н/п 2/490/1220/2018 Справа № 490/9998/17
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі

головуючого судді Черенкової Н.П.

при секретарі судового засідання - Янкевич В.С.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 підприємства "Шафаят" - ОСОБА_2,

представника третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом приватного підприємства «Шафаят» до ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, треті особи ОСОБА_6, Бабаєв ОСОБА_7,

В С Т А Н О В И В :

1.Історія справи.

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2017 р. ПП "Шафаят" звернувся до суду з даним позовом до ОСОБА_5, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення договір дарування цілісного майнового комплексу (адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс) за адресою м. Миколаїв, вулиця Очаківська, 1-Ж ( Варварівка), укладений між приватним підприємством "Шафаят" та ОСОБА_5 25.09.2010 року та посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського округу ОСОБА_8 за реєстровим номером 449. Водночас позивач просив визнати недійсним і договір дарування земельної ділянки для обслуговування адміністративно-побутового та торгівельного комплексу за цією ж адресою, загальною площею 2518 кв.м., кадастровий номер :16:003:0016 , укладений між приватним підприємством та відповідачем, та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_8 за реєстровим номером 450.

Позивач вказав, що ПП "Шафаят" 30.12.2003 року отримало свідоцтво про право власності на даний адміністративно-побутовий комплекс, та на підставі рішення господарського суду Миколаївської області від 7 березня 2007 р. та Державного акту про право власності на земельну ділянку від 14 липня 2008 року було власником цілісного майнового комплексу (адміністративно-побутового та торгівельного комплексу) та земельної ділянки площею 2518 кв.м, для обслуговування комплексу, що розташовані по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві.

Як вказав позивач, 03.04.2007р. Миколаївським МБТІ зареєстровано на підставі вказаного рішення право власності на нерухоме майно за ПП "Шафаят".

02.04.2008 року між ПП "Шафаят" та Миколаївською міською радою укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 2518 кв.м. для обслуговування даного комплексу.

Постаново Вищого господарського суду України від 03.11.2009 року рішення господарського суду Миколаївської області від 07.03.2007 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд та 23.03.2010 року позов залишений без розгляду.

Таким чином, на думку позивача, договір дарування суперечить вимогам закону: ч.2 ст. 376, ч.1ст.317, ч.1ст.717, ч.1ст.718 ЦК України та підлягає визнанню недійсним.

Оскільки земельна ділянка, на якій розташований об'єкт нерухомого майна може відчужуватись тільки разом з цим об'єктом, договір дарування суперечить вимогам ст.120 ч.1 ЗК України та ч.1 ст.377 ЦК України.

Позивач також вважав, що воля ПП "Шафаят" полягала у даруванні не самої по собі земельної ділянки, а невід'ємної частини майнового комплексу, отже договори дарування на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України підлягають визнанню недійсними.

Хід справи та процесуальні дії суду.

13.11.2017 року ухвалою судді дана позовна заява залишена без руху.

22.11.2017 року позивачем направлена уточнена позовна заява, в якій позивач вказав, що строки позовної давності ним не пропущені, оскільки ОСОБА_9 став директором підприємства лише в 2015 році, копію постанови Господарського суду отримав 20.09.2017 року. Вимоги та підстави позову, ПП "Шафаят" не змінив.

Ухвалою від 29.11.2017 року відкрито провадження у справі, та призначено справу до розгляду у попередньому судовому засіданні на 06.02.2018 року.

Постановленою 06.02.2018 року ухвалою суду у задоволенні клопотання ПП "Шафаят" про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження - відмовлено, та оголошено перерву у підготовчому судовому засіданні до 29.03.2018 року.

29.03.2018 року судом притягнуто до участі в справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги - ОСОБА_6, закрито підготовче провадження у справі та справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою суду від 17.10.2018 року до участі у справі залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог - ОСОБА_3 ОСОБА_10.

У судовому засіданні 15.11.2018 року ухвалою суду відмовлено ОСОБА_6 у прийнятті позовної заяви до ПП "Шафаят", ОСОБА_11 про усунення перешкод у користуванні майном та виселення, уточнено правове положення ОСОБА_6, як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача на підставі вимог ст. 53 ЦПК України.

Позиція сторін.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення у повному обсязі.

Відповідач до судового засідання не з'явився, просив про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав.

