Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 758/1989/13-ц

провадження № 61-12142св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк»,

відповідач - ОСОБА_1, ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року у складі судді Гребенюка В. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року у складі колегії суддів Прокопчук Н. О., Саліхова В. В., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2013 року публічне акціонерне товариство «УніКредит Банк» (далі - ПАТ «УніКредит Банк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 08 серпня 2008 року між ПАТ «УніКредит Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № MRTG-69 «Договір про іпотечний кредит» (далі - кредитний договір) за умовами якого ПАТ «УніКредит Банк» надав ОСОБА_1 кредитні кошти на умовах строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру в сумі 125 000,00 доларів США зі сплатою 13,01 % річних на строк до 08 серпня 2023 року. ОСОБА_1 по справі зобов'язалася прийняти, належним чином використати та повернути ПАТ «УніКредит Банк» зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов'язання, визначені кредитним договором.

В забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_1 укладено з банком договір іпотеки № MRTG-69/S2 від 08 серпня 2008 року (далі - договір іпотеки). Згідно якого вона передала у заставу нерухоме майно, що купувалося у кредит, а саме квартиру АДРЕСА_2.

08 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит № MRTG-69 між ТзОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «УніКредит Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_2 поручився перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання ОСОБА_1 усіх зобов'язань за кредитним договором.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не виконують своїх договірних зобов'язань, зокрема не здійснюють жодних дій, спрямованих на погашення заборгованості.

Станом на 23 січня 2013 року за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 наявна заборгованість за кредитним договором у розмірі 413 310,44 грн, з яких: 2 886,73 грн - заборгованості по поверненню кредиту; 16 615,66 грн - заборгованість по сплаті процентів за користуванням кредитом з урахуванням підвищеної процентної ставки, яка застосовується з моменту прострочення платежу до його погашення; 393 808,05 грн - заборгованість, що стягується достроково; 100,00 грн - штраф за невиконання зобов'язань по кредитному договору. ПАТ «УніКредит Банк» вважає що заборгованість за кредитним договором підлягає стягненню солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у судовому порядку.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року позов задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь ПАТ «УніКредит Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 413 310, 44 грн.

Стягнуто з кожного з відповідачів на користь ПАТ «УніКредит Банк» судовий збір в розмірі по 1 570,00 грн.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 30 серпня 2016 року залишено без задоволення заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення у справі за позовом ПАТ «УніКредит Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що відповідачі не виконували своїх договірних зобов'язань, не здійснювали жодних дій, спрямованих на погашення кредитної заборгованості, а тому ОСОБА_1 та її поручитель, ОСОБА_2, несуть солідарну відповідальність за заборгованість по кредиту і процентам за несвоєчасне виконання зобов'язання позичальником.

У січні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати вищезазначені судові рішення, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, а саме позов про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором поданий з грубим порушенням статей 3, 4 ЦПК України та рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004.

Крім того, виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок сторони повинні довести ті обставини, на які вони посилаються, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ. Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або при наявності поважної причини неявки в судове засідання, є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 лютого 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами установлено, що 08 серпня 2008 року між ТзОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «УніКредит Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про іпотечний кредит № MRTG-69, відповідно до якого банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в сумі 125 000,00 доларів США зі строком повернення не пізніше 08 серпня 2023 року, а позичальник зобов'язався прийняти, використати за цільовим призначенням (для придбання квартири АДРЕСА_1), та повернути кредит, а також сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 13,1 %, комісії, неустойки та інші платежі в порядку, на умовах та в строки, визначені вказаним договором.

08 серпня 2008 року на забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит № MRTG-69 між ТзОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «УніКредит Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_2 поручився перед банком солідарно в повному обсязі відповідати за своєчасне виконання ОСОБА_1 усіх зобов'язань за кредитним договором.

У порушення своїх зобов'язань, ОСОБА_1 погашення основної суми кредиту та оплату відсотків за користування ним своєчасно та у повному обсязі не проводила, внаслідок чого виникла заборгованість.

Згідно розрахунку позивача, станом на 23 січня 2013 року сума заборгованості по кредиту складає 413 310, 44 грн, з яких: 2 886, 73 грн - заборгованості по поверненню кредиту; 16 615, 66 грн - заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом з урахуванням підвищеної процентної ставки, яка застосовується з моменту прострочення платежу до його погашення; 393 808, 05 грн - заборгованість, що стягується достроково; 100,00 грн - штраф за невиконання зобов'язань за кредитним договором.

Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього кодексу.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази та встановивши обставини у справі, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором, з таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги щодо неправомірності нарахування суми заборгованості за кредитним договором не заслуговують на увагу, оскільки розрахунок, поданий ПАТ «УніКредит Банк», відповідачами не спростований, свого розрахунку ними подано не було.

Суди, виходячи зі змісту умов кредитного договору та положень статей 525, 526, 530, 610 ЦК України, дійшли правильного висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача солідарно заборгованість за кредитним договором.

Посилання заявника ОСОБА_2 у касаційній скарзі на неправомірне відхилення апеляційним судом клопотання про відкладення розгляду справи яка призначена на 08 грудня 2016 року у зв'язку з хворобою відповідача, є безпідставним, оскільки в силу вимог частини другої статті 305 ЦПК України 2004 року неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Крім того, відсутність відповідача при розгляді справи не вплинуло на правильність прийняття судового рішення.

Крім того, доводи касаційної скарги ОСОБА_2 про фальшивість доказу у вигляді розрахунку заборгованості за кредитним договором є безпідставними, оскільки доказів на підтвердження того, що на час ухвалення судового рішення відповідачі мали заборгованості перед банком, або її розмір був іншим, відповідачами не подано.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки встановлених судом обставин, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року, оскільки судові рішення є законними та обґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 29 липня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило