Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 2034/10549/2012

провадження № 61-32093св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ЯнсонЄвген Валерійович, Яременко Альона Олександрівна, Жила Павло Сергійович, Меркушев Володимир Сергійович.

відповідач-1 - ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,

представник відповідача-1 - ОСОБА_9,

відповідач-2 - ОСОБА_10,

представник відповідача-2 - ОСОБА_11,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_10, подану представником ОСОБА_11, на рішення Харківського районного суду Харківської області у складі судді Токарєвої Н. М. від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Сащенко І. С., Костенко Т. М., Коваленко І. П. від 10 травня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2012 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_10 про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано тим, що 27 березня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № НАН2AN02000006, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 48 190 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором строком до 26 березня 2013 року. Відповідач ОСОБА_10 є поручителем по вказаному кредитному договору відповідно до договору поруки № НАН2АN02000006 від 27 березня 2006 року.

Посилаючись на порушення відповідачами своїх зобов'язань, у зв'язку із чим утворилася заборгованість, та остаточно уточнивши позовні вимоги, банк просив стягнути з відповідачів за період з 19 серпня 2011 року по 13 травня 2015 року у солідарному порядку суму 634 248 грн 92 коп., з яких: 234 грн 58 коп. - заборгованість по кредиту; 28 311 грн 05 коп. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 2 409 грн 61 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 603 293 грн 68 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17 січня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та з ОСОБА_10 на користь акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») заборгованість за кредитом 234 грн 58 коп., заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 19 серпня 2011 року по 08 червня 2012 року в сумі 10 676 грн 47 коп., пеню за період з 19 серпня 2011 року по 08 червня 2012 року в сумі 1 245 грн 59 коп., а всього 12 156 грн 64 коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за процентами за користування кредитом за період з 17 листопада 2012 року по 13 травня 2015 року в сумі 10 739 грн 28 коп., пеню за період з 17 листопада 2014 року по 13 травня 2015 року в сумі 1 981 грн 77 коп., а всього 12 721 грн 05 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині позову відмовлено.

Частково задовольняючи позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив із того, що боржник взяті на себе зобов'язання за договором кредиту у повному обсязі не виконав, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідачів у солідарному порядку на користь банку.

Ухвалою апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_10 відхилено, рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 січня 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду зазначив про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстав для його скасування не має.

У червні 2017 року представник ОСОБА_10 - ОСОБА_11 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій не врахували, що позивач не надав належних доказів на користь виникнення та існування заборгованості позичальника в заявленому розмірі та не застували позовну давність до усіх вимог позивача.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Вказана справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд установив, що 27 березня 2006 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач, та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір №НАН2AN02000006, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 65 764 грн. на наступні цілі: купівля автомобіля DAEWОО Neхіа - 48 190 грн та на сплату страхових платежів - 17 574 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом в строки та в порядку, встановлених кредитним договором, строком до 26 березня 2013 року.

З матеріалів справи вбачається, що заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 лютого 2012 року у справі № 2-2340/11 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором станом на 15 травня 2009 року у розмірі 82 322 грн 82 коп. (41 538 грн 91 коп. - заборгованість за кредитом, 11 454 грн 86 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом, 1 927 грн 68 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом, 27 401 грн 37 коп. - пеня) звернуто стягнення на предмет застави: автомобіль DAEWОО Neхіа, що належить на праві власності відповідачу ОСОБА_5, шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, зі зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАЇ України, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 19 червня 2012 року у справі № 2034/2-5266/11, яким змінено рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 лютого 2012 року, та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за цим же кредитним договором станом на 19 серпня 2011 року у розмірі 209 995 грн 84 коп., з яких: 42 020 грн 44 коп. - заборгованість за кредитом; 33 006 грн 93 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 5 180 грн 63 коп. - заборгованість з комісії за користування кредитом; 129 787 грн 84 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Звертаючись до суду з цим позовом, банк посилався на те, що заборгованість ОСОБА_5 станом на 13 травня 2015 року становить 634 248 грн 92 коп., з яких: 234 грн 58 коп. - заборгованість по кредиту; 28 311 грн 05 коп. - заборгованість за процентами за користування кредитом; 2 409 грн 61 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 603 293 грн 68 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Так, з матеріалів справи вбачається, що при поданні позову у 2009 році про звернення стягнення на предмет застави банк пред'явив ОСОБА_5 вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту, чим змінив строк виконання зобов'язання по кредитному договору, встановивши його таким, що настав станом на 15 травня 2009 року.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит». Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

АТ «ПриватБанк» скористався правом вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови зобов'язання щодо строку дії договору, періодичність платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом та пені.

У правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 04 липня 2018 року (провадження № 14-154цс18) зазначено, що наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні.

У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору.

Встановивши, що заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 лютого 2012 року з ОСОБА_5 стягнуто на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» достроково заборгованість по кредитному договору № НАН2AN02000006 від 27 березня 2006 року та звернуто стягнення на предмет застави, суди зробили неправильний висновок про задоволення позову в частині стягнення відсотків за кредитним договором, нарахованих після звернення до суду про дострокове стягнення заборгованості по кредитному договору, та пені.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_10 щодо незастосування судами попередніх інстанцій позовної давності, є безпідставними, ураховуючи, що позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи (правова позиція, висловлена у постановах Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року у справі № 6-1457цс16, від 22 березня 2017 року у справі № 6-43цс17).

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Ураховуючи те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржені судові рішення підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_10, подану представником ОСОБА_11, задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 17 січня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 10 травня 2017 року скасувати.

Відмовити в задоволенні позову акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_5, ОСОБА_10 про стягнення заборгованості.

З моменту прийняття постанови судом касаційної інстанції скасовані рішення судів першої та апеляційної інстанцій втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило