Постанова
Іменем України

28 листопада 2018 року
м. Київ

справа № 760/11898/16-ц

провадження № 61-30993 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
представники позивача: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
відповідач товариство з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.»,
представник відповідача Твердохліб Ірина Юріївна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року у складі колегії суддів: Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М., Заришняк Г. М.,
ВСТАНОВИВ :
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.» (далі ТОВ «Ю.С.А.») про стягнення штрафних санкцій та зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що 20 січня 2016 року між ним та ТОВ «Ю.С.А.» було укладено договір відповідального зберігання палива, за умовами якого товариство прийняло на зберігання паливо бензин А95 у кількості 5 830 літрів, що підтверджується актом приймання-передачі товару.
Відповідачем лише частково виконано умови укладеного договору зберігання, оскільки 29 лютого 2016 року ним було здійснено відпуск частини товару у кількості 280 літрів та 16 березня 2016 року у кількості 520 літрів, а заявка його від 22 квітня 2016 року на відвантаження 600 літрів пального не була виконана через відсутність електропостачання на складі відповідача. 26 квітня 2016 року його заявка на відвантаження 5 030 літрів пального також не була виконана.
Листом від 04 травня 2016 року ТОВ «Ю.С.А.» повідомило його про неможливість відвантаження бензину через відключення товариства від подачі електроенергії.
Вважав, що ТОВ «Ю.С.А.» порушеного його права невиконанням умов спірного договору зберігання та неможливістю з 30 квітня 2016 року доступу до пального, яке є його власністю.
Крім того, пунктом 5.2 договору зберігання визначено, що у разі невиконання взаємних грошових обов`язків по договору, винна сторона сплачує іншій стороні неустойку у вигляді штрафу у розмірі 500 грн за кожний день прострочення виконання зобов`язань. Тому з відповідача підлягає стягненню неустойка.
З урахуванням викладеного ОСОБА_1 просив суд стягнути з ТОВ «Ю.С.А.» штраф за невиконання договору відповідального зберігання палива за період з 30 квітня 2016 року по 30 червня 2016 року у розмірі 45 тис. грн, зобов`язати відповідача виконати умови договору відповідального зберігання від 20 січня 2016 року при зберіганні та видачі належного позивачу палива бензину А95.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що пункт 5.2 договору зберігання стосується випадків невиконання тільки грошових зобов`язань за цим договором, проте спірні правовідносини виникли між сторонами щодо обов`язку відповідача передати паливо позивачу, тому вимоги ОСОБА_1 про стягнення з ТОВ «Ю.С.А.» штрафу є безпідставними. Крім того, позивачем не конкретизовано вимоги щодо зобов`язання відповідача виконати умови спірного договору відповідального зберігання палива і не зазначено, які саме умови цього договору слід зобов`язати відповідача виконати.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року апеляційна скарга представника ОСОБА_1 задоволена частково, рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії скасовано. Позов ОСОБА_1 у цій частині задоволено частково. Зобов`язано ТОВ «Ю.С.А.» виконати умови договору відповідального зберігання від 20 січня 2016 року. У решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що умовами договору відповідального зберігання палива передбачено відповідальність за невиконання його стороною грошових зобов`язань, а між позивачем та відповідачем виникли правовідносини щодо невиконання ТОВ «Ю.С.А.» зобов`язання щодо передачі палива, тому вказані положення договору до цих правовідносин застосуванню не підлягають.
Вимоги позивача щодо зобов`язання ТОВ «Ю.С.А.» виконати умови спірного договору відповідального зберігання палива підлягають задоволенню, оскільки товариство від їх виконання не відмовляється, позовні вимоги визнає, що є підставою для задоволення позову.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, військова частина НОМЕР_1 просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у клопотанні військової частини НОМЕР_1 про залучення її третьою особою до участі у справі, яке було подано до апеляційного суду, зазначено, що рішенням господарського суду Київської області від 20 червня 2014 року задоволено позов заступника Дарницького прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України та військової частини НОМЕР_1 до ТОВ «Ю.С.А.» про витребування майна із чужого незаконного володіння. Витребувано із володіння ТОВ «Ю.С.А.» майно, що було передано за договором оренди нерухомого військового майна, на користь військової частини НОМЕР_1 , у тому числі склад паливно-мастильних матеріалів. Проте 20 січня 2016 року на підставі спірного договору відповідального зберігання ТОВ «Ю.С.А.» зобов`язалося зберігати паливо позивача на вказаному складі паливно-мастильних матеріалів, тобто після юридичного та фактичного завершення господарської діяльності товариства на території військової частини НОМЕР_1 , унаслідок чого факт наявності пального згідно зі спірним договором відповідального зберігання належними доказами не підтверджено.

Отже, судові рішення у частині відмови ОСОБА_1 у задоволенні позову не оскаржуються, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України у касаційному порядку не переглядаються.

У жовтні 2017 року ТОВ «Ю.С.А.», яке перейменовано у товариство з обмеженою відповідальністю «Гарант Ойл Групп» (далі ТОВ «Гарант Ойл Групп») подало заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, військовою частиною НОМЕР_1 не було зазначено, що на території складу паливно-мастильних матеріалів знаходиться власне майно товариства, на яке відповідач мав право розпорядження, як власник, при підписанні спірного договору відповідального зберігання з позивачем, що підтверджується відповідними документами та преюдиційним рішенням господарського суду м. Києва від 05 липня 2017 року.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржуване рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, вірно зобов`язано відповідача, який не відмовляється від виконання договору відповідального зберігання палива, виконати його умови.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення частково не відповідають.

ОСОБА_1 у позовній заяві зазначав про те, що 20 січня 2016 року між ним та ТОВ «Ю.С.А.» було укладено договір відповідального зберігання палива, за умовами якого товариство прийняло на зберігання паливо бензин А95 у кількості 5 830 літрів, що підтверджується актом приймання-передачі товару. ТОВ «Ю.С.А.» лише частково виконано умови укладеного договору зберігання, оскільки 29 лютого 2016 року ним було здійснено відпуск частини товару у кількості 280 літрів та 16 березня 2016 року у кількості 520 літрів, а заявка його від 22 квітня 2016 року на відвантаження 600 літрів пального не була виконана через відсутність електропостачання на складі. 26 квітня 2016 року заявка ОСОБА_1 на відвантаження 5 030 літрів пального також не була виконана ТОВ «Ю.С.А.».

Листом від 04 травня 2016 року ТОВ «Ю.С.А.» повідомило ОСОБА_1 про неможливість відвантаження бензину через відключення товариства від подачі електроенергії.

Вирішуючи спір, суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 324 ЦПК України 2004 року сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права, свободи чи обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, рішення і ухвали апеляційного суду, ухвалені за результатами апеляційного розгляду.

Згідно з пунктами 1 і 2 частини шостої статті 130 ЦПК України 2004 року, якщо спір не врегульовано до судового розгляду, суд: уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову; вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі. При цьому застосовуються положення статей 33-35 ЦПК України 2004 року.

Суди у порушення вищевказаних положень закону не уточнили позовні вимоги ОСОБА_1 , так як він просив зобов`язати ТОВ «Ю.С.А.» виконати умови договору відповідального зберігання від 20 січня 2016 року при зберіганні та видачі належного позивачу палива, оскільки задоволення такої вимоги може призвести до виникнення нового спору щодо визначення конкретного положення цього договору, яке підлягає виконанню.

Крім того, військова частина НОМЕР_1 , звертаючись до апеляційного суду, посилалася на те, що рішенням господарського суду Київської області від 20 червня 2014 року витребувано із володіння ТОВ «Ю.С.А.» майно, що було передане за договором оренди нерухомого військового майна, на користь військової частини НОМЕР_1 , у тому числі склад паливно-мастильних матеріалів. Проте 20 січня 2016 року на підставі спірного договору відповідального зберігання ТОВ «Ю.С.А.» зобов`язалося зберігати паливо позивача на вказаному складі паливно-мастильних матеріалів, тобто після юридичного та фактичного завершення господарської діяльності товариства на території військової частини НОМЕР_1 , унаслідок чого факт наявності пального згідно зі спірним договором відповідального зберігання належними доказами не підтверджено.

Відповідач у своїх запереченнях на касаційну скаргу посилався на те, що на території складу паливно-мастильних матеріалів знаходиться власне майно товариства, на яке відповідач мав право розпорядження, як власник, при підписанні спірного договору відповідального зберігання з позивачем, що підтверджується відповідними документами та преюдиційним рішенням господарського суду м. Києва від 05 липня 2017 року.

Після набрання рішенням Господарського суду Київської області від 20 червня 2014 року у справі № 911/3414/13 законної сили та видачі відповідного судового наказу, постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції від 22 липня 2014 року виконавче провадження було закінчено у зв`язку з вилученням вищезазначеного майна у боржника та передачі його стягувачу військовій частині НОМЕР_1 .

З 22 липня 2014 року у примусовому порядку на підставі рішення суду, було вилучено від TOB «Ю.С.А.» на користь військової частини НОМЕР_1 нерухоме військове майно, а будь-які договірні зобов`язання між TOB «Ю.С.А.» та військовою частиною НОМЕР_1 були закінчені.

Разом із тим, договір відповідального зберігання був укладений між ОСОБА_1 та TOB «Ю.С.А.» 20 січня 2016 року, тобто після юридичного та фактичного завершення господарської діяльності TOB «Ю.С.А.» на тетериторії військової частини НОМЕР_1 , а тому фактична наявність пального згідно цього договору є сумнівною.

Суд першої інстанції не звернув уваги на вказані положення процесуального права та не залучив до участі у справі у передбаченому ЦПК України порядку військову частину НОМЕР_1 , не перевірив, чи впливає судове рішення на права та обов`язки військової частини НОМЕР_1 .

Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо.
Водночас відповідно до статті 335 ЦПК України 2004 року суд касаційної інстанції під час розгляду справи в касаційному порядку перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, а тому суд касаційної інстанції не може встановлювати обставини справи, збирати й перевіряти докази та надавати їм оцінку.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для часткового скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 вересня 2016 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 17 травня 2017 року в частини позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Ю.С.А.»(далі ТОВ «Ю.С.А.») про зобов`язання вчинити певні дії скасувати, справу у цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк