ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року

м. Харків

справа № 635/2755/17

провадження № 22-ц/818/113/18

Харківський апеляційний суду складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Коваленко І.П.,

суддів: Овсяннікової А.І., Сащенко І.С.,

за участі секретаря: Дмитренко А.Ю.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_2,

відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_1,

третя особа: ОСОБА_3,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільної сумісної власності подружжя; зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частини житлового будинку особистою власністю, третя особа: ОСОБА_3; позовною заявою третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, про визнання права власності, третя особа: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гаража Наталія Петрівна за апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 травня 2018 року (в складі судді Пілюгіна О.М.),

встановив:

У травні 2017 року ОСОБА_1звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільної сумісної власності подружжя, в якому просив розподілити спільне майно подружжя - житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за кожним по ? частині.

Позов мотивований тим, що з 19 березня 1993 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. 09 вересня 2005 року на спільні кошти подружжя за договором купівлі-продажу було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, право власності на який оформлено на відповідача. З часу придбання будинку, за адресою його розташування зареєстровано місце проживання відповідача та трьох спільних дітей: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. Позивач у будинку проживає з дня його придбання, але місце проживання не зареєстрував оскільки не мав громадянства України. Весь період подружнього життя позивач працював і забезпечував дружину та трьох дітей. У 2015 році відношення з відповідачем погіршились і вона звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Заочним рішенням від 13 квітня 2017 року, яке не набрало законної сили шлюб розірвано. Незважаючи на вказане рішення вони з позивачем та їх діти продовжують проживати у спірному будинку. Після погіршення відносин з відповідачем, остання неодноразово наголошувала, що вона є єдиною власницею спірного будинку, право власності позивача на будинок не визнає і не надає згоду на реєстрацію місця проживання позивача у будинку, тому він звернувся до суду з позовом.

У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до позивача ОСОБА_1 та третьої особи ОСОБА_3, в якому просила визнати її особистою власністю 43/100 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов мотивований тим, що дійсно перебувала з 19 березня 1993 року з позивачем у зареєстрованому шлюбі і вони мають трьох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3. 09 вересня 2005 року в період шлюбу за договором купівлі-продажу на її ім'я було придбано житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, на оплату вартості якого відповідач надала 93425,00 грн. отриманих від продажу належної їй та ОСОБА_3 на праві власності квартири АДРЕСА_2. Продаж квартири від імені на той час неповнолітнього сина, вчинено з дозволу виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області із застереженням про придбання на його ім'я частини будинку за адресою: АДРЕСА_1, але право власності на будинок в цілому оформлено на ім'я відповідача. Оскільки будинок придбаний за 108575,00 гривень з яких 46712,50 гривень грошові кошти отримані відповідачем від продажу квартири, тому частка її особистої власності в спірному будинку становить 43/100 частини (НОМЕР_4 ) =43/100. За вказаних обставин відповідач звернулась до суду із зустрічним позовом.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 вересня 2017 року прийнято до спільного розгляду зустрічний позов відповідача ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частини житлового будинку особистою власністю, третя особа: ОСОБА_3

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 25 вересня 2017 року вжиті заходи забезпечення доказів та зобов'язано приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацьку Л.М. надати копії документів щодо договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідченого 09 вересня 2005 року, реєстр № 1004, зобов'язано приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражу Н.П. надати копії документів щодо договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, реєстр № 2454.

У серпні 2017 року третя особа ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_1, приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гаража Н.П. та просив визнати недійсним в частині права власності ОСОБА_2 на 43/100 ідеальних часток договору від 09 вересня 2005 року купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Гаражою Н.П., реєстр № 2454, також просив визнати за ним права власності на 43/100 ідеальних часток вказаного будинку.

