Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 752/13253/16-ц

провадження № 61-20919св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2017 року у складі судді Мирошниченко О. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року у складі колегії суддів: Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Семенюк Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), ОСОБА_5 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що відповідачами у скарзі від 23 травня 2016 року, надісланої до Міністерства юстиції України, викладено неправдиву інформацію щодо неї та її діяльності на посаді арбітражного керуючого, зокрема було зазначено «…Вважаємо, що вище перелічені факти свідчать не тільки про те, що, в порушення вищевказаних нормЗакону про банкрутство, арбітражний керуючий ОСОБА_4 не є незалежним та незаінтересованим розпорядником майна у справі про ТОВ «Дніпропетровський завод бурового обладнання» (місто Дніпропетровськ, вулиця Ударників, 27, ), а й свідчать про участь арбітражного керуючого ОСОБА_4 в реалізації аналогічних схем щодо штучного збільшення кредиторської заборгованості підприємств-банкрутів, а також можуть свідчити про вчинення арбітражним керуючим ОСОБА_4 корупційних діянь в інтересах засновників/учасників ТОВ «Дніпропетровський завод бурового обладнання…», яка порочить її честь, гідність та ділову репутацію.

ОСОБА_4 просила зобов'язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію, шляхом направлення до Міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області письмового повідомлення про недостовірність викладеної у вказаній скарзі інформації та стягнути з них солідарно на її користь 24 804,00 грн у відшкодування моральної шкоди і судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 березня 2017 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що із загального контексту поданої відповідачами скарги на адресу Міністерства юстиції України слідує, що у спірних тезах має місце лише критика дій позивача, як арбітражного керуючого та розпорядника майна підприємством в процесі банкрутства останнього, тобто спірні вислови є оціночним судженнями, які не підлягають спростуванню.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2017 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

19 квітня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не перевірено компетентність державного органу з питань банкрутства з перевірки недостовірної інформації, наданої відповідачами, про участь позивачки у схемах щодо штучного збільшення кредиторської заборгованості підприємств-банкрутів, а також вчинення корупційних діянь.

Суди, замість встановлення фактичних обставин справи, ухвалив рішення на припущеннях.

31 липня 2017 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в якому просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.

Таким чином диспозиція згаданої норми права передбачає, крім таких кваліфікуючих ознак як недостовірність інформації, якою порушуються особисті немайнові права особи, ще й ознаку поширення інформації.

Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).

Стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановила, що кожен має право на свободу вираження поглядів.

Відповідно до пункту 16постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.

Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізаціяособою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширення недостовірної інформації.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чим оцінених доказів встановили, що скарга ПАТ «Укрсоцбанк» стосується лише перевірки інформації, яка надійшла до Міністерства юстиції України, як органу, в компетенцію якого входить вчинення таких дій, зокрема, перевірка відомостей щодо правомірності дій ОСОБА_4, як розпорядника майна ТОВ «Дніпропетровський завод бурового обладнання» та прийняття з цього приводу в межах наданих повноважень рішень. Тому є обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій про те, що то такі дії відповідача, не можуть вважатись поширенням недостовірної інформації та тягти за собою відповідальність на визначених статті 277 ЦК України умовах.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 30 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська