Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 206/4369/17-ц

провадження № 61-38086 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., ЧернякЮ. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»;

представник позивача - РаєвськийВолодимир Володимирович;

відповідач - ОСОБА_5, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ВдовінаЛіана Леонідівна;

представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - на рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року у складі судді Маштака К. С. та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року у складі колегії суддів Макарова М. О., Петешенкової М. Ю., Ткаченко І. Ю.,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 31 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір, за яким відповідач отримав у кредит 30 тис. доларів США зі сплатою 11,04 % річних терміном до 31 серпня 2017 року. Для забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки, за яким він передав в іпотеку банку житловий будинок АДРЕСА_1, належний йому на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 16 грудня 2004 року. На підставі вказаного договору іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» набуло право власності на домоволодіння АДРЕСА_1. 14 червня 2016 року банк пред'явив до відповідача вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, яка ним не виконана.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на статтю 109 ЖК УРСР, статті 319, 321, 391 ЦК України, просило суд виселити відповідача з займаного приміщення за вказаною вище адресою із зняттям з реєстраційного обліку без надання іншого житлового приміщення.

У листопаді 2017 року ОСОБА_5 пред'явив зустрічний позов до ПАТ КБ «ПриватБанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л.Л., про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що підставою для набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірне нерухоме майно стало рішення приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіної Л. Л. від 30 листопада 2016 року про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 32646663), прийнятого на підставі іпотечного договору, укладеного 31 серпня 2007 року між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк». Вважав, що це рішення прийнято нотаріусом під час дії мораторію, який передбачено Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у порушення пункту 46 «Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868, та без оцінки предмету іпотеки, що свідчить про порушення статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Крім того, рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2014 року у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 31 серпня 2007 року у розмірі 76 374 доларів 20 центів США звернуто стягнення на предмет іпотеки - домоволодіння АДРЕСА_1, який йому належить на праві приватної власності, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від його імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності. Тобто рішенням суду вже було встановлено порядок звернення стягнення на спірне майно шляхом його продажу.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_5 просив суд визнати незаконним та скасувати рішення про державну реєстрацію прав, прийняте 30 листопада 2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. на підставі іпотечного договору від 31 серпня 2007 року, укладеного між ним та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, а спірне домоволодіння було придбане не за рахунок кредитних коштів так як власник такого майна ОСОБА_5 передав його в іпотеку для забезпечення зобов'язань за кредитним договором.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів віднесення спірного майна до такого, на яке заборонено звернення стягнення під час дії мораторію згідно з підпунктом 1 пункту 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року апеляційні скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - залишено без задоволення. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що за змістом частини другої статті 39, статті 40 Закону України «Про іпотеку», статті 109 ЖК УРСР виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання. Спірне домоволодіння, яке є предметом іпотеки, належало на праві приватної власності ОСОБА_5 та було придбане не за рахунок кредитних коштів. Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_5 не довів своїх вимог за зустрічним позовом.

У касаційних скаргах, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права: ПАТ КБ «ПриватБанк» просило оскаржувані судові рішення в частині вирішення позову ПАТ КБ «ПриватБанк» скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову банку; представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - просила оскаржувані судові рішення в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 скасувати та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення зустрічного позову.

Касаційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивована тим, що банк набув право власності на будинок АДРЕСА_1 на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Втрата права користування житловим приміщенням колишнього власника є наслідком припинення його права власності на це приміщення (стаття 346 ЦК України).

Оскільки ОСОБА_5 втратив право власності на спірний будинок, то й втратив право користування будинком, а тому вимога нового власника будинку (ПАТ КБ «ПриватБанк») про виселення колишніх власників (користувачів) будинком є законною та обґрунтованою в силу статті 346 ЦК України.

Так як ОСОБА_5 не є власником будинку, положення статті 109 ЖК УРСР не регулюють спірні правовідносини, то його виселення можливо без надання іншого житлового приміщення.

Касаційна скарга представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - мотивована тим, що судами порушено вимоги пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», так як спірне домоволодіння було набуто ОСОБА_5 у власність не за кредитні кошти.

Також суду була надана інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 листопада 2016 року № 74449679, згідно з якою спірне домоволодіння підпадає за своїми розмірами під дію статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

У порушення статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», пунктів 57, 61 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, банком не надано документів, на підставі яких було здійснено перехід права власності. Згідно з частиною другою статті 377 ЦК України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Згідно наданого суду витягу з реєстром права власності жодної дії щодо земельної ділянки, на якій знаходиться спірний житловий будинок державним реєстратором проведено не було, що є порушенням статті 377 ЦК України.

