РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року м. Рівне

Справа № 569/12668/18

Провадження № 22-ц/4815/313/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Бондаренко Н.В. (суддя-доповідач), Ковальчук Н.М., Боймиструка С.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Приватне акціонерне товариство "Рівнеазот"

розглянув в порядку письмового провадження без виклику учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області в складі судді Кучиної Н.Г. від 5 вересня 2018 року, ухваленого в м. Рівне,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом до ПрАТ "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини заробітку, у зв'язку з порушенням термінів її виплати.

Позов мотивує тим, що вона працювала економістом з фінансової роботи фінансового відділу ПрАТ "Рівнеазот" та 24 березня 2017 року звільнилась за власним бажанням в зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю згідно наказу №748-ВК від 21 березня 2018 року.

Однак, належну їй до виплати заробітну плату відповідачем в строк встановлений законодавством виплачено не було. Заборгованість в розмірі 39476,25 грн. їй було виплачено лише 23 листопада 2017 року.

Просила стягнути з ПрАТ "Рівнеазот" на свою користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 72244 грн. 12 коп. та компенсацію втрати частини заробітку в зв'язку з порушенням термінів її виплати в розмірі 3264 грн. 69 коп.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 5 вересня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до ПрАТ "Рівнеазот" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовлено в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Рішення суду мотивовано тим, що оскільки повний розрахунок із позивачем ПрАТ "Рівнеазот" було проведено 23.11.2017 року, то право на звернення до суду за стягненням середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виникло в неї наступного дня з 24.11.2017 року, а тому 6.07.2018 року ОСОБА_4 звернулась в суд з позовом після закінчення тримісячного строку звернення до суду.

В поданій на вказане рішення суду апеляційній скарзі ОСОБА_4 покликається на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що оскаржуваним рішенням їй відмовлено в стягненні компенсації втрати частини заробітку в зв'язку з порушенням термінів її виплати, при цьому не зазначено з яких підстав.

Згідно правового висновку Верховного Суду в постанові від 6.06.2018 року в справі 127/23458/16-ц середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку входить до структури заробітної плати.

Крім того, в своїй постанові від 25.07.2018 року у справі №552/3404/17 Верховний Суд виклав правову позицію, що аналіз змісту частини другої статті 233 КЗпП України, свідчить про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Звертає увагу на те, що звернутись до суду із заявою про видачу судового наказу вона змогла лише після отримання в квітні 2018 року довідки про середньоденну заробітну плату, видачу якої навмисно затримував відповідач.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що згідно п. 3.9 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 3.01.2004 року №5, суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні не належать до фонду оплати праці, отже не можуть вважатись заробітною платою.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 4.07.2018 року в справі №569/10725/17, статті 116, 17 КзПП структурно віднесені до розділу VII "Оплата праці". За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується у розмірі середнього заробітку.

З огляду на наведений правовий висновок, право на таку компенсаційну виплату виникає у особи за умови розірвання трудових відносин та лише за умови несвоєчасного розрахунку, тому така виплата не може входити до структури заробітної плати.

Вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про навмисне затримування ним видачі довідки про середньоденну заробітну плату, оскільки адвокатський запит про витребування вказаної довідки ПрАТ "Рівнеазот" отримано лише 26.02.2018 року.

Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на те, що справа є малозначною, її розгляд здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Згідно із ч. 1ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає , виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 працювала в ПрАТ "Рівнеазот" на посаді економіста з фінансової роботи фінансового відділу.

Наказом №748-ВК від 21 березня 2017 року позивач була звільнена 24 березня 2017 року за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю за ст.38 КЗпП України.

У день звільнення 24 березня 2017 року позивачу підлягала виплаті заробітна плата в розмірі 39476,25 грн., яка була виплачена лише 23 листопада 2017 р., що відповідачем не оспорюється.

Таким чином, з вини відповідача позивачу не виплачена належна сума зарплати у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України, що є підставами для застосування норм ст. 117 КЗпП України.

Разом з цим, відповідно до ч. 1ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Статтею 234 КЗпП України встановлено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Згідно рішення Конституційного Суду України №4-рп/2012 від 22.02.2012 року в аспекті конституційного звернення положення частини першої ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку із положеннями ст.ст. 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних сум при звільненні, фактично ним розрахувався.

За наведеного, оскільки заборгованість по зарплаті повністю виплачена позивачу 23.11.2017 року, то строк на звернення до суду слід обраховувати із зазначеної дати - день коли позивач дізналася про порушення свого права, з 24.11.2017 року та сплив 24.02.2018року. Із указаним позовом ОСОБА_4 звернулася до суду лише 6.07.2018року, тобто з порушенням строку, передбаченого ч. 1 ст. 233 КЗпП України.

За наведеного, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в зв'язку з пропуском позивачем тримісячного строку звернення до суду.

Посилання апеляційної скарги на те, що середній заробіток за весь час затримки до дня фактичного розрахунку входить до структури заробітної плати є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу.

Структуру заробітної плати визначено у ст. 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Статті 116, 117 КЗпП України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов'язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку.

Таким чином, враховуючи, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, має разовий характер, законодавством про працю строки її виплати не визначені, право на таку компенсаційну виплату виникає у особи за умови розірвання трудових відносин та лише за умови несвоєчасного розрахунку, а тому колегія суддів приходить до висновку, що така виплата не може входити до структури заробітної плати.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 4 липня 2018 року в справі №569/10725/17.

Покликання ОСОБА_4 на правовий висновок, викладений Верховним Судом у постанові від 25.07.2018 року у справі №552/3404/17, не заслуговують на увагу, оскільки вказана постанова стосується стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, а не середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Доводи апеляційної скарги про відсутність у позивача можливості вчасно звернутись до суду в зв'язку з умисним затягуванням відповідачем видачі її довідки про середньоденну заробітну плату, яку отримано нею лише в квітні 2018 року є безпідставними, адвокатський запит представником позивача про видачу вказаної довідки був направлений до ПрАТ "Рівнеазот" 24.02.2018 року.

Будь-які докази того, що ОСОБА_4 з моменту звільнення по 24.02.2018 року зверталася до відповідача за отриманням довідки про середньоденну заробітну плату та останнім їй було відмовлено у видачі такої довідки в матеріалах справи відсутні.

Крім того, позивач не була позбавлена можливості скористатись своїм процесуальним правом на звернення до суду із заявою про витребування доказів.

Що стосується доводів позивача про не наведення судом в оскаржуваному рішенні мотивів відмови в задоволенні її вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку, у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати, то як вбачається з резолютивної частини рішення вказані позовні вимоги судом взагалі не розглянуті, а тому апеляційний суд позбавлений можливості перевірити законність рішення суду першої інстанції в цій частині.

Разом з тим, ОСОБА_4 не позбавлена права звернутися до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення в частині її позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку, у зв'язку з порушенням термінів виплати заробітної плати.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував дійсні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам і ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 5 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення. Касаційна скарга може бути подана до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: Бондаренко Н.В.

Боймиструк С.В.

Ковальчук Н.М.