Третя особа ОСОБА_6 вважав позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи строк позовної давності, а також, виходячи з наступного.

Скасування судового рішення Господарського суду щодо визнання права власності на самочинне будівництво ніяким чином не вплинуло на права позивача та не порушило їх, оскільки являється власником цих приміщень з 2003 року.

Згідно ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо його не визнано недійсним судом.

Дійсні наміри ПП "Шафаят" щодо дарування нерухомого майна ОСОБА_5 підтверджені рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 14.09.2017 року, яке є преюдиційним. У подальшому обдарований ОСОБА_5 реалізував своє право власності на вказане майно та у 2014 році подарував спірне майно ОСОБА_3, який у свою чергу, уклав договір іпотеки з ним - ОСОБА_6

Аналіз статей 16, 203, 215 ЦК України, та вказані у позові підстави вказують на те, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає змісту порушеного права та не буде ефективним інструментом для його відновлення, оскільки позивач не зазначає ким або чим, та яке саме право позивача порушене, та яке його право поновиться у разі задоволення позовних вимог.

На думку ОСОБА_6, дійсними намірами позову є не захист прав ПП "Шафаят", а шахрайські наміри по позбавленню його майна та уникнення відповідальності по зобов'язанням. Так, за період з 2015 року сім'єю ОСОБА_5 разом із ОСОБА_3 з різних підстав та за різними приводами було подано більше 10 позовів, кінцевою метою яких було визнання договору іпотеки недійсним.

Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у ч.1ст.261 ЦК України, тобто з дня вчинення правочину.

Враховуючи вищевикладене, ОСОБА_6 просив вважати поданий позов на підставі вимог ст.44 ЦПК України зловживанням процесуальними правами та таким, що не відповідає принципу цивільного судочинства, вжити заходи для запобігання зловживанню процесуальними правами, та на адресу адвоката ОСОБА_2 направити окрему ухвалу до органу, що відповідає за притягнення до дисциплінарної відповідальності адвокатів.

У подальшому надав заяву про закінчення розгляду справи у його відсутність.

Третя особа - ОСОБА_3 до судового засідання не з'явився, направив свого представника - ОСОБА_4, який позов вважав таким, що підлягає задоволенню у повному обсязі.

Судом постановлено про розгляд справи у відсутності сторін, які не з'явились, що відповідає приписам ст.223 ЦПК України.

2. Обставини справи, встановлені судом.

Приватне підприємство "Шафаят" є юридичною особою, засноване на приватній власності ОСОБА_9. Юридичною адресою підприємства з часу його державної реєстрації - 05 листопада 2003 року - є вул. Очаківська, 1-Ж в м. Миколаїв.

28.11.2003 року рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 1945, за зверненням приватного підприємства "Шафаят" та актом державної технічної комісії від 14.11.2003 року про введення в експлуатацію адміністративно-побутового, торговельного комплексу по вул. Очаківській,1-Ж, затверджений акт від 14.11.2003 року, та постановлено Миколаївському ММБТІ внести зміни до технічної документації будівлі.

ПП "Шафаят" 30 грудня 2003 року видано свідоцтво про право власності серії САА № 855709 на підставі рішення на адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс по вулиці Очаківській, 1-ж, яке згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно зареєстровано за номером 4248515.

07 березня 2007 року рішенням Господарського суду Миколаївської області по справі № 17/170/07 за ПП "Шафаят" визнано право власності на цілісний майновий комплекс по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві, в тому числі на самочинно переплановані і збудовані приміщення: адміністративно-виробничо-побутова будівля літ. "Я-1", зовнішніми розмірами 5,60х13,87кв.м., загальною площею 67,4 кв.м, основною площею 59,9 кв.м., сторожку літ. "1А-1" зовнішніми розмірами 3,60х4,14 кв.м., загальною площею 12,5 кв.м., основною площею 12,5 кв.м., вбиральню літ "1Б-1" зовнішніми розмірами 2,86х4,00 кв.м., реконструйовану в адміністративну будівлю з виробничо-побутової будівлі літ "Я-1", загальною площею 49,2 кв.м., основною площею 42,6 кв.м., переведений зі складу ГСМ в склад літ. "З-1" загальною площею 70,3 кв.м., основною площею 70,3 кв.м.

