Провадження № 2/161/489/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області

в складі: головуючого - судді - Крупінської С.С.

при секретарі - Ярмолюк І.С.

з участю позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту. Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5 13.04.2017 року він звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. При подачі заяви йому нотаріус повідомив, що все майно батько заповів своїй дружині ОСОБА_3, про що складено заповіт від 10.01.2017 року. Вважає, що заповіт не відповідає волевиявленню батька, який не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, так як хворів тривалий час на онкологічне захворювання, лікувався в медичних закладах. Перед смертю його батько відмовився від проведення хіміотерапії, страждав від величезних болів, приймав дуже сильні знеболюючі та наркотичні препарати, внаслідок чого на момент вчинення заповіту його психічний стан був змінений і він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

А тому просить суд, визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 10 січня 2017 року, укладений та посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Блащук С.О. та зареєстрований за № 5.

Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд позов задовольнити. Позивач зазначив, що його батько хворів на рак, приймав сильні знеболюючі, морфін, а тому перебуваючи під дією наркотичних засобів не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили суд в його задоволення відмовити. Відповідач суду пояснила, що померлий ОСОБА_5 перебував в здоровому глузді. Він писав та був при пам'яті. Почав вживати знеболюючі після посвідчення заповіту, однак, вони не впливали на його психічний стан та до самої смерті був адекватний.

Третя особа Блащук С.О. в судовому засіданні суду пояснила, що 10 січня 2017 року нею посвідчувався заповіт, укладений ОСОБА_5, вона перевірила дієздатність особи, він адекватно реагував в той час на поставлені нею запитання. При цьому, останній пояснював, що в нього не склалися відносини з його сином.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що позов до задоволення не підлягає.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів.

Згідно ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст.ст. 1251-1252 ЦК України.

Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Стаття 1257 ЦК України передбачає, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 5).

За життя ОСОБА_5 зробив заповіт, відповідно до якого все своє майно заповів ОСОБА_3 (а.с. 53).

Як зазначалось вище, позивач просить визнати вказаний заповіт недійсним, оскільки вважає, що ОСОБА_5 в момент складання заповіту не розумів значення своїх дій, стан здоров'я останнього був не стабільний, він приймав наркотичні та психотропні засоби. Сторона позивача вважає, що вказані обставини підтверджуються записами в медичній карті амбулаторного хворого.

Відповідач в судовому засіданні пояснювала, що в момент складання заповіту ОСОБА_5 усвідомлював значення своїх дій, жодних психічних розладів у останнього не спостерігалося.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснила, що ОСОБА_5 спостерігався лікарями з 1979 року. Вона його особисто спостерігала з 10 січня 2017 року (кожен тиждень), так як пацієнт поступив після лікування в онкодиспансері. Він був у важкому стані, але адекватний, без психічних розладів. Йому було призначено в терапевтичних дозах трамадол, але він не впливав на порушення психіки. Ним приймалися ін'єкції морфіну з 30 січня 2017 року, однак, призначені дози ОСОБА_5 морфіну не впливали на його психіку. Догляд за даним хворим здійснювала його дружина та її дочка.

За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.

Що ж до клопотання позивача про призначення по справі судово-психіатричної експертизи (посмертно) то слід зауважити, що відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 суд виходив з того, що даних в історії хвороби про те, що хворий ОСОБА_5 приймав до січня 2017 року наркотичні чи психотропні засоби немає. Більш того, свідок ОСОБА_7, лікуючий лікар, дала роз'яснення щодо початку вживання хворим знеболюючих засобів. Крім того, позивачем не додано будь-яких інших доказів того, що ОСОБА_5 вживалися лікарські засоби, які б могли вплинути на його свідомість.

Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і рішення суду про недійсність правочину не може ґрунтуватись на припущеннях, без надання належних доказів.

Слід зазначити, що заповіт ОСОБА_5 підписав власноруч та зазначено, що заповіт прочитано вголос ним особисто.

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Враховуючи вище викладене та те, що при складанні заповіту порушень щодо його оформлення та посвідчення, передбачених статтею 1247 Цивільного кодексу України, Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України судом не встановлено, суду позивачем не доведено обставин відсутності волевиявлення заповідача щодо складання заповіту на користь відповідача, матеріалами справи підтверджено, що складання та посвідчення заповіту було дотримано відповідно до усіх вимог, тому підстав для визнання заповіту недійсним не вбачається, в зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним заповіту задоволенню не підлягають.

На підставі ст.ст. 225, 1217, 1233, 1247, 1248, 1254 ЦК України, керуючись ст.ст. 4, 10, 12, 18, 19, 42, 81, 82, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Волинського апеляційного суду через Луцький міськрайонний суд Волинської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику)учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення суду виготовлено 21.11.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду С.С.Крупінська