Відзиви на касаційні скарги не надійшли.

Касаційні скарги задоволенню не підлягають.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У липні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з вимогами частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що підставою для набуття ПАТ КБ «ПриватБанк» права власності на спірне нерухоме майно став договір іпотеки, укладений 31 серпня 2007 року між ОСОБА_5 та ПАТ КБ «ПриватБанк», у зв'язку з чим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л. Л. внесено запис про право власноті № 17734494 на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 листопада 2016 року (індексний номер 32646663).

21 червня 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явило до відповідача вимогу про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, яка ним не виконана.

Судом встановлено, що домоволодіння АДРЕСА_1, набуто у власність ОСОБА_5 не за рахунок кредитних коштів.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 22 червня 2016 року № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року № 6-1731цс16.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом є стаття 109 ЖК УРСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення.

Продовжуючи далі про «закон», стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі «Шпачек s.r.o.» проти Чеської Республіки» (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Коло застосування концепції передбачуваності значною мірою залежить від змісту відповідного документа, сфери призначення, кількості та статусу тих, до кого він застосовується. Сам факт того, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що вона не відповідає вимозі «передбачуваності» у контексті Конвенції. Завдання здійснення правосуддя, що є повноваженням судів, полягає саме у розсіюванні тих сумнівів щодо тлумачення, які залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці (пункт 65 рішення від 17 лютого 2004 року у справі «Горжелік та інші проти Польщі» (Gorzelik and Others v. Poland), заява № 44158/98. У цьому зв'язку не можна недооцінювати завдання вищих судів у забезпеченні уніфікованого та єдиного застосування права (пункти 29-30 рішення від 24 березня 2009 року у справі «Тудор Тудор проти Румунії» (Tudor Tudor v. Romania), заява № 21911/03, та пункти 34-37 рішення від 02 листопада 2010 року у справі «Стефаніка та інші проти Румунії» (Stefanica and Others v. Romania), заява № 38155/02.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Аналогічний принцип закріплено й у національному законодавстві, а саме у частині другій статті 2 ЦПК України, згідно з якою суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

На думку Європейського суду з прав людини, поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C.G. та інші проти Болгарії» («C. G. and Others v. Bulgaria»), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11.

Невиконання кредитних зобов'язань стало підставою подання до суду позовів банками про звернення стягнення на іпотечне майно, надане за договорами забезпечення кредитів, що зумовило масове виселення колишніх власників з неповнолітніми дітьми із житла.

Це створило напругу в суспільстві, яка могла призвести до масових заворушень.

Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

В усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

Слід зазначити, що унаслідок відмови в задоволенні позову про виселення, неволодіючий власник несе певні обмеження.

Разом з тим спірне житлове приміщення набуто банком у власність на підставі іпотечного договору, тобто банк був обізнаний про наявність осіб, які зареєстровані і проживають у житловому приміщенні, а також те, що спірне житлове приміщення було придбано не за кредитні кошти, тобто виявлені ризики, пов'язані з набуттям у власність спірної нерухомості.

Крім того, 03 червня 2014 року прийнято Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті.

Згідно з положеннями Закону України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким запроваджено мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, а саме: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Можна зробити висновок, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов'язані з виконанням зобов'язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит у іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов'язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб'єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах.

Банк при набутті у власність предмета іпотеки мав виконати вимоги частини другої статті 109 ЖК УРСР, оскільки на той час вона вже діяла у зміненій редакції, яка містила заборону виселення боржника за кредитним договором без надання іншого житлового приміщення.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18).

Отже, суди, вирішуючи спір дійшли правильного висновку про відмову у позові ПАТ КБ «ПриватБанк», а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Крім того, суди дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5, оскільки надані ним документи, а саме інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 30 листопада 2016 року № 74449679, копія претензії ПАТ КБ «ПриватБанк» з вимогою про виселення від 14 червня 2017 року, а також копія рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 03 лютого 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, не є належними та допустимими доказами, так як вони не підтверджують того, що спірне майно використовується як місце постійного проживання, як і відсутності у власності ОСОБА_5 іншого нерухомого житлового майна, докази звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду не надані. Отже, ОСОБА_5 не надано доказів того, що спірне майно відноситься до такого, на яке заборонено звернення стягнення під час дії мораторію, а доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 січня 2018 року та постанову апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк