справа №619/3555/18
провадження №2/619/1561/18
Рішення

іменем України

29 листопада 2018 року

м.Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Носачової І.В., розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу №619/3555/18,

ім'я (найменування) сторін та інших учасників справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

вимоги позивача: про стягнення суми,

представник відповідача: ОСОБА_3

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

05.09.2018 позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 15.03.2017 в розмірі 507205,04грн, яка складається із заборгованості за позикою в розмірі 418278,00грн, що еквівалентно 15000,00доларів США та відсотків за користування позикою в розмірі 88927,04грн, посилаючись на те, що 15 березня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого ОСОБА_2 видав власноручно складену розписку, за умовами якого ОСОБА_2 взяв у борг 15000,00 доларів США, що станом на момент звернення до суду із цим позовом складає за офіційним курсом НБУ (станом на 27.08.2018 року 1 долар США дорівнює 27,8852грн) 418278,00грн, котрі зобов'язався повернути протягом трьох місяців, тобто до 15.06.2018, але свої зобов'язання перед кредитором ОСОБА_2 не виконав. В подальшому, 02.08.2018 між ОСОБА_4 та ним було укладено Договір відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_4 передала йому права вимоги, що виникли на підставі договору позики, що укладений 15.03.2017 між нею та ОСОБА_2 У зв'язку з тим, що відповідачем неналежно виконувались свої зобов'язання за договором позики від 15.03.2017, у нього станом на 27.08.2018 виникла заборгованість в розмірі 418278,00грн. Оскільки договором позики не було встановлено розміру відсотків, останні визначаються на рівні облікової ставки НБУ та станом на 27.08.2018 відсотки за користування вказаними коштами складають 88927,04грн. Отже, заборгованість ОСОБА_2 в загальному розмірі складає 507205,04грн та складається із заборгованості за позикою в розмірі 418278,00грн, що еквівалентно 15000,00доларів США та відсотків за користування позикою в розмірі 88927,04грн.

Відповідачем надано відзив, згідно якому заперечує проти позовних вимог, стверджуючи, що жодних боргових зобов'язань у нього перед ОСОБА_5 ніколи не виникало. ОСОБА_4 є дружиною ОСОБА_6, з

яким відповідач певний проміжок часу спілкувався та приятелював. З ОСОБА_4 ніяких

стосунків ані дружніх, ані приятельських ОСОБА_2 ніколи не підтримував, договорів позики або інших договорів не укладав. Як убачається зі змісту розписки від 15.03.2017, ОСОБА_2 позичив 15000 доларів США та зобов'язався повернути борг протягом трьох місяців. Проте, з тексту розписки неможливо встановити сторони укладеного договору позики. З тексту розписки вбачається, що боржником (позичальником) є ОСОБА_2, при цьому особа кредитора (позикодавця) у розписці не зазначена, тому з яких підстав позивач вважає кредитором ОСОБА_5 не відомо. Враховуючи, що розписка не містить відомостей про позикодавця за договором позики від 15.03.2017, він не вважає цей документ доказом виникнення грошового зобов'язання ОСОБА_2 перед ОСОБА_5, а відтак виникнення у останньої право вимоги до ОСОБА_2 підлягає доведенню. Вважає, що оскільки ОСОБА_2 не мав перед ОСОБА_4 будь-яких грошових зобов'язань, ці зобов'язання не могли бути передані позивачу по справі ОСОБА_1, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню (а.с.35-37).

Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, про обставини справи пояснив, як зазначено вище.

Представник відповідача у судовому засіданні проти позовні вимоги не визнала у повному обсязі.

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

20.09.2018, на виконання вимог ч.6 ст.187 ЦПК України, судом направлено звернення до відповідного органу реєстрації щодо місця перебування та місця проживання відповідача.

Ухвалою суду від 27.09.2018 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеногоо позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 17.10.2018, яке відкладено на 09.11.2018 за клопотанням представника відповідача.

13.06.2018 ухвалою суду у справі призначено судово-генетичну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського бюро судово-медичних експертиз міністерства охорони здоров'я та провадження по справі зупинено.

Ухвалою суду від 09.11.2018 за клопотанням представника позивача постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті - підготовчим засіданням.

Відповідно до ухвали від 09.11.2018закрито підготовче провадження та справу призначено для розгляду по суті на 29.11.2018.

Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Судом установлено, що відповідно до розписки від 15.03.2017 ОСОБА_2 взяв у борг 15000,00 доларів США та зобов'язався повернути протягом трьох місяців (а.с.52).

02.08.2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір, згідно умов якого первісний кредитор - ОСОБА_4 відступила новому кредитору - ОСОБА_1 право вимоги за договором позики від 15.03.2017 на суму 15000,00грн, укладеного між нею та ОСОБА_2 (а.с.51).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Системний аналіз зазначених норм цивільного законодавства України вказує на те, що договір позики є двостороннім правочином, реальним, одностороннім договором (оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права).

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

У разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Вказаний висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14.

Так, досліджуючи розписку від 15.03.2017 та встановлюючи, чи дійсно вона є договором позики, з'ясовано, що у ній відсутні дані про позикодавця, тобто не засвідчено отримання від позикодавця певної грошової суми,що є необхідним при укладенні такого виду договору (ч.1 ст.1046 ЦК України), а також зобов'язання позичальника повернути борг позикодавцю (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Таким чином, суд вважає, що між ОСОБА_4, яка відступила право вимоги ОСОБА_1, та ОСОБА_2 не встановлена наявність правовідносин за договором позики, виходячи зі змісту наданої розписки, на підставі якої доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Таким чином матеріали справи не містять жодного належного та допустимого доказу того, що права позивача ОСОБА_1 порушені саме діями відповідача.

Представник відповідача просить стягнути з позивача 6000,00грн. наданих послуг з правничої допомоги.

Дослідивши надані представником відповідача письмові документи на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, суд дійшов наступного висновку.

Частиною 1 ст.133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Як передбачено п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави

Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. (п.95 рішення Європейського суду з прав людини від 26.02.2015р. у справі «Баришевський проти України» справа № 71660/11).

При цьому, склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Так, представником відповідача надано акт прийому-передачі наданих послуг за договором про надання правової допомоги, станом на 29.11.2018, договір про надання правової допомоги від 12.10.2018, додаткову угоду від 12.10.2018 та три квитанції б/дати про отримання адвокатом ОСОБА_3 від ОСОБА_2 від 12.12.2018 на суму 5000,00грн, 09.11.2018 на суму 500,00грн, 29.11.2018 на суму 500,00грн.

При цьому, суд зазначає, що надані квитанції не є документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оскільки оформлені не у встановленому законом порядку, тобто суду не надані квитанція до прибуткового касового ордера або платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження, т.д.

Враховуючи викладене, клопотання представника відповідача про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає, як не доведене належними та допустимими доказами.

Судове рішення повинно відповідати вимогам ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки судові процедури повинні бути справедливими і розумними як до відповідача, так і до позивача.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 89, 200, 206, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Відмовити у позові ОСОБА_1 у повному обсязі.

Відмовити представнику відповідача у стягненні з позивача витрат на правничу допомогу адвоката в розмірі 6000,00грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Харківському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення відповідно до п.п.15.5 п.15 Перехідних положень ЦПК України через Дергачівський районний суд Харківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім'я) сторін:

Позивач: ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, місце проживання: 61202 АДРЕСА_1;

відповідач: ОСОБА_2, ІПН НОМЕР_2, проживає за адресою: АДРЕСА_2

Повний текст рішення складено 03.12.2018.

Суддя І. М. Нечипоренко