Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 370/2473/15-ц

провадження № 61-29823св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), СімоненкоВ. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

третя особа - приватний нотаріус Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Людмила Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року у складі судді Косенко А. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року у складі колегії суддів: Фінагєєва В. О., Ігнатченко Н. В., Кашперської Т. Ц.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третьої особи - приватного нотаріуса Макарівського районного нотаріального округу Київської області Лисенко Л. В., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що домоволодіння, розташоване на АДРЕСА_1 було придбано ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2007 року у період шлюбу з ОСОБА_8, яка є матір'ю позивача, тобто є спільним сумісним майном подружжя.

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 відкрилась спадщина на ? частину зазначеного домоволодіння. Спадкоємцями є: ОСОБА_5 - чоловік, ОСОБА_4, ОСОБА_6 - доньки.

Позивач зазначала, що вона у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та повідомлено про те, що спірне домоволодіння та земельну ділянку ОСОБА_5 відчужив ОСОБА_6 на підставі договорів купівлі-продажу від 27 грудня 2014 року.

У зв'язку з тим, що позивач не може оформити право на спадщину, оскільки спірне домоволодіння та земельна ділянка незаконно перебувають у власності відповідача ОСОБА_6, ОСОБА_4 звернулась до суду з цим позовом та просила визнати за нею право власності на 1/6 частину домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1; визнати недійсними договори купівлі-продажу зазначеного домоволодіння та земельної ділянки, на якій воно розташоване, укладені 27 грудня 2014 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір купівлі продажу житлового будинку від 27 грудня 2014 року № 2238, договір купівлі-продажу земельної ділянки від 27 грудня 2014 року № 2242. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що вимоги позивача про визнання недійсними договорів купівлі-продажу є обґрунтованими. Позивач не позбавлений можливості оформити свої спадкові права в загальному порядку.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 08 лютого 2017 року рішення Апеляційного суду Київської області від 18 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що відчуження ОСОБА_5 житлового будинку та земельної ділянки порушує право позивача як спадкоємця цього майна. Рішення в частині відмови у задоволенні позову про визнання права власності не оскаржувалось та судом апеляційної інстанції не переглядалося.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_6 просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року, ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 лютого 2017 року, залишити без змін рішення суду апеляційної інстанції від 18 лютого 2016 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що стаття 216 ЦК України не застосовується у спірних правовідносинах, а майно може бути витребувано шляхом подання віндикаційного позову; наявність у діях власника волі на передачу майна виключає можливість витребування його від добросовісного набувача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Суд встановив, що ОСОБА_5 та ОСОБА_8 перебували у шлюбі з 21 вересня 2001 року.

У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 13 лютого 2007 року, ОСОБА_5 придбав домоволодіння, розташоване на АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_8 померла.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8 є: ОСОБА_5 - чоловік та дві дочки: ОСОБА_4 та ОСОБА_6

ОСОБА_4 08 липня 2015 року звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори ОСОБА_9 від 01 вересня 2015 року відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину житлового будинку АДРЕСА_1 у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа, який посвідчує право власності спадкодавця ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Також судами було установлено, що 27 грудня 2014 року між ОСОБА_5, з однієї сторони, та ОСОБА_6, з другої сторони, були укладені договори купівлі-продажу спірного домоволодіння, розташованого на АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою.

Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах.

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, за правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 58, 59 ЦПК України 2004 року), і це є її процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Суд апеляційної інстанції на виконання вказівок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених в ухвалі від 08 лютого 2017 року, встановив, що відповідач не надала належних та допустимих доказів того, що житловий будинок придбаний саме за кошти, отримані ОСОБА_5 від продажу квартири. З часу продажу квартири і до моменту купівлі житлового будинку пройшло майже чотири місяці. Крім того, визнання житлового будинку особистою власністю ОСОБА_5 не є предметом цього спору, і така вимога останнім не заявлялася.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, у грудні 2014 року ОСОБА_5 продав житловий будинок та земельну ділянку ОСОБА_6 чим порушив право позивача як спадкодавця на частину зазначеного нерухомого майна.

Доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, які на думку заявника мають істотне значення для вирішення справи, разом з тим, вони були предметом перевірки і оцінки судами першої та апеляційної інстанцій.

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 17 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 20 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв В. М. Сімоненко С. П. Штелик