахунок держави понесені ОСОБА_1 під час провадження справи у суді першої інстанції судові витрати в розмірі 2 351 грн 20 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 950 грн, понесені ОСОБА_1 під час провадження справи у суді апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 червня 2016 року та рішення апеляційного суду Чернігівської області від 30 червня 2016 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

С. П. Штелик