Позов мотивований тим, що позивач та відповідач по справі є його батьками. Коли у липні 2017 року батько подав позов про поділ житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, як спільного майна подружжя, де проживає вся родина, мати надала сімейні документи з яких він дізнався, що був разом із матір'ю співвласником квартири АДРЕСА_2. Дозвіл на продаж квартири від його імені на той час неповнолітньої особи надано виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області із застереженням про придбання на його ім'я частини будинку за адресою: АДРЕСА_1. Угоду купівлі - продажу будинку від себе особисто та від імені ОСОБА_3 підписувала відповідач ОСОБА_2 і будинок на праві власності в цілому оформлено на її ім'я. Оскільки квартиру продано за 93425,00 грн. з яких ? частина у розмірі 46712,50 гривень належить йому, тому у праві власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, йому полягає 43/100 частини (НОМЕР_4) = 43/100. Оскільки батьки при оформленні угоди купівлі-продажу в супереч вимогам діючого законодавства позбавили його права власності на частину будинку він звернувся до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та про визнання права власності на частину будинку, що придбаний батьками в шлюбі.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 жовтня 2017 року до спільного розгляду з позовною заявою, зустрічним позовом прийнято позов третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання частково недійсним в частині права власності ОСОБА_2 договір купівлі-продажу житлового будинку, про визнання права власності на 43/100 ідеальних часток будинку.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 26 січня 2018 року вжиті заходи забезпечення доказів та зобов'язано Головне територіальне управління юстиції в Харківській області надати належним чином завірені копії документів щодо договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, посвідченого 09 вересня 2005 року, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М., реєстр № 2454.

ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_8, яка діє на підставі договору про надання правої допомоги та нотаріально посвідченої довіреності, в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, просили їх задовольнити з підстав викладених у позові, проти задоволення зустрічного позову заперечували посилаючись на його безпідставність, оскільки квартира була отримана самим ОСОБА_1 на підприємстві де він працював на той час, потім щоб утримувати сім'ю працював в Російській Федерації де і був змушений зареєструватись, потім квартира була продана, щоб придбати будинок, а стосовно вимог за позовом третьої особи просили застосувати строк позовної давності. Також просили стягнути судові витрати у розмірі 6200,00 грн.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_9 яка діє на підставі договору про надання юридичної допомоги, в судовому засіданні заперечували проти вимог позивача, просили у їх задоволенні відмовити, при цьому відповідач не виключала, що певна частина житлового будинку має належати позивачу і визнала, що дійсно позивач тривалий період працював в Російській Федерації і зароблені грошові кошти йшли на утримання родини. Вимоги за зустрічним позовом підтримали, просили їх задовольнити з підстав викладених у позові і не заперечували проти задоволення вимог за позовом третьої особи. Також просили стягнути судові витрати у розмірі 8120,00 грн.

Представник третьої особи ОСОБА_3 - ОСОБА_10, яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, підтримала вимоги заявлені її довірителем, просила їх задовольнити з підстав викладених у позові, проти задоволенні позову ОСОБА_1 заперечувала, вимоги за зустрічним позовом ОСОБА_2 визнала. Також просила стягнути судові витрати у розмірі 6840,00 грн.

Третя особа приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаража Н.П. в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином, тому суд за згодою сторін розглянув справу за відсутності третьої особи.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 25 травня 2018 рокупозовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено частково.

Розділено майно подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та визнано за ОСОБА_1 право власності на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1.

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судових витрат у розмірі 1000 гривень 00 коп.

В задоволенні вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання 43/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями особистою власністю - повністю відмовлено.

Судові витрати понесені ОСОБА_2 - віднесено за її рахунок.

В задоволенні вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, про визнання права власності - повністю відмовлено.

Судові витрати понесені ОСОБА_3 - віднесено за його рахунок.

Не погодившись із зазначеним рішенням, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 звернулись на це рішення з апеляційними скаргами, в яких, з посиланнями на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_3 просить вказане рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним і про визнання права власності та ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі; ОСОБА_2 просить вказане рішення скасувати в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа ОСОБА_3 про визнання частини житлового будинку особистою власністю та ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга ОСОБА_3 мотивована тим, що в оскаржуваному рішенні не наведено доказів які б підтверджували, яким чином саме в 18 років він дізнався, що батьками реалізовано його право, гарантоване державою на приватизацію державного житлового фонду, був погашений його житловий чек, також не доведено, що з 2005 року до повноліття і потім, йому було відомо, що він був власником ? частини квартири, яка була продана, кошти за яку отримали батьки та придбали житловий будинок на ім'я матері.

Вказує, що оскаржуваним рішенням порушуються його права гарантовані ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», ЦК та Конституцією України, а також Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1959 року).

Апеляційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що має право особистої власності на частину будинку, оскільки продана частина квартири, булі її особистою власністю відповідно до ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», необхідність заявити про цей факт виникла лише після звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про поділ майна подружжя, і кошти за продаж квартири вона отримала в повному обсязі ще до укладання договору купівлі-продажу житлового будинку.

Колегія суддів, вислухавши суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 з 19 березня 1993 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 13 квітня 2017 року заочним рішенням Харківського районного суду Харківської області, про що свідчать свідоцтво про укладення шлюбу та копія судового рішення від 13.04.2017 року.

Від шлюбу сторони мають трьох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та неповнолітніх ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, про що свідчать свідоцтва про їх народження де матір'ю вказана ОСОБА_2, батьком вказаний ОСОБА_1

09 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П., реєстр № 2454 ОСОБА_2 за 108575,00 гривень придбала житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, про що свідчить договір купівлі-продажу, витяг з реєстру правочинів.

27 вересня 2005 року ОСОБА_2 зареєструвала право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, запис № 2636 в книзі 21, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Заявою від 09 вересня 2005 року, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Гаражою Н.П., ОСОБА_1 дав згоду своїй дружині ОСОБА_2 на спільні кошти набуті ними в період зареєстрованого шлюбу придбати житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1, реєстр № 2453.

За матеріалам нотаріальної справи щодо договору купівлі-продажу від 09.09.2005 року квартири АДРЕСА_2, встановлено наступне.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, що видане 28 грудня 1998 року відділом приватизації Харківського міжміського бюро технічної інвентаризації, квартира АДРЕСА_2, на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Рішенням виконавчого комітету Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області № 517 від 09 серпня 2005 року, батькам ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від імені їх малолітніх дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, дозволено продати частини квартири АДРЕСА_2, і купити на їх ім'я частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Заявою від 29 серпня 2005 року, що посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Жовнір Л.П., ОСОБА_1 дав згоду ОСОБА_2 продати від імені малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, належну йому частку квартири АДРЕСА_2, підписати від імені малолітнього договір купівлі-продажу, отримати відповідні гроші від покупця.

09 вересня 2005 року за договором купівлі-продажу, що посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Полторацькою Л.М., реєстр № 1004, ОСОБА_2, яка діє від себе особисто та від імені малолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, продала квартиру АДРЕСА_2, продаж вчиняється за 93425 гривень 00 коп., що на момент укладання договору є еквівалентом 18500 доларів США, які покупець передав продавцю у відповідних частинах таким чином: 35350 гривень 00 коп. під час підписання договору, решту суми 58075 грн. 00 коп. після одержання кредиту в банку протягом одного дня з моменту посвідчення цього договору, розрахунок має бути здійснений в м. Харкові з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою, що є невід'ємною частиною договору, справжність підписів на якій засвідчується нотаріально.

Також судом встановлено, що на підставі рішення Пісочинської селищної Ради народних депутатів № 68 від 08 лютого 1994 року, ОСОБА_1, 14 лютого 1994 року виданий ордер на житлове приміщення № НОМЕР_5 - квартиру АДРЕСА_2.

Відповідно до довідки форми Ф-1, місце проживання ОСОБА_1 в період з 11 квітня 1994 року по 08 липня 1997 року зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2.

Відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з пропуску ним строку позовної давності.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна.

Згідно статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв'язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності.

Сплив позовної давності відповідно до ч.4 ст.267 ЦК є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Встановивши, що строк пропущений без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові із цих підстав, крім випадків, коли обґрунтованість вимог не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Статтею 60 КпШС України, що діяв на час продажу квартири, обов'язком батьків визначено захист прав та інтересів їх неповнолітніх дітей.

Згідно зі статтею 78 КпШС України якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального на те призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.

Відповідно до положень частини першої статті 128 КпШС України завданням опіки і піклування є, зокрема, захист особистих і майнових прав та інтересів неповнолітніх дітей.

У частині першій статті 145 КпШС України передбачено, що опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових.

В обґрунтування позову ОСОБА_3 зазначав, що укладенням договору купівлі-продажу суттєво порушено його майнові права, оскільки він був неповнолітнім, співвласником проданої квартири, й такою угодою його позбавлено права власності на частину житлового будинку.

