Постанова

Іменем України

27 листопада 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/310/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, та ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4,

на рішення Деснянського районного суду м. Києва

в складі судді Зотько Т.А.

від 08 травня 2018 року

у справі №754/10050/16-ц Деснянського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_5

до ОСОБА_3, ОСОБА_1,

третя особа - Регіональний сервісний центр МВС України в м. Києві,

про витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння та стягнення моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому просила витребувати у ОСОБА_3 та передати їй автомобіль Toyota Land Cruiser (Prado), кузов НОМЕР_1; стягнути з ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн.

В обґрунтування позову зазначала, що 29.04.2010 Дарницьким районним судом м. Києва ухвалено рішення, що набрало законної сили, яким задоволено її позов до ОСОБА_6 ОСОБА_7 про витребування транспортного засобу з незаконного володіння та зобов'язано останнього повернути їй автомобіль Toyota Land Cruiser (Prado), кузов НОМЕР_1.

В рішенні Дарницького районного суду м. Києва від 29.04.2010 встановлено, що вона є власником спірного автомобіля, який вибув з володіння поза її волею.

На стадії виконання рішення суду від 29.04.2010 ОСОБА_6 продав автомобіль відповідачу ОСОБА_1, у зв'язку з чим в січні 2014 року вона змушена була звернулася з позовом про витребування транспортного засобу до ОСОБА_1, який рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2016 задоволено.

Після ухвалення апеляційним судом рішення від 30.06.2016 дізналася, що спірний автомобіль знято з обліку та зареєстровано за ОСОБА_3, що свідчить про те, що відповідач ОСОБА_1 за наявності рішення суду, яке набрало законної сили, про витребування у нього спірного автомобіля, у незаконний спосіб передав неналежне йому майно іншій особі.

Вказувала, що лише вона як власник мала право щодо володіння, користування та розпорядження автомобілем Toyota Land Cruiser (Prado), кузов НОМЕР_1 та будь-яких розпоряджень щодо розпорядження своїм майном іншим особам не надавала.

За вказаних обставин та посилаючись на положення ст. 387, 388 ЦК України просила задовольнити позовні вимоги про витребування автомобіля з незаконного володіння ОСОБА_3 та зобов'язати останнього повернути автомобіль.

Крім цього, вказувала на те, що у зв'язку із незаконністю дій ОСОБА_1, які пов'язані із вибуттям з її володіння автомобіля, зазначала, що завдано таким чином моральної шкоди, яку оцінює у 25 000,00 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року, з урахуванням ухвали від 16 травня 2018 року про виправлення описки, позов задоволено у повному обсязі. Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідачі звернулися до суду з апеляційними скаргами, посилаючись на те, що рішення ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права, порушенням норм процесуального права; висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповністю з'ясовано обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

В обґрунтування апеляційних скарг вказували на те, що суд безпідставно взяв до уваги та поклав в основу оскаржуваного рішення факти, встановлені судами у інших справах.

Суд дійшов помилкового висновку, що висновки (судження) суду щодо прав і обов'язків сторін, зроблені на підставі встановлених обставин при розгляді іншої справи, не є преюдиційними для суду у даній справі.

Вважали, що суд не повинен був застосувати положення ст. 386, 387 ЦК України, оскільки позивачка не є власником спірного автомобіля.

Судом не взято до уваги та не надано правової оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, які спростовують факт дійсності біржової угоди, відповідно до якої позивачка нібито придбала автомобіль та набула на нього право власності.

Судом також не взято до уваги, що біржовий договір, на який посилається позивачка, містить різні реєстраційні номери.

Вказували, що позивачкою на підтвердження заявлених вимог не надано жодного доказу, що вона є власником автомобіля, а тому вона не має права заявляти вимоги про витребування автомобіля.

Судом не враховано, що позивачка сама зазначила про те, що автомобіль їй не було передано.

Крім цього, як на підставу скасування рішення суду відповідач ОСОБА_1 посилався на те, що задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд не з'ясував наявності такої моральної шкоди та не взяв до уваги, що матеріали справи не містять жодних доказів наявності такої шкоди.

В рішенні суду не зазначено з чого виходив суд та яким чином оцінив моральну шкоду у заявленому позивачем розмірі.

Судом в порушення вимог ст. 1167 ЦК України не встановлено вини ОСОБА_1

Відповідач ОСОБА_1, посилаючись на те, що рішення суду в частині стягнення з нього моральної шкоди, є незаконним та необґрунтованим, просив рішення в цій частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову про стягнення моральної шкоди відмовити.

Також, окрім вказаних доводів, ОСОБА_3, як на підставу скасування рішення суду посилався на те, що він як скаржник не був стороною у справі, в якій ухвалено рішення, на яке посилається суд, та не був присутнім при дослідженні тих чи інших доказів, а тому вважав, що він як останній добросовісний набувач має право ставити питання про дослідження права власності на автомобіль і законності його набуття позивачкою.

Вказував, що судом неправильно застосовано положення ч. 3 ст. 640 ЦК України, оскільки до правовідносин, які виникли між сторонами, застосовуються положення положення ч. 2 ст. 640 ЦК України.

В мотивувальній частині рішення не зазначено мотиви відхилення клопотань відповідач ОСОБА_3 про дослідження обставин набуття позивачем права власності на спірний автомобіль, а також вибуття з її володіння автомобіля.

За наведених обставин, відповідач ОСОБА_3 просив скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.05.2018 та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову у повному обсязі.

Заперечуючи проти апеляційних скарг, позивачка подала відзиви, в яких посилаючись на те, що наведені в апеляційних скаргах доводи є безпідставними та необґрунтованими, просила відмовити в задоволенні апеляційних скарг, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Третя особа своїм правом подати відзив на апеляційні скарги не скористалася.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 в судовому засіданні апеляційну скаргу свого довірителя підтримав та просив задовольнити з підстав наведених в ній, також просив задовольнити апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу свого довірителя підтримала та просила задовольнити з підстав наведених в ній, також просила задовольнити апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1

Представники позивача - ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в судовому засіданні проти задоволення апеляційних скарг заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

Третя особа - Регіональний сервісний центр МВС України в м. Києві, належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду, в судове засідання свого представника не направив, надіслав на адресу суду клопотання, в якому просив розглядати справу без участі його представника.

Колегія суддів, відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг та вимог, що заявлялись у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним нормам процесуального права.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 14 квітня 2009 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_10 укладено біржову угоду, за умовами якої ОСОБА_10 продав. А ОСОБА_5 придбала автомобіль «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1.

19 травня 2009 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 на товарній біржі «Столична» укладено угоду, за якою ОСОБА_10 продав ОСОБА_6 автомобіль «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року визнано недійсною біржову угоду №126408 купівлі-продажу автомобіля «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1, укладену 16.05.2009 на товарній біржі «Столична» між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 Витребувано у ОСОБА_6 вказаний автомобіль та зобов'язано передати ОСОБА_5 (т. 1, а.с. 6).

У вказаному судовому рішенні судом встановлено, що згідно біржового договору від 14 квітня 2009 року ОСОБА_10 продав, а ОСОБА_5 придбала автомобіль марки «ТойотаЛенд Крузер» (Прадо).

Відповідно до біржової угоди від 16.05.2009 ОСОБА_10 продав вказаний автомобіль ОСОБА_6

Судом також встановлено, що з огляду на те, що біржова угода, яка укладена між ОСОБА_10 та ОСОБА_5, та зареєстрована на біржі, ОСОБА_5 стала власником придбаного автомобіля «Тойота Ленд Крузер» (Прадо), який ОСОБА_10 не передав покупцю в порушення вимог ст. 662 ЦК України.

Суд, встановивши, що укладаючи 16.05.2009 біржову угоду з ОСОБА_6 ОСОБА_10 порушив вимоги закону, дійшов висновку про визнання такої угоди недійсною.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18 травня 2010 року заочне рішення Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року залишено без змін.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Доводи апеляційних скарг щодо помилковості висновку суду першої інстанції про те, що встановлені судовим рішенням від 29.04.2010 обставини є преюдиційними у даній справі, відхиляються колегією суддів, оскільки за приписами ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції при встановленні обставин справи надав правову оцінку всім доказам в їх сукупності, на підставі чого дійшов висновку, що встановлені рішенням суду від 29.04.2010 обставини не потребують доказуванню.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що він не був учасником справи, в якій судом 29.04.2010 ухвалено рішення, а тому встановлені даним рішенням суду обставини не є для нього обов'язковими, є безпідставними, оскільки вищевказаним судовим рішенням встановлено обставини відносно позивачки ОСОБА_5, що узгоджується з положеннями ст. 82 ЦПК України.

Також, є безпідставними посилання ОСОБА_3 на положення ч. 5 ст. 82 ЦПК України, якою визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, якій такі обставини були встановлені.

