Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 644/279/17

провадження № 61-21835св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

треті особи: Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Департамент реєстрації Харківської міської ради,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_8 на рішення апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Пилипчук Н. П., Колтунової А. І., Кругової С. С.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом, у якому просили:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 28 січня 1994 року № 72, укладений на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_7 з іншої сторони;

- визнати недійсним договір купівлі-продажу від 06 квітня 1996 року № V-04-376-H, укладений на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_7 та ОСОБА_8;

- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_7;

- скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_8;

- визнати право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_9 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 1994 року № 747.

Свої вимоги позивачі обґрунтовували тим, що на підставі рішення виконавчого комітету Орджонікідзевської районної ради народних депутатів міста Харкова від 09 листопада 1983 року № 31 ОСОБА_9 (батькові ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_10.) на склад сім'ї з шістьох осіб був виданий ордер від 23 листопада 1983 року № 70817 на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

У січні 1994 року органом приватизації житлового фонду Харківського тракторного заводу імені С. Орджонікідзе видано свідоцтво про право власності на житло, відповідно до якого право приватної спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано у Харківському міському бюро технічної інвентаризації за ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_10

У липні 2005 року основний квартиронаймач ОСОБА_9 помер.

Звернувшись до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом, вони дізнались, що спірне нерухоме майно належить ОСОБА_8 відповідно до договору купівлі-продажу від 06 квітня 1996 року, укладеного ним на Харківській універсальній біржі з ОСОБА_7, а остання, в свою чергу, набула право власності на нього на підставі договору купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, укладеного з ОСОБА_9 без відома, згоди та присутності інших співвласників: ОСОБА_6, ОСОБА_4 та ОСОБА_3

Посилаючись на те, що з моменту отримання ордеру від 23 листопада 1983 року й до теперішнього часу вони проживають у спірному житловому приміщенні, згоди на його продаж не надавали, просили позов задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 31 травня 2017 року у складі судді Горчакової О. І. у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що оспорювані правочини нотаріально не посвідчені, дійсними не визнані, право власності на підставі цих угод не зареєстровано, такі угоди не створили правових наслідків, а тому є нікчемними.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 31 травня 2017 року скасовано та ухвалено нове, яким позов задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 28 січня 1994 року на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_7 з іншої сторони.

У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Встановивши, що договір купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, укладений між ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_3 та ОСОБА_7 на Харківській універсальній біржі не відповідає вимогам закону, зокрема, статті 227 ЦК Української РСР, визнав його недійсним.

Відмовляючи у задоволенні вимог в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 06 квітня 1996 року, укладеного між ОСОБА_9 та ОСОБА_12, апеляційний суд виходив із того, що позивачі не є сторонами цього правочину і не позбавлені можливості захистити своє право в інший спосіб.

Оскільки ОСОБА_7 не зареєстрована власником спірного нерухомого майна, суд відмовив у скасуванні державної реєстрації права власності за нею.

Крім того, суд зробив висновок про відсутність підстав для задоволення позову в частині скасування за ОСОБА_12 державної реєстрації на спірне нерухоме майно та для визнання права власності на нього за позивачами, оскільки це майно у ОСОБА_8, який на цей час є його власником, не витребовувалась відповідно до статті 388 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_8, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду в частині вирішення вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.

Зазначав, що він є добросовісним набувачем спірного житлового приміщення, яке у 1996 році придбав у ОСОБА_7

Оскільки з моменту відчуження квартири позивачами з 1994 року, яку вони продали ОСОБА_7, а він придбав у 1996 році, пройшло майже 23 роки, вважає, що спливла позовна давність і суд повинен був самостійно застосувати її та відмовити позивачам у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про визнання недійсним правочину від 28 січня 1994 року, в іншій частині судове рішення не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).

У грудні 2017 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_6 через свого представника ОСОБА_14 подали заперечення на касаційну скаргу, в яких просять залишити без змін оскаржуване судове рішення як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 644/279/17 передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Установлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 04 січня 1994 року № 747 власниками квартири АДРЕСА_1 на дату його видачі були ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_10

У липні 2005 року основний квартиронаймач ОСОБА_9 помер.