Суд першої інстанції у порушення вимог статті 263 ЦПК України на зазначене уваги не звернув та не врахував, що ОСОБА_2 одержала для свого неповнолітнього сина від покупця повністю гроші від продажу квартири АДРЕСА_2, а іншого житла на ім'я ОСОБА_3 - сина його батьки не придбали; не дав оцінки й діям батьків позивача ОСОБА_2 та ОСОБА_1, з огляду на положення статей 60, 78 КпШС України.

При цьому суд першої інстанції за клопотанням позивача застосував строк позовної давності, і виходив з того, що з дня вчинення угоди купівлі-продажу будинку пройшло майже 13 років, а з дня досягнення ОСОБА_3 повноліття пройшло більше 4-х років.

Однак, суд першої інстанції не врахував, що відмова у позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності неможлива без доведеності того, що права позивача порушені.

Крім того, суд першої інстанції не врахував доводів ОСОБА_3 про те, що він дізнався про порушення свого цивільного права лише в липні 2017 року, коли батько - ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до матері - ОСОБА_2 з позовом, коли батько повідомив, що він не має прав на частину будинку, придбаного від продажу квартири, у зв'язку з тим, що з дитинства до повноліття він витрачав кошти на його харчування, придбання одягу, відпочинок та освіту. При цьому, задовольняючи заяву позивача про застосування строку позовної давності, суд не перевірив, чи повідомляли ОСОБА_3 його батьки з часу укладення спірного договору купівлі-продажу будинку про те, хто є власником будинку, де вони проживають, або як використані кошти від продажу належної йому частки квартири.

У пункті 1 ч.6 ст.130 ЦПК України 2004 року передбачено, якщо спір не врегульовано у порядку, визначеному ч.3 цієї статті, суд уточнює позовні вимоги або заперечення проти позову.

Суд першої інстанції зазначені вимоги процесуального закону не врахував, не уточнив позовних вимог, оскільки якщо за кошти позивача (частку у квартирі) було придбано іншу квартиру, то позивач, у разі доведення цих обставин, має право на переведення на нього прав і обов'язків покупця і це не є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

У підпункті «г» пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» судам роз'яснено, що при вирішенні питання про визнання угоди недійсною суду необхідно враховувати таке: саме по собі недодержання вимог статті 114 ЦК УРСР при продажу учасником спільної часткової власності частки сторонній особі не є підставою для визнання угоди недійсною. У даному випадку співвласник вправі у межах установленого законом строку вимагати переведення на нього прав і обов'язків покупця по укладеній угоді.

Аналогічне роз'яснення наведене в абзаці 5 пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» про те, що недотримання вимог статті 362 ЦК України у разі продажу учасником спільної часткової власності своєї частки іншій особі не є підставою для визнання правочину недійсним. Інші співвласники у цьому випадку вправі вимагати переведення на них прав і обов'язків покупця.

Відповідно частин 1 та 6 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Згідно вимог статтей 367, 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості уточнити чи прийняти уточнені позовні вимоги ОСОБА_3 або направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, тому колегія суддів вважає, що позов ОСОБА_3 необхідно залишити без задоволення.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2, то колегія суддів вважає можливим також залишити їх без задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з частини 1 статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до положень частин 1, 2 статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Відповідно до частин 2-3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Однак, враховуючи те, що на даний час колегія суддів вважає необхідним позовні вимоги ОСОБА_3 залишити без задоволення, оскільки у апеляційного суду немає повноважень уточнити його вимоги та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про залишення без задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про розподіл спільної сумісної власності подружжя та ОСОБА_2 про визнання частини житлового будинку особистою власністю, оскільки такі вимоги є на даний час передчасними та у разі їх задоволення може зробити неможливим ОСОБА_3 звернутись до суду за захистом своїх порушений прав.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За таких обставин колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 підлягають частковому задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про залишення без задоволення позовів ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України,-

постановив:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 25 травня 2018 року- скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розподіл спільної сумісної власності подружжя, зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання частини житлового будинку особистою власністю, третя особа: ОСОБА_3, позов третьої особи ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу частково недійсним, про визнання права власності, третя особа: приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу Гаража Наталія Петрівна - залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 27 листопада 2018 року.

Головуючий - І.П. Коваленко

Судді - А.І. Овсяннікова

І.С. Сащенко