Провадження № 2/200/2048/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

08 лютого 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді Женеску Е.В.

при секретарі Санжаровської Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності,-

В С Т А Н О В И В:

14 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_2, відповідно до якої позивач просила суд в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики від 07 квітня 2011 року визнати за нею право власності на нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 07 квітня 2011 року між нею та ОСОБА_2 було укладено Договір позики. Відповідач зобовязалась повернути суму позики у повному розмірі на умовах, передбаченим вказаним Договором до 31 грудня 2015 року включно, або у випадку відсутності коштів передати у власність позивача належне їй на праві власності нерухоме майно. Взяті на себе зобовязання по поверненню грошового боргу відповідач не виконала, до узгодженої дати 31 грудня 2015 року - борг не повернула.

У судове засідання позивач не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити.

Відповідач у судове засідання не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги позивача не визнала та вважає, що обставини, на яких ґрунтуються вимоги позову є безпідставними та необґрунтованими.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції.

Згідно пп.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України в редакції від 03.10.2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 лютого 2018 року постановлено розглядати справу заочно на підставі наявних доказів.

Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом.Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено наступне.

07 квітня 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено Договір позики.

У відповідності до умов пунктів 1, 2 Договору позики від 07 квітня 2011 року ОСОБА_1 передала, а ОСОБА_2 прийняла у власність

1 600 000, 00 гривень (один мільйон шістсот тисяч) гривень 00 копійок. В свою чергу, ОСОБА_2 зобов'язалась повернути позивачу суму позики у повному розмірі на умовах, передбаченим Договором до 31 грудня 2015 року включно.

Відповідно до пункту 7 Договору позики від 07 квітня 2011 року сторони домовились, що у разі невиконання Позичальником, своїх зобовязань у строк, встановлений договором, Позичальник, ОСОБА_2, зобовязується передати позикодавцю, ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, яка належить їй на праві особистої приватної власності.

Судом встановлено, що відповідач, ОСОБА_2, не виконала свої зобовязання щодо повернення боргу у визначений Договором позики від 07 квітня 2011 року строк.

Позивачем було здійснено спроби досудового врегулювання спору щодо необхідності повернення коштів шляхом направлення письмової вимоги від 01.11.2017 року.

Вказаний лист-вимога був особисто отриманий відповідачем, ОСОБА_2 17 листопада 2017 року, однак був залишений без задоволення.

Відповідач, визнаючи факт наявності заборгованості, не повертає борг у звязку з відсутністю коштів.

Таким чином, боржник, ОСОБА_2, за договором позики від 07 квітня 2011 року своїх зобовязань перед Позикодавцем, ОСОБА_1, не виконала.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України.

Частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передбачені йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання, виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтями 525 та 615 Цивільного кодексу України зазначено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язань.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Між позивачем та відповідачем у пункті 7 Договору позики від 07 квітня 2011 року узгоджено зобовязання відповідача передати нерухоме майно - квартиру № 18, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Виконкомівська, буд. 7 позивачу, у разі невиконання нею своїх зобовязань.

Матеріалами справи підтверджено, що вказане нерухоме майно - квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, посвідченого 15.09.2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстраційним номером 1065 та зареєстрованого 16.10.2009 року Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради за реєстраційним номером 27173208.

Відповідно до статті 182 Цивільного кодексу України право власності на нерухоме майно, перехід та припинення підлягають державній реєстрації, яка здійснюється відповідним державним органом.

У пункті 9 частини 1 статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Отже, рішення суду про визнання права власності на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підлягає реєстрації у відповідності до вимог чинного законодавства України.

Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Враховуючи, що суду не було надано відповідачем будь-яких підтверджень про можливість повернення заборгованості позивачу грошовими коштами, суд приходить до висновку про можливість погашення заборгованості шляхом визнання за позивачем права власності на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, що належить на праві приватної власності ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 141, 174, 212-215 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності на нерухоме майно квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, загальною площею 168,4 кв.м., житловою площею 110,2 кв.м., в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 07 квітня 2011 року.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 640 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 7360 грн.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя Е.В. Женеску