Однак, ОСОБА_3, заперечуючи встановлені рішенням суду від 29.04.2010 обставини щодо набуття у власність ОСОБА_5 спірного автомобіля не спростовував в загальному порядку такі обставини. Зокрема у відповідності до вимог ст. 81 ЦПКУ країни не надав суду належних доказів про визнання недійсною біржової угоди. Укладеної між ОСОБА_5 та ОСОБА_10

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційних скарг, що рішення суду від 29.04.2010 є незаконним, а встановлені в ньому судом обставини не відповідають дійсності, оскільки як зазначалось вище дане рішення залишено без змін судом апеляційної інстанції та набрало законної сили. В касаційному порядку не оскаржувалося.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом позову є витребування транспортного засобу, тоді як відповідачами доводяться обставини щодо права набуття ОСОБА_5 у власність спірного автомобіля. Однак, зустрічних позовних вимог до ОСОБА_5 відповідачі не заявляли.

Звертаючись до суду з апеляційними скаргами та заперечуючи факт набуття у власність ОСОБА_5 спірного автомобіля, відповідачі посилаються на положення статті 640 ЦК України.

Так, згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 640 ЦК України якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії. Договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Отже, з приписами статті 640 ЦК України моментом укладення договору купівлі-продажу є момент реєстрації правочину щодо його придбання.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи позивачка придбала автомобіль на підставі біржової угоди, яка зареєстрована у порядку, встановленому Законом України «Про товарну біржу».

У відповідності до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції від 11.06.2003 на час укладення біржової угоди) договір є укладеним з моменту його реєстрації на товарній біржі. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору, всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять доказів, що у встановленому законом порядку біржова угода купівлі-продажу спірного автомобіля, яка укладена між ОСОБА_5 та ОСОБА_10, визнана недійсною.

З огляду на викладене, не мають правового значення доводи апеляційних скарг, що судом першої інстанції не надано правової оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, які спростовують факт укладення з ОСОБА_5 біржової угоди.

За вказаних обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт того, що ОСОБА_5 є власником спірного автомобіля «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду, що автомобіль «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1 вибув з володіння ОСОБА_5 поза її волею, у зв'язку з чим позивачка має право на витребування такого автомобіля на підставі ст. 388 ЦК України, враховуючи наступне.

Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до цивільного законодавства особа, яка вважає, що її речові права порушено, має право звернутися до суду як з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. 330, 338 ЦК України).

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_5 просила витребувати з володіння ОСОБА_3 належний їй на праві власності транспортний засіб «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Як встановлено судом, державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (далі - ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві) 04.08.2011 відкрито виконавче провадження №2791662 з примусового виконання виконавчого листа №2-5617/09, виданого Дарницьким районним судом м. Києва на виконання рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29 квітня 2010 року, яким витребувано у ОСОБА_6 автомобіль «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1 та зобов'язано передати ОСОБА_5

Відповідно до постанови державного виконавця Оболонського РУЮ у м. Києві про розшук майна боржника від 02.09.2011 витребуваний за рішенням автомобіль оголошено у розшук.

Судом також встановлено, що договір купівлі-продажу, зареєстрований на товарній біржі, на підставі якого ОСОБА_5 придбала у ОСОБА_10 спірний автомобіль, останній оскаржував в судовому порядку.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 25.04.2013, яке ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.10.2013 залишено без змін, ОСОБА_10 відмовлено в задоволенні позову до ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Товарна біржа «Укральянс» про визнання недійсним біржового договору купівлі-продажу транспортного засобу та витребування транспортного засобу. Рішення набрало законної сили.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2014 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною та витребування транспортного засобу, а також відмовлено в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання особи добросовісним набувачем, визнання права власності.

07 жовтня 2014 року Деснянським районним судом м. Києва ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 моральну шкоду у розмірі 25 000,00 грн.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2014 в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про визнання угоди недійсною, витребування транспортного засобу з чужого незаконного володіння скасовано та ухвалено нове рішення, яким витребувано у ОСОБА_1 автомобіль «ТойотаЛенд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1 та зобов'язано останнього передати витребуваний автомобіль ОСОБА_5

Даним судовим рішенням встановлено, що 07.09.2011 автомобіль «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1 внесено до автоматизованої інформаційної системи «Розшук», однак в подальшому в результаті несанкціонованого втручання невідомих осіб даний запис знищено.