03.04.2007 року за номером 4248515 в ММБТІ зареєстровано за ПП "Шафаят" адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс по вулиці Очаківській, 1-ж в м. Миколаєві на підставі рішення господарського суду від 07.03.2007 року.

За такого, реєстровий номер права власності - єдиний: 4248515.

Дана реєстрація не скасована.

На підставі Договору купівлі-продажу від 02.04.2008 року ПП "Шафаят" набуло в приватну власність земельну ділянку площею 2518 кв.м., що розташована по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві. 14.07.2008 року ПП "Шафаят" було отримано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 933388 для обслуговування адміністративно-побутового та торговельного комплексу за зазначеною адресою.

Постановою Вищого Господарського суду України 03.11.2009 року касаційне подання заступника прокурора Миколаївської області задоволено, рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.03.2007 року скасовано, справа направлена на новий розгляд.

При цьому зазначено, що за останні декілька років ПП "Шафаят" було самостійно забудовано виробничими приміщеннями та будівлями територію, що належить йому на праві власності.

Ухвалою від 23.03.2010 року позов ПП "Шафаят" про визнання права власності на самочинне будівництво залишений без розгляду.

Даною ухвалою суду встановлено наступне.

Позивач вимоги ухвал господарського суду: від 27.02.2010 р. щодо надання доказів, що підтверджують викладені у позовній заяві обставини, а саме доказів відведення земельної ділянки під будівництво, доказів отримання дозволу на будівництво, погодження і затвердження проектної документації на будівництво, отримання дозволу на виконання будівельних робіт не виконав,витребувані господарським судом докази не надав, явку представника в судове засідання 23.03.2010р. не забезпечив, про причину неприбуття представника в судове засідання господарський суд не повідомив.

Приписи п.5 ст. 81 Господарського процесуального кодексу України встановлюють, що господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позивач без поважних причин не подав витребувані господарським судом матеріали, необхідні для вирішення спору, або представник позивач не зявився на виклик у судове засідання господарського суду і його незявлення перешкоджає вирішенню спору.

Приймаючи до уваги, що позивач не виконав вимоги суду щодо надання витребуваних судом доказів та представник позивача не зявився в судове засідання без поважних причин та не повідомив господарський суд про причину неприбуття в судове засідання, що перешкоджає вирішенню спору позовну заяву необхідно залишити без розгляду.

Дана ухвала ПП "Шафаят" не оскаржувалась.

25 вересня 2010 року між ПП "Шафаят" в особі власника ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено два договори дарування, за якими останньому були подаровані земельна ділянка площею 2518 кв.м., і цілісний майновий комплекс по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві.

09 липня 2014 року ОСОБА_12 огли укладено з ОСОБА_3 ОСОБА_7 договори дарування спірних земельної ділянки та адміністративного комплексу по вул. Очаківській, 1-Ж в м. Миколаєві. Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу ОСОБА_13 за реєстровими № 626, № 627.

06 серпня 2014 року ОСОБА_3 уклав нотаріально посвідчений договір позики зі ОСОБА_6, за яким отримав в борг під проценти 822016 грн., що за курсом НБУ на день укладання договору становило 66560 доларів США . У забезпечення договору в цей же день за посвідченим приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_14 іпотечним договором, зареєстрованим за № 451, ОСОБА_3 передав в іпотеку ОСОБА_6 спірне нерухоме майно - адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс, розташований за адресою м. Миколаїв, вул. Очаківська, 1-ж та земельну ділянку, на якій він розташований. Накладено заборону на відчуження зазначеного майна. В зв'язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх обов'язків за договором позики, ОСОБА_6 звернувся до суду із позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 квітня 2015 року відкрито провадження за даним позовом .

У жовтні 2016 року ПП "Шафаят" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 ОСОБА_12 огли, ОСОБА_3 ОСОБА_7, ОСОБА_6, приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу ОСОБА_14 про визнання договорів дарування недійсними, визнання недійсним іпотечного договору, витребування майна з чужого незаконного володіння, зобов'язання скасувати заборону відчуження майна.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва позов задоволено.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області від 14.09.2017 року дане рішення скасовано та у задоволенні позову відмовлено, з посиланням на наступне.

