ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 645/3951/16-ц

Провадження № 22-ц/818/1144/18

03 грудня 2018 року

м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Овсяннікової А.І.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Східне управління капітального будівництва Міністерства оборони України

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова, ухвалене 22 серпня 2018 року (повний текст рішення виготовлений 31 серпня 2018 року) в складі судді Шмадченко С.І.,

встановив:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, після уточнення якого у січні 2018 року (а.с.150 - 155) остаточно просив стягнути зі Східного управління капітального будівництва Міністерства оборони України (далі - Східне УКБ МО України) заборгованість за заробітною платою у розмірі 1752 грн. 17 коп.; компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за час затримки розрахунку у розмірі 2 142 грн. 13 коп., що підлягає оподаткуванню, передбаченого чинним законодавством обов'язковими платежами; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02 червня 2009 року по 31 січня 2018 року у розмірі 147 160 грн. 50 коп., що підлягає оподаткуванню, передбаченого чинним законодавством обов'язковими платежами; відшкодування матеріальної шкоди, понесеної у зв'язку з проведенням аудиторської перевірки, у розмірі 4 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 10 січня 2006 року він був прийнятий на посаду інспектора відділу інженерно - технічного нагляду в Східне УКБ МО України.

Наказом № 60 від 11 червня 2007 року він був переведений на посаду керівника відділу інженерно - технічного нагляду. Наказом № 37 від 27 травня 2009 року позивач був звільнений з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. На день звільнення його посадовий оклад, включаючи всі необхідні податки, складав 2 120 грн.

В день звільнення 01 червня 2009 року, в порушення приписів ст. 47 та ст. 116 КЗпП, відповідач не виплатив йому заробітну плату в розмірі 106 грн. за останній відпрацьований день 01 червня 2009 року. В день звільнення, в порушення приписів ст. ст. 47, 83, 116 КЗпП України, позивачу також не була виплачена грошова компенсація за невикористані ним дні щорічної відпустки в розмірі 2 032 грн. 36 коп., включаючи всі необхідні податки.

Відповідно розрахункового листа по заробітній платі після утримання податків в розмірі 386 грн. 19 коп. з вищевказаної суми, позивач повинен був отримати 1 752 грн. 17 коп. По теперішній час остаточний розрахунок з позивачем по заробітній платі та по компенсації за невикористані ним дні щорічної відпустки відповідачем не виконаний.

На чисельні звернення до відповідача (телефонні дзвінки, листи від 17 листопада 2011 року та від 04 квітня 2016 року) з вимогою про здійснення повного розрахунку, позивач відповіді щодо строків такого розрахунку не отримав.

Позивачем була замовлена аудиторська перевірка з метою обчислення втрати частини доходів, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку, що належить позивачу від Східного УКБ МО України за період з 01 червня 2009 року по 30 червня 2016 року. Згідно результатів обчислення втрата частини грошових доходів, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку Східним УКБ МО України ОСОБА_1 за період з 02 червня 2009 року по 30 червня 2016 року загальна сума склала 124 058 грн. 46 коп., в тому числі: заборгованість за заробітною платою за червень 2009 року - 1 752 грн. 17 коп.; компенсації втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за час затримки розрахунку - 2 142 грн. 13 коп., що підлягає оподаткуванню, передбаченого чинним законодавством обов'язковими платежами; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України - 120 164 грн. 16 коп., що підлягає оподаткуванню, передбаченого чинним законодавством обов'язковими платежами.

Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 було задоволено частково. Стягнуто зі Східного УКБ МО України на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 1 752 грн. 17 коп.; компенсацію втрати частини заробітної плати, у зв'язку з порушенням термінів її виплати за час затримки розрахунку у розмірі 2 142 грн. 13 коп., що підлягає оподаткуванню, передбаченого чинним законодавством обов'язковими платежами. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто зі Східного УКБ МО України на користь ОСОБА_1 4 000 гривень судових витрат, пов'язаних із проведенням аудиторської перевірки. Стягнуто зі Східного УКБ МО України 640 грн. судового збору в дохід держави.

Рішення мотивовано тим, що судом встановлено порушення з боку відповідача щодо строків виплати належних звільнених працівникові сум, у зв'язку з чим задоволено позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної. У задоволені позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 147 160 грн. 50 коп. відмовлено з посиланням на пропуск позивачем строку звернення до суду без поважних причин.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції 11 вересня 2018 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнути зі Східного УКБ МО України на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 147 160 грн. 50 коп. В іншій частині рішення суду не оскаржує.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухвалені судового рішення судом першої інстанції не враховано рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 по справі 1-5/2012.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області Бровченка І.О. від 18 вересня 2018 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 року (а.с.243-244).

Ухвалою колегії судді судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 18 вересня 2018 року справа призначена до розгляду без повідомлення учасників справи (а.с. 246-247).

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Відповідно до пункту 8 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон № 2147-VIII), що набув чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року № 452/2017 «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Харківської області ліквідовано та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

03 жовтня 2018 року вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 передано до Харківського апеляційного суду.

Згідно з даними автоматизованої системи документообігу суду 25 жовтня 2018 року визначено колегію суддів Харківського апеляційного суду: суддя-доповідач - Тичкова О.Ю., судді - Котелевець А.В., Овсяннікова А.І. (а.с.248).

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що рішення суду від 22 серпня 2018 року в частині стягнення зі Східного УКБ МО України на користь ОСОБА_1 заборгованості по заробітній платі, компенсації втрати частини заробітної плати та судових витрат, пов'язаних з проведенням аудиторської перевірки, не оскаржується, в цій частині законність та обґрунтованість рішення не переглядається.

Згідно п.4 ч.1, ч.2 ст. 376 ЦПК України підставою для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Відмовляючи у задоволені позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 червня 2009 року по 31 січня 2018 року, суд першої інстанції з посиланням на вимоги ст. ст. 233, 234 КЗпП України застосував тримісячний строк звернення до суду. Суд виходив з того, що про своє порушене право позивач дізнався в день звільнення, тобто 01 червня 2009 року, але до суду позивач звернувся 17 серпня 2016 року. В судовому засіданні позивач не посилався на поважність причини пропуску звернення до суду із вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та не просив його поновити.

Проте, погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд дійшов їх з порушенням норм матеріального права.

Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів.

Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Разом з тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат.

Вимоги працівника про стягнення заробітної плати відносяться до вимог щодо порушення законодавства про оплату праці та відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України не обмежуються будь-яким строком звернення працівника до суду.

Згідно рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку із статтями 117, 237-1 КЗпП України за статтею 47 КЗпП України в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Враховуючи те, що при розрахунку з позивачем у день звільнення йому не виплачено заробітну плату, то перебіг тримісячного строку не почався.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено наявним в матеріалах справи доказами, що ОСОБА_1 10 січня 2006 року був прийнятий на посаду інспектора відділу інженерно - технічного нагляду в Східне УКБ МО України згідно наказу № 03 від 10 січня 2006 року (а.с. 186,193).

Наказом № 60 від 11 червня 2007 року він був переведений на посаду керівника відділу інженерно - технічного нагляду (а.с. 194).

Наказом № 37 від 27 травня 2009 року позивач був звільнений з роботи за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, з 01 червня 2009 року (а.с. 194).

Період роботи позивача в Східному УКБ МО України також підтверджується індивідуальними відомостями про застраховану особу ОСОБА_1 Форма ОК-5, наданими Управлінням пенсійного фонду України в Фрунзенському районі м. Харкова (а.с. 46-48).

Відповідно до розрахункового листа по заробітній платі за червень 2009 року ОСОБА_1 не виплачена заробітна плата в розмірі 106 грн. та грошова компенсація за невикористані ним дні щорічної відпустки у розмірі 2 032 грн. 36 коп., а всього йому не виплачено 2138 грн. 36 коп. Після утримання податків у розмірі 386 грн. 19 коп. позивач мав отримати 1752 грн. 17 коп. (а.с. 9). У 2010 та в 2016 році позивач звертався до керівництва відповідача із заявами про проведення остаточного розрахунку при звільненні, що підтверджується відповідними копіями звернень та квитанціями про їх відправлення на адресу відповідача (а.с. 10-13).

Відповідно до звіту про фактичні результати щодо обчислення втрати частини грошових доходів, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, та середнього заробітку за час затримки розрахунку з ОСОБА_1 за період з 01 червня 2009 року по 30 червня 2016 року, загальна заборгованість Східного УКБ МО України за період з 02 червня 2009 року по 30 червня 2016 року перед ОСОБА_1 становить 124 058 грн. 46 коп., в тому числі заборгованість за заробітною платою за червень 2009 року - 1752 грн. 17 коп.; компенсація втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за час затримки розрахунку - 2142 грн. 13 коп., що підлягає оподаткуванню, передбаченого чинним законодавством обов'язковими платежами; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні згідно ст. 117 КЗпП України - 120 164 грн. 16 коп., що підлягає оподаткуванню, передбаченого чинним законодавством обов'язковими платежами (а.с. 75-78).

Відповідно до вимог статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України.

Згідно зі статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до указаних норм та роз'яснень, які містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

З індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається, що ОСОБА_4 у березні 2009 року нарахована заробітна плата у розмірі 1187 грн. 78 коп. та за квітень 2009 року у розмірі 1654 грн. 11 коп.

Згідно з п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати складає 67 грн. 66 коп. (1187,78+1654,11/42 робочих днів (21 робочий день у березні 2009 року та 21 робочий день у квітні 2016 року).

Виходячи з положень листів Міністерства праці та соціальної політики України від 30 вересня 2008 року № 10338/0/14-08/13, від 25 серпня 2009 року № 9681/0/14-07/13 та листів Міністерства соціальної політики України від 25 серпня 2010 року № 9111/0/14-10/13, від 23 серпня 2011 року № 8515/0/14-11/13, від 21 серпня 2012 року № 9050/0/14-12/13, від 04 вересня 2013 року № 9884/0/14-13/13, від 09 вересня 2014 року № 10196/0/14-14/13, від 18 вересня 2015 року № 560/13/133-15, від 20 липня 2015 року № 10846/0/14-15/13, від 05 серпня 2016 року № 11535/0/14-16/13, про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2009-2017 року роки, Кодексу законів про працю України, Закону України «Про внесення змін до ст. 73 Кодексу законів про працю України щодо святкових і неробочих днів», затримка розрахунку середнього заробітку за період з 02 червня 2009 року по 31 січня 2018 року становить 2174 робочих дні (150 днів у 2009 році +251 день у 2010 році, +250 днів у 2011 році + 251 день у 2012 році + 251 день у 2013 році + 251 день у 2014 році + 250 днів у 2015 році + 251 день у 2016 році + 248 днів у 2017 році + 21 день у 2018 році).

Такими чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02 червня 2009 року по 31 січня 2018 року складає 147 092грн. 84 коп. (2174х67 грн. 66 коп.), які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад;розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.

Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу,при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді.

У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час затримки розрахунку, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

З урахування зазначеного позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення зі Східного управління капітального будівництва Міністерства оборони України середнього заробітку за час затримки за період з 02 червня 2009 року по 31 січня 2018 року підлягають частковому задоволенню у розмірі 147 092 грн. 84 коп., з відрахуванням при їх виплаті суми податків і зборів.

Посилання представника відповідача під час судового розгляду справи, що індивідуальні відомості про застраховану особу ОСОБА_1 з Пенсійного фонду України є підтвердженням сплати всієї заробітної плати позивачу, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Відповідно до статті 20 Закону України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Частиною 2 ст. 20. Закону № 1058 встановлено, що обчислення страхових внесків за найманих працівників здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Частиною 3 ст. 20 Закону № 1058 визначено, що обчислення страхових внесків територіальними органами Пенсійного фонду у випадках, передбачених цим Законом, здійснюється на підставі складених актів перевірки правильності нарахування та сплати страхових внесків, звітності, що подається страхувальником, бухгалтерських та інших документів, що підтверджують суму заробітної плати (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Обчислення територіальними органами Пенсійного фонду сум страхових внесків за минулі періоди провадиться виходячи з розміру страхового внеску, що діяв на день нарахування виплат (доходу), на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Частина 4 ст. 20 Закону № 1058 зазначає, що сплата страхових внесків здійснюється виключно в грошовій формі шляхом внесення відповідних сум страхових внесків до солідарної системи на банківські рахунки виконавчих органів Пенсійного фонду, а сум страхових внесків до накопичувальної системи пенсійного страхування - на банківський рахунок Накопичувального фонду або на банківський рахунок обраного застрахованою особою недержавного пенсійного фонду.

Відповідно до ч. 9 ст. 20 Закону № 1058 днем сплати страхових внесків вважається: у разі перерахування сум страхових внесків у безготівковій формі з банківського рахунку страхувальника на банківський рахунок органу Пенсійного фонду - день списання установою банку, органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, суми платежу з банківського (спеціального реєстраційного) рахунку страхувальника незалежно від часу її зарахування на банківський рахунок органу Пенсійного фонду; у разі сплати сум страхових внесків готівкою - день внесення страхувальником коштів у банківську установу чи відділення зв'язку для перерахування на банківські рахунки органу Пенсійного фонду.

Частиною 6 ст. 20 Закону № 1058 передбачено, що перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг). При цьому фактичним одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу) вважається одержання відповідних сум готівкою, зарахування на банківський рахунок одержувача, перерахування за дорученням одержувача на будь-які цілі, одержання товарів (послуг) або будь-яких інших матеріальних цінностей в рахунок зазначених виплат (доходу), фактичне здійснення із цих виплат (доходу) відрахувань, передбачених законодавством або за виконавчими документами, чи будь-яких інших відрахувань.

Листом №13861-04/49 від 20 серпня 2018 року Шевченківське об'єднане управління ПФУ м. Харкова повідомило позивача, що згідно Закону України від 08.07.2010 «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування» персоніфіковані відомості про заробітну плату (дохід, грошове забезпечення, допомогу, компенсацію) застрахованих осіб, на яку нараховано і з якої сплачено страхові внески, та інші відомості подаються до Пенсійного фонду роботодавцями, підприємствами, установами, організаціями, військовими частинами та органами, які виплачують грошове забезпечення, допомогу та компенсацію відповідно до законодавства. Обчислення страхових внесків застрахованих осіб здійснюються страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення ) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до вищеназваного Закону нараховуються страхові внески. Перерахування страхових внесків здійснюється страхувальниками одночасно з одержанням (перерахуванням) коштів на оплату праці (виплати доходу), у тому числі в безготівковій чи натуральній формі або з виручки від реалізації товарів (послуг). При цьому в індивідуальній відомості позначка "так" з'явиться у випадку коли підприємством перераховано внески в повному розмірі згідно інформації про нарахування страхових внесків за застрахованих осіб, що подається страхувальником у складі звітності за відповідний місяць. Інформація щодо суми заробітної плати "на руки" в індивідуальній відомості відсутня (а.с. 225).

Таким чином, відомості зазначені в індивідуальних відомостях про застраховану особу Пенсійного фонду України підтверджують розмір нарахування заробітної плати (доходу) так і перерахування страхових внесків. Відомості про фактичне отримання (перерахування) заробітної плати форма ОК-5 не містить.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, що позивач виплатив ОСОБА_1 дохід за червень 2009 року.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції т.в.о. директора Східного УКБ МОУ надано до суду листи з посиланням на вилучення документації правоохоронними органами. Разом з тим, в обґрунтування своїх посилань представниками позивача не надано жодних первинних документів підтверджуючих вилучення будь-якої первинної документації відповідача, в тому числі і бухгалтерської. З клопотанням про витребування документації необхідної для обґрунтування заперечень на позовну заяву, представники позивача не звертались.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо ухвалення судового рішення з порушенням норм матеріального права знайшли своє підтвердження в суді апеляційної інстанції, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково.

Враховуючи, що під час апеляційного розгляду справи встановлено порушення відповідачем прав позивача щодо своєчасного отримання заробітної плати, які потребують захисту, заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на законі та підтверджені доказами,суд приймає рішення про часткове задоволення позову.

Відповідно до п. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п.п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції станом на час звернення з позовом до суду, ставка судового збору за подання фізичною особою або фізичною-особою підприємцем позовної заяви майнового характеру складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0, 4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1509 грн. 87 коп. у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції та 2206 грн. 40 коп. у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 серпня 2018 року змінити.

Стягнути зі Східного управління капітального будівництва Міністерства оборони України () на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02 червня 2009 року по 31 січня 2018 року в розмірі 147092 грн. 84 коп., з відрахуванням при їх виплаті суми податків і зборів.

Стягнути зі Східного управління капітального будівництва Міністерства оборони України () на користь держави судовий збір у розмірі 1509 грн. 87 коп. у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції

Стягнути зі Східного управління капітального будівництва Міністерства оборони України () на користь держави судовий збір у розмірі 2206 грн. 40 коп. у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку тільки в випадках передбачених частиною 3 статті 389 ЦПК України безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2018 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

А.І. Овсяннікова