11 червня 2013 року спірний автомобіль за зверненням ОСОБА_12, який діяв від імені ОСОБА_6, знятий з обліку для реалізації та 13.07.2013 відповідно до довідки-рахунку №552950, виданої ТОВ «Авто-Арсенал», ОСОБА_1 придбав автомобіль «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1 за 160 000,00 грн та в зареєстрував на своє ім'я.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30 червня 2016 року також встановлено, що автомобіль «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1 вибув з володіння власника ОСОБА_5 поза її волею, а тому вона набула право витребувати вказаний автомобіль від набувача.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що автомобіль «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1 вибув з власності ОСОБА_5 поза її волею та був неодноразово реалізований з наступною послідовністю: ОСОБА_10 - ОСОБА_6 - ОСОБА_1

З матеріалів справи також вбачається, а саме з відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України за №31/26-Г-774 від 15.07.2016, що згідно бази даних НАІС МВС України автомобіль Тойота Ленд Крузер, 2005 року випуску 19.12.2015 перереєстровано на ОСОБА_13 без зняття з обліку. Станом на 14.07.2016 власником вказаного транспортного засобу зазначено ОСОБА_3

Згідно реєстраційної картки Регіонального сервісного центру в м. Києві МВС України підстава реєстрації спірного рухомого майна на ім'я ОСОБА_3 відбулася відповідно до договору купівлі-продажу №2663/8044 від 16.02.2016.

Вказані фактичні обставини свідчать про те, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відсутні будь-які юридичні відносини щодо передання у власність спірного автомобіля, а договір на підставі якого автомобіль вибув з власності позивачки поза її волею визнаний у встановленому порядку недійсним.

Розглядаючи спір суд першої інстанції в межах доводів позову повно і всебічно дослідив обставини спору, дав належну оцінку зібраним по справі доказам, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює і у відповідності з вимогами закону прийшов до правильного висновку про те, що автомобіль «ТойотаЛенд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1 вибув з власності ОСОБА_5 поза її волею, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду, щодо наявності підстав для відшкодування моральної шкоди, з огляду на таке.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

В пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова) роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 9 Постанови визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

В обґрунтування позовних вимог щодо завдання моральної шкоди ОСОБА_5 посилалася на те, що незаконність дій ОСОБА_1 під час вирішення спорів щодо витребування транспортного засобу, а саме тривале невиконання рішення суду та відчуження автомобіля іншій особі за наявності рішення суду, яким витребувано такий автомобіль, призвело до порушення звичного способу її життя, душевних страждань, внаслідок чого вона зазнала моральної шкоди.

Як встановлено судом, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2016 задоволено позов ОСОБА_5 та витребувано у ОСОБА_1 автомобіль «Тойота Ленд Крузер» (Прадо) № кузова НОМЕР_1, який вибув з власності позивачки поза її волею, яке а ні в добровільному, а ні в примусовому порядку ОСОБА_1 виконано не було.

ОСОБА_1 вчинялися численні дії щодо умисного невиконання рішення суду, яке є обов'язковим, зокрема під час перегляду справи за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про витребування транспортного засобу в суді апеляційної інстанції представником ОСОБА_1 було повідомлено про те, що спірний автомобіль вибув з володіння ОСОБА_1

Таким чином, рішення Апеляційного суду м. Києва від 30.06.2016 ОСОБА_1 так і не було виконано.

Отже, з вини ОСОБА_1 завдано ОСОБА_5 моральних страждань, які полягають у протиправній поведінці ОСОБА_1 щодо передачі майна, належного ОСОБА_5, іншій особі за наявності судового рішення про його повернення позивачу.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1, що матеріали справи не містять доказів завдання шкоди колегія суддів відхиляє, оскільки на підтвердження таких заперечень ОСОБА_1 не надав належних доказів.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо відсутності вини в його діях, оскільки судом першої інстанції повною мірою враховано ступінь вини відповідача ОСОБА_1, який не повернув за рішенням суду, яке набрало законної сили, ОСОБА_5 спірний автомобіль, та відчужив іншій особі.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно застосовано принцип розумності, виваженості та справедливості, внаслідок чого обґрунтовано задоволено позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 25 000,00 грн.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, наданим сторонами згідно зі ст. 12, 81, 263 ЦПК України, а в рішенні навів переконливі доводи на обґрунтування своїх висновків. Рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, в інтересах якого діє ОСОБА_2, та ОСОБА_3, в інтересах якого діє ОСОБА_4, - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий: О.Ф. Мазурик

Судді: А.М. Стрижеус

В.А. Кравець