Задовольняючи позов, суд вважав доведеним позивачем, що ні у ПП "Шафаят" в особі його власника ОСОБА_9, ні у ОСОБА_5 не було намірів створити юридичні наслідки на підставі оспорюваних договорів дарування від 25.09.2010 року, оскільки спірне нерухоме майно не було фактично передано новому власнику, а тому оскаржувані правочини є фіктивними. Встановивши недійсність вказаних договорів, суд виходів із наявності передбачених ч. 3 ст. 388 ЦК України підстав для задоволення позовних вимог про витребовування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 та визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6, на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України та як наслідок зобов'язання приватного нотаріуса ОСОБА_14 скасувати заборону відчуження іпотечного майна.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Зазначені правові висновки висловлені в постановах Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14 та від 19 жовтня 2016 року № 6-1873цс16, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Аналогічна правова позиція міститься і в пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними".

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність не лише в неї, а й в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Натомість, відповідач ОСОБА_5 після нотаріального посвідчення спірних договорів дарування зареєстрував їх 01.10.2010 року у КП "Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації", а згодом в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Отже, оформлення ним права власності свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Крім того, 09 липня 2014 року ОСОБА_5 розпорядився отриманим ним у власність за спірними угодами майном, подарувавши їх ОСОБА_3

За такого, не можна вважати доведеним належними, достатніми та переконливими доказами відсутність у ПП "Шафаят" і ОСОБА_5 наміру створити юридичні наслідки укладених ними договорів дарування.

За таких обставин, відсутні передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог про визнання цих договорів недійсними, а, отже, немає правових підстав і для задоволення вимог ПП "Шафаят" про витребовування спірного майна з чужого незаконного володіння ОСОБА_3, визнання недійсним іпотечного договору, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 та покладення на нотаріуса ОСОБА_14 обов'язку скасувати заборону відчуження іпотечного майна.

При цьому той факт, що юридична адреса ПП «Шафаят» - вул. Очаківська, 1-Ж в м. Миколаєві - з часу державної реєстрації підприємства та до теперішнього часу не змінювалась, не свідчить про фіктивність правочину щодо відчуження нерухомого майна за зазначеною адресою. Так, згідно п.15 спірного договору дарування цілісного майнового комплексу відчужувач ПП "Шафаят" - зобов'язався змінити свою юридичну адресу в строк до 25 грудня 2010 року і невиконання цієї умови договору не тягне за собою недійсності правочину До того ж закон не вимагає, щоб місцезнаходженням юридичної особи обов'язково було нерухоме майно, яке належить підприємству на праві власності.

Пунктом 9 вищезазначеного договору дарування сторони домовились, що під передачею відчужуваного комплексу слід вважати символічну передачу цього майна. Прийняття Обдарованим технічного паспорту свідчить про те, що передача комплексу відбулася. За такого, не можна вважати обґрунтованим посилання позивача на те, що на підтвердження фактичної передачі спірного майна ОСОБА_5 повинен був складатися відповідний акт приймання-передачі.

Посилання позивача на знаходження спірного майна до теперішнього часу на балансі ПП "Шафаят" також не свідчать про фіктивність укладених цим підприємством договорів дарування із ОСОБА_5, оскільки це не спростовує факту переходу права власності на це майно з ПП "Шафаят" до ОСОБА_5, так як факт знаходження майна на балансі особи сам по собі не є доказом права власності чи законного володіння.

Не може бути доказом фіктивності спірних правочинів від 25.09.2010 р. факт складання ОСОБА_3 9 липня 2014 року заповіту, яким він заповів спірну нерухомість малолітньому сину ОСОБА_9, оскільки ОСОБА_3 не є стороною спірних договорів, а тому це не має правового значення при встановленні дійсних правовідносин сторін спірних угод.

Не знайшли свого підтвердження і доводи ПП "Шафаят" про те, що укладання спірних договорів з ОСОБА_5 було викликано необхідністю запобігти зверненню стягнення на майно підприємства у зв'язку з заборгованістю за кредитним договором, укладеним між ПП «Шафаят» та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», оскільки докази такої кредитної заборгованості у матеріалах справи відсутні, під обтяженням на час укладання спірних угод майно не перебувало.