Сини померлого ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та дружина ОСОБА_6 звернулися до Четвертої Харківської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом.

За результатами розгляду вказаних заяв державним нотаріусом заведено спадкову справу №1259/2005.

Комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 06 квітня 2017 року надано відповідь про те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 перейшло від ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_10 до ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, виданого акціонерним товариством «Харківська універсальна біржа». Станом на 31 грудня 2012 року право власності на зазначену квартиру комунальним підприємством «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради зареєстровано за іншою фізичною особою.

Відповідно до листа Четвертої Харківської державної нотаріальної контори від 27 січня 2016 року квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_8 на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого на Харківській товарній біржі 06 квітня 1996 року № У-04-376-Н.

Позивачами була подана заява про вчинення кримінального правопорушення, яка 14 березня 2016 року внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000020 за частиною першою статті 190 КК України. На цей час досудове розслідування у кримінальному провадженні триває.

Також установлено, що договір купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, зареєстрований на Харківській універсальній біржі, та договір купівлі-продажу, укладений на Харківській товарній біржі 06 квітня 1996 року, нотаріально посвідчені не були.

Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР (у редакції, чинній на час укладення оспорюваних правочинів) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього визначену грошову суму.

Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу).

У статті 9 Закону України від 10 грудня 1991 № 1956-ХІІ «Про товарну біржу» (в редакції на момент вчинення правочинів) встановлено, що здійснювати біржові операції на біржі та отримувати за це винагороду має право член товарної біржі сам або через свого представника.

За змістом статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (у редакції, яка була чинна на час укладення оспорюваних правочинів) членами товарної біржі є прийняті до її складу, згідно із статутом біржі вітчизняні та іноземні юридичні і фізичні особи. Член товарної біржі має право здійснювати біржові операції на біржі. Біржовою операцією визнається угода, якщо вона являє собою купівлю-продаж товарів, допущених до обігу на товарній біржі, якщо її учасники - члени біржі, якщо вона зареєстрована на біржі не пізніше наступного, за здійсненням угоди, дня. Угода вважається укладеною, з моменту її реєстрації на біржі. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

Виходячи з положень статті 227 ЦК Української РСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов'язковою.

З підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу (у тому числі при придбанні на біржових торгах).

Апеляційний суд, встановивши, що учасники угоди купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, укладеній на Харківській універсальній біржі, членами біржі або брокерами не були й ця угода не може бути визнана біржовою операцією відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року, а також те, що ОСОБА_7 безпідставно набула право власності на спірне нерухоме майно та у подальшому відчужила його на користь ОСОБА_8, зробив правильний висновок про недійсність договору купівлі-продажу від 28 січня 1994 року, укладеного на Харківській універсальній біржі між ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_4, ОСОБА_10, ОСОБА_3 з однієї сторони та ОСОБА_7 з іншої сторони.

Водночас, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не застосував позовну давність.

Згідно з пунктами 6, 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (у редакції від 16 січня 2003 року) правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше.

Відповідно до статей 71, 75 ЦК Української РСР, чинних на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки і позовна давність застосовується судами незалежно від заяви сторін.

Відповідно до положень статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 80 ЦК Української РСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду із позовом, позивачі посилалися на те, що про факт неодноразового продажу спірної квартири, в якій вони проживають понад 20 років, дізналися у січні 2016 року з відповіді Четвертої Харківської державної нотаріальної контори, до якої ОСОБА_4 звернувся за свідоцтвом про право на спадщину.

Апеляційний суд, вирішуючи спір, зазначив, що про застосування позовної давності відповідач не заявляв.

При цьому, не врахував, що відповідно до положень ЦК Української РСР (1963 року) позовна давність застосовувалась без заяви сторони і суд при розгляді справи про визнання правочину недійсним, укладеного у 1994 році, повинен, у силу зазначених вимог закону, обговорити питання щодо позовної давності.

Наведене свідчить, що апеляційний суд не встановив усіх фактичних обставин, від яких залежить правильне вирішення справи, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, тому рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 20 вересня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. І. Крат

СуддіН. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. П. Курило