Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа №463/2344/13-ц

провадження №61-23145св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Пророка В. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради,

представник позивача - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

представник відповідача - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

відповідач - ОСОБА_7,

відповідач - ОСОБА_8,

відповідач - Державна реєстраційна служба Львівського міського управління юстиції,

представник відповідача - ОСОБА_9,

третя особа - Львівська міська рада,

представник третьої особи - ОСОБА_10,

третя особа - Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради Львівської області,

представник третьої особи - ОСОБА_11,

третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна»,

представник третьої особи - ОСОБА_12,

третя особа - ОСОБА_13,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргуЛичаківської районної адміністрації Львівської міської ради на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 червня 2016 року у складі судді Лакомської Ж. І. та рішення апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2017 року у складі колегії суддів: Шандри М. М., Левика Я. А., Струс Л. Б.,

ВСТАНОВИВ :

У травні 2013 року Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради (далі - Личаківська районна адміністрація, районна адміністрація) звернулася до суду з позовом, у якому просила: визнати недійсним свідоцтво від 03 липня 2007 року про право власності на квартиру АДРЕСА_1, видане ОСОБА_3; визнати недійсним свідоцтво від 29 серпня 2007 року про право власності на квартиру № 3 будинку № АДРЕСА_1, видане ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та скасувати державну реєстрацію зазначених свідоцтв.

Позов мотивовано тим, що у зв'язку із встановленням факту фальсифікації заяв власників квартири № 1 в будинку № АДРЕСА_1 рішеннями виконавчого комітету Львівської міської ради від 28 січня 2011 року та від 01 квітня 2011 року було задоволено протести прокурора Личаківськсіго району м. Львова та скасовано розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 28 квітня 2007 року «Про надання дозволу на експлуатацію квартири № 4 в будинку № АДРЕСА_1 після самовільно здійсненого перепланування» та від 07 травня 2007 року «Про технічну можливість експлуатації квартири № 3 в будинку АДРЕСА_1 після самовільно здійсненої реконструкції з добудовою».

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 19 квітня 2013 року скасовано накази начальника Управління комунальної власності департаменту економічної політики від 03 липня 2007 року «Про оформлення права власності на квартиру № 4 у будинку № АДРЕСА_1 ОСОБА_3.» та від 29 серпня 2007 року «Про оформлення права власності на квартиру № 3 у будинку № АДРЕСА_1 у м. Львові ОСОБА_6, ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8.».

Наведені обставини, згідно доводів позивача є підставою для визнання недійсними свідоцтв на право власності на вказані квартири та скасування їх державної реєстрації.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 червня 2016 року у задоволені позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що визнання недійсними правовстановлюючих документів на квартири і скасування їх державної реєстрації утруднить виконання рішення Личаківського районного суду м. Львова від 23 грудня 2013 року про стягнення з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитним договором від 06 вересня 2007 року, яка складається з: боргу по тілу кредиту в розмірі 155 665,94 швейцарських франків, що еквівалентно 1 329 781,12 грн та пені в розмірі 1 329 781,12 грн, а також заборгованості за кредитним договором від 19 жовтня 2007 року, яка складається з: боргу по тілу кредиту у розмірі 73 816,65 швейцарських франків, що еквівалентно 630 581,02 грн, та пені у розмірі 630 581,02 грн, в ході виконання якого державним виконавцем накладено арешт на все майно ОСОБА_3

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2017 року апеляційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано, у задоволені позову відмовлено з інших правових підстав.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_13, яка проживає в АДРЕСА_1, у 2007 році зверталася до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо порушення її права власності на допоміжні приміщення будинку у зв'язку з виданням головою Личаківської районної адміністрації розпорядження від 07 травня 2007 року та від 28 квітня 2007 року, оскільки згоди на приєднання до квартир відповідачів приміщень загального користування не надавала.

У зв'язку з наведеним, апеляційний суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності почався у 2007 році, разом з тим, з даним позовом Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду лише 08 травня 2013 року, тобто зі спливом 5 років, що, з урахуванням поданої ОСОБА_3 заяви про застосування позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позову.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з неповним з'ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, прийнятим з порушенням матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Судами не враховано, що право власності на реконструйовані квартири відповідачів виникло внаслідок видання скасованих у 2011 році розпоряджень через недобросовісні дії відповідачів, а саме встановлення факту фальсифікації заяви-згоди власників квартири АДРЕСА_1. Скасування вищезазначених документів, які були підставою для оформлення права власності на квартири № 3 та № 4 в будинку № АДРЕСА_1 є підставою для визнання недійсними свідоцтв про право власності на квартири та скасування державної реєстрації свідоцтв про право власності.

Позивач вважає неправильним висновок апеляційного суду про початок перебігу строку позовної давності з 2007 року, оскільки у 2007 році у районної адміністрації не було жодних правових підстав для звернення до суду із позовними вимогами про скасування правовстановлюючих документів на квартиру №3 та № 4 в будинку АДРЕСА_1

Апеляційний суд, посилаючись на звернення ОСОБА_13 у 2007 році до районної адміністрації помилково вважав таке звернення початком перебігу строку позовної давності, оскільки факт фальсифікації заяви-згоди співвласників квартири АДРЕСА_1 у м. Львові було встановлено у 2010 році прокуратурою Личаківського району на підставі висновку спеціаліста від 15 лютого 2010 року (протест прокурора Личаківського району від 18 листопада 2010 року), що в подальшому стало причиною для скасування виконавчим комітентом Львівської міської ради розпоряджень Личаківської районної адміністрації.

За таких обставин районна адміністрація не пропустила строк звернення до суду, який повинен обчислюватися з 28 січня 2011 року, тому застосування апеляційним судом наслідків пропуску строку позовної давності та відмова у позові з цих підстав є безпідставними.

Інші учасники судового процесу не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 жовтня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

14 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

За змістом частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що розпорядженням Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 07 травня 2007 року «Про технічну можливість експлуатації квартири АДРЕСА_1 після самовільно здійсненої реконструкції з добудовою» затверджено висновок міжвідомчої комісії про технічну можливість експлуатації вищезазначеної квартири.

На підставі вказаного розпорядження, акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченої будівництвом квартири АДРЕСА_1, від 14 серпня 2007 року, наказу департаменту містобудування Львівської міської ради від 22 серпня 2007 року «Про затвердження акта державної приймальної комісії про готовність до ведення в експлуатацію квартири АДРЕСА_1» Управлінням комунальної власності Департаменту економічної політики видано наказ від 29 серпня 2007 року про оформлення за відповідачами права власності на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_2.

Розпорядження Личаківської районної адміністрації від 28 квітня 2007 року «Про надання дозволу на експлуатацію квартири № 4 в будинку № АДРЕСА_1 після самовільно здійсненого перепланування» затверджено висновок міжвідомчої комісії про технічну можливість експлуатації квартири АДРЕСА_1

На підставі наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 03 липня 2007 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності від 03 липня 2007 року на квартиру АДРЕСА_1

На підставі наказу Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 29 серпня 2007 року ОСОБА_6, ОСОБА_3,ОСОБА_7, ОСОБА_8 видано свідоцтво про право власності від 29 серпня 2007 року на квартиру на квартири АДРЕСА_1.

Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради від 19 квітня 2013 року скасовано накази начальника Управління комунальної власності департаменту економічної політики від 03 липня 2007 року «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_3; від 29 серпня 2007 року «Про оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_6, ОСОБА_3,ОСОБА_7, ОСОБА_8.».

Під час розгляду справи ОСОБА_3 подала заяву про застосування позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною першою статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами № 22083/93, № 22095/93 у справі &qu3 ;Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства&q? К;; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі &q?ою;ВАТ &q?і ;Нафтова компанія &q?а ;Юкос&q? ; проти Росії&qu п;).

Порівняльний аналіз термінів &q?з ;довідався" та &q?ся;міг довідатися&q?г ;, наведених у статті 261 Цивільного кодексу України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого положеннями Цивільного процесуального кодексу України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Установлено, що у 2007 році ОСОБА_13, яка проживає в АДРЕСА_1 зверталася до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо порушення її права власності на допоміжні приміщення будинку у зв'язку з виданням головою Личаківської районної адміністрації розпорядження від 07 травня 2007 року та від 28 квітня 2007, оскільки згоди на приєднання до квартир відповідачів приміщень загального користування не надавала. Факт такого звернення підтверджується наявним у матеріалах справи листом Личаківської районної адміністрації від 07 грудня 2007 року.

За наведених обставин, Личаківська районна адміністрація Львівської міської ради дізналася про факти, які стали підставою для звернення до суду з даним позовом у 2007 році, разом з тим, відповідну позовну заяву подала лише 08 травня 2013 року, тобто зі спливом 5 років та поза межами трьох річного строку позовної давності, встановленого законом.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову за пропуском строку позовної давності з урахуванням поданої ОСОБА_3 заяви в суді першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку, що перебіг позовної давності почався у 2007 році, оскільки у вказаний період ОСОБА_13, яка проживає в АДРЕСА_1, зверталася до Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради щодо порушення її права власності на допоміжні приміщення, оскільки згоди на приєднання приміщень загального користування до квартир відповідачів вона не надавала.

Встановивши наведені вище обставини, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову за пропуском позовної давності.

Висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, встановленим відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються із нормами матеріального права, які судом застосовані правильно.

Аргументи касаційної скарги позивача щодо дотримання строку позовної давності спростовуються матеріалами справи та встановленими апеляційним судом обставинами.

Доводи, викладені у касаційній скарзі, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично зводяться до необхідності переоцінки наявних у справі доказів.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах які безпосередньо стосуються правильності застосування місцевим та апеляційним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів на підставі статті 410 ЦПК України залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 19 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

С. Ю. Мартєв

В. В. Пророк

І.М. Фаловська