Справа № 2-1563/10
У Х В А Л А

Іменем України

20 листопада 2018 року Деснянський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді: Таран Н.Г.,

секретаря судового засідання: Гайворонського В.М.,

за участі:

представника особи, яка звернулась зі скаргою - ОСОБА_1,

представника стягувача - ОСОБА_2

приватного виконавця - Крайчинського С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Києва скаргу ОСОБА_4 на рішення приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Крайчинського Сергія Станіславовича, щодо відкриття виконавчого провадження,

ВСТАНОВИВ:

До Деснянського районного суду м. Києва звернувся ОСОБА_4 із скаргою на рішення приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Крайчинського С.С., щодо відкриття виконавчого провадження, посилаючись на те, що в провадженні приватного виконавця перебуває виконавче провадження №56824618, відкритого на підставі виконавчого листа № 2-1563 від 25.08.2011 року, виданого Деснянським районний судом міста Києва. 23.07.2018 року приватним виконавцем було винесено Постанову про відкриття виконавчого провадження, яка скаржником отримана 14.08.2018 року. Кредитний договір № 92602 Ф ИВР 56340 К 1 від 14.05.2008 року є валютним, тобто банк надав позичальнику кредит у доларах США. Договором іпотеки від 14.05.2008 року також визначено суму кредиту у доларах США. Правовідносини між Банком та скаржником стосовно звернення стягнення на предмет іпотеки підпадають під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Протягом дії цього Закону, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань - громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м. для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку.

Отже: предмет іпотеки, був переданий в забезпечення кредиту отриманого в іноземній валюті; предмет іпотеки використовується як місце постійного проживання ОСОБА_4 та його сім'ї; у ОСОБА_4 у власності відсутнє інше нерухоме житлове майно; Загальна площа квартири не перевищує 140 кв. м.

Зареєструвати своє постійне місце проживання у іпотечній квартирі скаржник не має можливості, оскільки на сьогоднішній день чинна ухвала Деснянського районного суду м. Києва від 22.09.2010 року (справа № 2-1563/2010) про забезпечення позову шляхом заборони Відділу ГІРФО Деснянського РУГУ МВС України у м. Києві здійснювати реєстрацію осіб в квартирі АДРЕСА_1. Окрім цього, виконавчий документ, на підставі якого відкрито провадження, не відповідає вимогам ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження» та ст. 39 України «Про іпотеку». Порядок виконання судового рішення про звернення стягнення на майно, що є предметом іпотечного договору чітко врегульований спеціальними нормами вищевказаних Законів України. Відповідно до п.4 ч.1.ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», у виконавчому документі зазначається, зокрема, резолютивна частина судового рішення. Між тим, спеціальна норма закону (ст. 39 Закону України «Про іпотеку») передбачає, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду знаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як видно з постанови приватного виконавця, у виконавчому документі не вказаний спосіб реалізації предмету іпотеки, його початкова ціна, та інші вимоги передбаченій даною нормою. Ці обставини перешкоджають примусовому виконанню судового рішення, та є підставою для повернення виконавчого документу стягувачу.Враховуючи викладене, приватний виконавець не має можливості виконати рішення суду, а тому постанова про відкриття виконавчого провадження є незаконною.

В судовому засіданні представник скаржника - ОСОБА_1, скаргу підтримала, просила її задовольнити з підстав зазначених в ній.

Представник стягувача - ОСОБА_2 в судовому засіданні вказував на те, що подана скарга не підлягає задоволенню, оскільки скаржником в межах даної скарги не доведено факту постійного проживання за адресою квартири, що є предметом іпотеки. У скаржника наявне інше нерухоме майно. Виконавчий документ має всі необхідні реквізити визначені законом. Одночасно представник Банку вважає, що посилання представника скаржника на положення ч. 4 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» в сукупності зі ст. 39 Закону України «Про іпотеку» є помилковим, оскільки положення ст. 39 Закону України «Про іпотеку» визначають зміст рішення суду, а не виконавчого листа, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Положення Закону України «Про іпотеку» не визначають додаткових вимог до виконавчого документу, який видано на примусове виконання рішення.

Приватний виконавець - Крайчинський С.С. в судовому засіданні вказував на те, що , посилання боржника на не правомірність прийняття рішення приватним виконавцем щодо відкриття виконавчого провадження, є безпідставним. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній, валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Однак, даний Закон містить також певні умови, за якими його дія може і не розповсюджуватися на виконання даного виконавчого документа. Так, дія цього Закону не поширюється у разі якщо: житлове майно не використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя; у позичальника або майнового поручителя у власності знаходиться інше нерухоме житлове майно; позичальник є суб'єктом Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції» та ряд інш. Встановлення всіх цих обстави приватним виконавцем, можливо виключно в межах діючого, відкритого виконавчого провадження. Що і відбувається станом на сьогоднішній день. Усі визначені обов'язкові вимоги до виконавчого документу повною мірою відображені у виконавчому листі Деснянського районного суду м. Києва виданого 25.08.2011 року. А отже, жодних правових підстав не приймати та не відкривати виконавчого провадження з примусового виконання даного виконавчого документа, не було.

Суд, вислухавши думку сторін по справі, оглянувши та перевіривши матеріали скарги, матеріали виконавчого провадження №56824618, вважає, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обовязковими до виконання на всій території України.

Згідно п.9 ч.3 ст.129 Конституції України, однією з основних засад судочинства є обовязковість рішень суду.

Окрім цього, відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Чинним законодавством України у разі невиконання судових рішень, які набрали законної сили, передбачена процедура їх примусового виконання.

Так, статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" (ст.5 Закону).

За приписами ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюється державною виконавчою службою на підставі виконавчих документів, серед яких, в тому числі, виконавчі листи, що видаються судами.

Відповідно до ч.1 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Судом встановлено, що на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15.11.2010 року, яке постановою Київського апеляційного суду від 10.03.2011 року залишено без змін, у справі за позовом ПАТ АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_4, про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки представником ПАТ АБ «Укргазбанк» отримано виконавчий лист від 25.08.2011 року про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки.

За даним виконавчим листом приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Крайчинським С.С. 23.07.2018 року було відкрито виконавче провадження №56824618 з примусового виконання виконавчого листа.

23.07.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Крайчинським С.С. винесено постанову про виправлення помилки у процесуальному документі.

Відповідно до постанови від 23.07.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Крайчинським С.С. винесено постанову про арешт майна боржника, а саме квартиру АДРЕСА_1.

Вищевказане майно боржника передано стягувачу в іпотеку в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 92602 Ф ИВР 56340 К 1 від 14.05.2008 року.

Відповідно до постанови від 23.07.2018 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Крайчинським С.С. винесено постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржнику - ОСОБА_4 у межах суми звернення стягнення.

Також після відкриття виконавчого провадження приватним виконавцем було подано запити до Державної фіскальної служби України про джерела доходів боржника фізичних осіб, до Пенсійного фонду України щодо роботи боржника за трудовими та цивільно-правовими договорами та про отримання пенсії, до державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_4 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_3, в Автономній Республіці Крим.

Відповідно до п.9 ч.1 ст.37 Закону України "Про виконавче провадження", виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За положеннями частин першої і третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

За змістом статті 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду, проводиться шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов'язки суб'єктів матеріальних правовідносин цивільної справи. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Главою 4 цього Закону визначається загальний порядок звернення стягнення на майно боржника. Серед іншого, відповідно до частини першої статті 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Стаття 44 цього Закону передбачає черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Положеннями статті 51 Закону України «Про виконавче провадження» визначено особливості звернення стягнення на заставлене майно. Зокрема, в першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна. А згідно із ч.7 цієї статті примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з врахуванням положень Закону України «Про іпотеку».

Отже, за цієї норми підставою для застосування положень Закону України «Про іпотеку» до спірних правовідносин є звернення стягнення на предмет іпотеки, тобто його арешт, вилучення та примусова реалізація в розумінні частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження».

Таким чином, норми Закону України «Про виконавче провадження» допускають звернення стягнення на предмет іпотеки в ході процедури виконавчого провадження без відповідного рішення в межах процедури стягнення коштів з іпотекодавця на користь іпотекодержателя.

Відповідно до порядку примусового звернення стягнення коштів з боржника, врегульованого Законом України «Про виконавче провадження», першочергово звертається стягнення на відповідні кошти боржника, рухоме майно, а за його відсутності на об'єкти нерухомості.

Відповідно до ст. 575 ЦК України іпотеку визначено як окремий вид застави, то норми Закону України "Про виконавче провадження"дозволяють звернути стягнення на іпотечне майно для задоволення вимог іпотекодержателя.

Зі змісту ст.ст. 10, 12, 51, 60 Закону України «Про виконавче провадження» вбачається, що примусова реалізація майна за рішенням суду з прилюдних торгів не є правочином, а є виконанням рішення суду.

Крім того, ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено черговість задоволення вимог стягувачів, згідно з якою у першу чергу задовольняються забезпечені заставою вимоги щодо стягнення з вартості заставленого майна.

Як вбачається із вищевикладеного, норми цього Закону дозволяють державному виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, за таких умов: відсутність у боржника будь-якого іншого майна, на яке можна першочергово звернути стягнення; наявність заборгованості виключно перед іпотекодержателем; дотримання порядку реалізації майна, визначеного Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до ст.10 Закону України "Про виконавче провадження" заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ "Про виконавче провадження" виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 3 ст. 18 вищезазначеного Закону передбачено перелік прав виконавця під час здійснення виконавчого провадження.

Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У відповідності до ст. 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.6 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних та юридичних осіб.

Матеріалами справи та виконавчого провадження підтверджено, що при винесенні постанови про відкриття виконавчого провадження від 23.07.2018 року приватний виконавець виконавчого округу Крайчинський С.С. діяв на підставі та у спосіб, визначений законом, так як чинне законодавство України дозволяє виконавцю передавати на реалізацію предмет іпотеки в ході примусового виконання рішень судів про стягнення на користь іпотекодержателя заборгованості, яка випливає із забезпечених іпотекою зобов'язань, таким чином суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання незаконною та скасування постанови про відкриття виконавчого провадження, а тому скарга не підлягає до задоволення.

Окрім того, як вбачається із матеріалів справи приватним виконавцем вживались заходи щодо вчинення всіх передбачених законом дій щодо примусового виконання рішення суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 447-451 ЦПК України, ЗУ "Про виконавче провадження", суд, -

УХВАЛИВ :

Скаргу ОСОБА_4 на рішення приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Крайчинського Сергія Станіславовича, щодо відкриття виконавчого провадження - залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 25.11.2018 року.

Суддя: Н.Г. Таран