Фактичне проживання ОСОБА_9 разом із сім'єю на території спірного майна також не доводить фіктивності спірних правочинів, оскільки це нерухоме майно є нежитловим, ОСОБА_9 і його жінка ОСОБА_15 разом із дітьми зареєстровані за іншою адресою, ніж спірне майно. До того ж оспорювані угоди пов'язані з реалізацією майнових прав юридичної особи ПП "Шафаят", а тому не стосуються житлових прав вищезазначених фізичних осіб.

3. Джерела та норми права, їх застосування.

За нормами ЦК підставами виникнення (набуття) права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини. Право власності може набуватися різними способами, які в науці традиційно поділяють на дві групи: первинні, тобто такі, що не залежать від прав попереднього власника на майно, та похідні, за яких право власності на майно переходить до власника від його попередника в порядку правонаступництва. Згідно з нормами ЦК до первинного способу набуття права власності належать: набуття права власності на новостворену (виготовлену) річ (у тому числі на обєкт незавершеного будівництва), на яку раніше не було і не могло бути встановлене нічиє право власності (ст. 331 ЦК); визнання права власності за певних умов на самочинне будівництво (ст. 376 ЦК); набуття права власності на майно добросовісним набувачем у разі відмови власнику в задоволенні позову про його витребування (статті 330, 388, 389 ЦК); набуття права власності за набувальною давністю на окремі обєкти (ст. 344 ЦК). До похідних способів належить набуття цього права: на підставі правочинів (ст. 334 ЦК).

Похідними способами набуття права власності зазвичай є різні договори: купівлі-продажу, міни, дарування, ренти, оренди з викупом, а також спадкування майна або правонаступництво щодо майна юридичних осіб чи публічно-правових утворень.

Фактично діє старе правило римського права: «ніхто не може передати іншому більше прав на річ, ніж має сам». Загальною ознакою похідного способу набуття права власності є правонаступництво, тобто перехід права власності від одних осіб до інших. Таким чином, підстава набуття права власності в одних осіб є одночасно підставою для припинення права власності в інших осіб і навпаки. Отже, важливе значення у таких випадках має визначення моменту, коли до набувача майна переходить право власності, адже з цього моменту переходить і тягар утримання власності (ст. 322, ч. 5 ) і ризик випадкового знищення чи пошкодження майна (ст. 323 ЦК). Таким чином, підставою первинного способу набуття права власності є правопороджуючі юридичні факти, а для похідного правовід.

Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, в тому числі в порядку, встановленому ст. 376 ЦК України - право власності на самочинно збудоване нерухоме майно.

За п.9 ч.2 Постанови Пленуму Вищого спецалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 «Про застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», вказано, що за загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Пунктом 11 даної Постанови вказано, що відповідно до пункту 4 статті 26, статті 27 Закону № 3038-VI право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог необхідної містобудівельної документації, отриманої забудовником до початку виконання будівельних робіт, зокрема: вихідних даних, технічних умов, будівельного паспорта, розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; затвердження проектної документації; виконання підготовчих та будівельних робіт.

При цьому суд має звертати увагу на те, що відповідно до статті 32 Закону № 3038-VI віднесення будівництва до категорії складності об'єктів будівництва здійснюється проектною організацією і замовником; від зазначеної категорії залежить склад дозвільної документації (статті 26 - 31 зазначеного Закону), необхідної для початку будівництва.

Вирішуючи справу, суд має розмежовувати підстави початку підготовчих та будівельних робіт, які, крім статей 34 і 35 Закону України № 3038-VI, регулюються також постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 466 "Про деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт", та звертати увагу на те, що для початку будівельних робіт достатньо направлення повідомлення або декларації до територіального органу державної архітектурно-будівельної інспекції з урахуванням категорії складності об'єктів будівництва.

Крім того, суд повинен мати на увазі те, що пунктом 9 Прикінцевих положень Закону № 3038-VI визначено спрощений порядок прийняття до експлуатації збудованих до 31 грудня 2009 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них тощо, які збудовано без дозволу на виконання будівельних робіт і заяви про прийняття яких подаються до 31 грудня 2012 року.

Розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень статей 186, 381 ЦК є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року № 91.( п.27 Постанови).

Згідно із пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності цим Кодексом, положення ЦК застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Тому правила статті 376 ЦК про наслідки самочинного будівництва застосовуються і до об'єктів, побудованих до набрання чинності ЦК та Законом № 3038-VI.( п.30).

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує положення ч. 2 ст. 328 ЦК, якою встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.(ст. 317 ЦК України).

Таким чином, право розпорядження - це юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну і фактичну долю майна шляхом його відчуження іншим особам, зміни його стану чи призначення тощо.

За приписами ст.325 ЦК України, фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати.

Відповідно до ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 05.12.2000 р. № 273 було затверджено Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт. Цим положенням встановлено порядок та умови надання дозволу на виконання будівельних робіт з нового будівництва, розширення, реконструкції, технічного переоснащення, реставрації та капітального ремонту об'єктів та розроблено згідно зі статтею 29 Закону України "Про планування і забудову територій".

Відповідно до ст. 29 Закону України "Про планування і забудову територій" та п.1.1 Положення про порядок надання дозволу на виконання будівельних робіт, дозвіл на виконання будівельних робіт з нового будівництва, реконструкції, реставрації та капітального ремонту будинків, споруд та інших об'єктів, розширення і технічного переоснащення є документом, що посвідчує право забудовника (замовника) та генерального підрядника на виконання будівельних робіт, у відповідності до затвердженої проектної документації, підключення до інженерних мереж та споруд та надає право відповідним службам на видачу ордера на проведення земляних робіт.

Дозвіл на виконання будівельних робіт надається інспекціями державного архітектурно-будівельного контролю, які одночасно ведуть реєстр наданих дозволів. Виконання будівельних робіт без вищезазначеного дозволу забороняється.

З матеріалів справи вбачається, що в порушення вказаних вимог, дозвіл на виконання будівельних робіт не отримувався та спірні приміщення в експлуатацію не приймались відповідно до п.1 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого чинною на час розгляду справи, постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2004 р. № 1243, згідно якого, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Відповідно до ст. 18 Закону України "Про основи містобудування", чинної на час прийняття рішення, закінчені будівництвом об'єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об'єктів забороняється.

В порушення зазначених вимог, спірні приміщення в експлуатацію не приймались.

Згідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

За п. 4 Постанови, відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину (п. 8 Постанови).

У відповідності до п. 9 Постанови, за статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна.

Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній

реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на

нерухоме майно та їх обмежень") (Пункт 10 Постанови).

У відповідності до п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом.

Згідно п. 26 Постанови, особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Нотаріуси, що посвідчували правочини, залучаються до участі у справі як треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, якщо позивач обґрунтовує недійсність правочину посиланням на неправомірні дії нотаріуса.

Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона ( дарувальник ) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні ( обдарованому ) безоплатно майно ( дарунок ) у власність.

Статтею 718 ЦК України передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі.

Таким чином, при даруванні слід додержуватись спеціальних правил, встановлених для набуття права власності громадянами на деякі види майна, а в даному випадку наявності права власності на нерухоме майно.

У ПП "Шафаят" на момент 2010 року було наявним права власності, зареєстроване у встановленому законом порядку (адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс по вул. Очаківській, 1-ж, реєстровий номер 4248515 від 30.12.2003 року).

За Державним актом на право власності на земельну ділянку від 14.07.2008 року, земельна ділянка площею 2518 кв.м по Очаківській, 1-ж належить ПП "Шафаят" для обслуговування адміністративно-побутового та торговельного комплексу.

За приписами ч.5 ст.376 ЦК України. на вимогу власника ( користувача ) земельної ділянки, суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній.

За змістом ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При цьому, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення повинно бути вільним і відповідати його внутрішній волі та вчинятися у формі, встановленій законом.

Приписи статті 215 ЦК України передбачають, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами ) вимог, встановлених ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом ( нікчемний). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин).

Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

Відповідно до положень статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, суд може зобов'язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Аналогічне положення міститься у статті 2 ЦПК України, згідно з частиною другою якої суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Однією із засад судочинства, регламентованих п.3 ч. 1 ст.129 Конституції, є змагальність сторін та свободи в наданні своїх доказів у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За приписами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, та є достатніми, якщо у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ст.ст.79,80 ЦПК України).

За приписами ст.82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування, за ч.4 цієї ж норми, обставини, встановлені рішенням суду , що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у розгляді якої беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суду України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

У відповідності до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є: 1) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 2) забезпечення доведеності вини; 3) змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; 4 ) гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 5) розумні строки розгляду справи судом; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення; 7) обовязковість судового рішення.

Європейський суд вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень.

Таким чином, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визнано тільки у світлі конкретних обставин. ("Проніна проти України, "Сєрявін та інші проти України").

4. Позиція та висновки суду.

На момент укладення договору дарування 25.09.2010 року на праві власності ПП "Шафаят" належав адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс по вул.Очаківській, 1-ж, що підтверджується державною реєстрацією за номером 4248515, а також Державним актом на праві власності земельна ділянка, площею 2518 кв.м по вул. Очаківській, 1-ж для обслуговування адміністративно-побутового та торгівельного комплексу.

У відповідності до вимог ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Виходячи зі змісту ст.317 ЦК України, власник майна вправі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, в тому числі і вчиняти дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків ( ст.202 ЦК України ).

За такого, у ПП "Шафаят" було наявне нерухоме майно, яке у розумінні статей 717 та 718 ЦК України, являється таким, що відноситься до предмету договору дарування.

Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватись від дій, які могла б порушити права інших осіб, завдати шкоди іншій особі, а також зловживати правом в іншій формі, з додержанням моральних засад.( ст.13 ЦК України ).

Скасування рішення Господарського суду не скасовує право власності ПП «Шафаят» на цілісний майновий комплекс (адміністративно-побутовий та торгівельний комплекс), розташований по вул. Очаківській 1-Ж в м. Миколаєві та земельну ділянку площею 2518 кв.м.

За такого підстав для застосування вимог ст. ст. 203,215 ЦК України, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не вбачається можливим.

У розумінні ч.5 ст.11 ЦК України, підставою для виникнення прав та обов'язків цивільних відносин є рішення суду. Однак, встановлення такої можливості передбачено актами цивільного законодавства, зокрема ч.5 ст.376 ЦК України.

ПП "Шафаят", згідно ухвали Господарського суду від 23.03.2010 року не виконав вимог суду щодо надання доказів у підтвердження своїх вимог щодо визнання права власності на самочинне будівництво, не направив свого представника до судового засідання без поважних причин, хоча належним чином повідомлений, тому позов залишений без розгляду, що не позбавляє сторони права повторного звернення до суду.

Отже, в даному випадку суд вважає спростованою презумпцію добросовісності поведінки особи під час здійснення нею свого права, за захистом якого вона звернулась до суду, що втілюється у доведенні у суді факту здійснення такого права особою поза межами, встановленими частинами другою-п'ятою статті 13 ЦК України, тому приходить до висновку про необхідність відмови у його захисті, що узгоджується із приписами ч.3 статті 16 ЦК України.

Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку, що позивач не довів порушення свого права, яке підлягає судовому захисту, а тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи наявність позову ПП "Шафаят" з 21.10.2016 року щодо оскарження договору дарування від 25.09.2010 року, який розглянутий по суті без застосування строків позовної давності, суд не може погодитись з позицією третьої особи ОСОБА_6 щодо можливості застосування вимог ст.261 ЦК України при розгляді даних позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що відмова у задоволенні позовних вимог і висновок суду щодо підстав відмови у захисті права ПП "Шафаят" є достатньою та не потребує застосування вимог ст.44 ЦПК України

5. Судові витрати.

За приписами ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом справи належать: на професійну правничу допомогу, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів, та проведення експертизи, пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів, забезпечення доказів, та пов'язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За такого, судові витрати розподілу не підлягають.

Керуючись, ст. ст. 10, 12,13, 76-84, 258-259, 265, 268, 354-355 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову приватного підприємства «Шафаят» до ОСОБА_5 про визнання договорів дарування недійсними, треті особи ОСОБА_6, Бабаєв ОСОБА_7 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Реквізити сторін:

Позивач: Приватне підприємство "Шафаят", місце знаходження: 54036, м. Миколаїв, вул. Очаківська,1-Ж.

Відповідач: ОСОБА_5, місце проживання: 54046, м. Миколаїв, вул. Східна, 28.

Третя особа: ОСОБА_6, місце проживання: 73020, АДРЕСА_1.

Третя особа: Бабаєв ОСОБА_7, місце проживання: 57242, Миколаївська обл., с. Коларівка, пров. Юності, 1.

Повний текст рішення виготовлено: 23.11.2018 року.

Суддя Н.П. Черенкова