Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 212/10211/14-ц

провадження № 61-12588св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) -товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_1 (позивач за зустрічним позовом), ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 16 травня 2008 року між відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № 0314/0508/46-008, згідно з умовами якого останній отримав кредит в сумі 78 900,00 доларів США. На забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договори поруки.

12 листопада 2010 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс», а також між ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, згідно з умовами яких право вимоги за кредитним договором № 0314/0508/46-008 перейшло до ТОВ «Кредитні ініціативи».

Позичальник не виконує належним чином взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим позивач просив суд: стягнути з відповідачів солідарно заборгованість станом на 27 липня 2014 року у розмірі 1 495 710,54 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 881 685,66 грн, заборгованість із сплати процентів - 428 943,71 грн, пеня - 185 081,17 грн.

У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» про визнання договорів факторингу недійсними.

Зустрічний позов мотивовано тим, що ТОВ «Кредитні ініціативи» не отримало генеральної ліцензії для здійснення валютних операцій, а тому договір факторингу укладено незаконно й відповідач не має права вимоги за кредитним договором від 16 травня 2008 року № 0314/0508/46-008. Крім того, вважає, що відповідач незаконно підвищив процентну ставку за кредитом з 10 червня 2011 року та з 23 липня 2012 року.

Уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_1 просив суд: визнати недійсними договори факторингу від 28 листопада 2012 року, укладені між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс», а також між ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи»; визнати неправомірним підвищення процентної ставки з 10 червня 2011 року та з 23 липня 2012 року за кредитним договором № 0314/0508/46-008.

Рішенням Жовтневого районного суду міста ОСОБА_4 від 27 жовтня 2016 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи», суд першої інстанції виходив з того, що товариство, як іпотекодержатель, скористалося передбаченим частиною першою статті 33 Закону України «Про іпотеку» правом звернення стягнення на предмет іпотеки для покриття боргу відповідача ОСОБА_1, а тому позовні вимоги до боржника ОСОБА_1 та поручителів ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2008 року передчасні та можуть бути заявлені після фактичного звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «ФК «Вектор Плюс» про визнання договорів факторингу недійсними, суд першої інстанції виходив з недоведеності цих позовних вимог та пропуску позивачем позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року рішення Жовтневого районного суду міста ОСОБА_4 від 27 жовтня 2016 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості скасовано та ухвалено нове рішення.

Позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2008 року № 0314/0508/46-008, яка станом на 27 липня 2014 року становить 1 495 710,54 грн, із яких: заборгованість за тілом кредиту - 881 685,66 грн, заборгованість із сплати процентів - 428 943,71 грн, пеня - 185 081,17 грн.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитним договором від 16 травня 2008 року № 0314/0508/46-008 станом на 27 липня 2014 року у розмірі 1 495 710,54 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 881 685,66 грн, заборгованість із сплати процентів - 428 943,71 грн, пеня - 185 081,17 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» судові витрати на оплату судового збору у розмірі 4 019,40 грн в рівних частинах.

Рішення Жовтневого районного суду міста ОСОБА_4 від 27 жовтня 2016 року в частині мотивів відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Кредитні ініціативи», ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» про визнання договорів факторингу недійсними змінено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи», суд апеляційної інстанції виходив із того, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне, а тому стягнення заборгованості за основним зобов'язанням за наявності рішення суду, яке не виконане боржником, є правомірним та не суперечить закону. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до суду в межах строку позовної давності.

Змінивши рішення першої інстанції в частині мотивів відмови у задоволені зустрічних позовних вимог ОСОБА_1, апеляційний суд зазначив, що договір факторингу між фактором та клієнтом укладено у встановленому законом порядку, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. При цьому суд апеляційної інстанції виключив з мотивувальної частини рішення районного суду посилання на відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 у зв'язку з пропуском позовної давності.

У березні 2017 року ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу в якій просив скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_1 не був повідомлений належним чином про заміну кредитора у кредитному зобов'язанні. Договір факторингу, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова Компанія «Вектор Плюс» з порушенням вимог статей 207, 208 ЦК України, не підписаний уповноваженою особою ПАТ «Сведбанк» та не скріплений печаткою ПАТ «Сведбанк», а тому є недійсним з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Суд не надав належної правової оцінки тому, що ТОВ «Кредитні ініціативи» неправомірно підвищило проценту ставку за кредитним договором, а саме: з 10 червня 2011 року та 23 липня 2012 року з 16,68 % до 17,68 %.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суди встановили, що 16 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 0314/0508/46-008, згідно з умовами якого ОСОБА_1 отримав кредитні кошти у розмірі 78 900,00 доларів США зі сплатою 13,00 % річних строком до 16 травня 2018 року (а. с. 5-9, т.1).

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16 травня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договори поруки № 0314/0508/46-008-Р-1 та № 0314/0508/46-008-P-2 відповідно.

Відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконував, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 27 липня 2014 року становить 1 495 710,54 грн та яку товариство просило стягнути з відповідачів солідарно.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк», яке виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (далі - Фактор), укладено договір факторингу № 15, згідно з умовами якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитним договором, укладеним з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу, та в порядку, передбаченому даним договором (пункт 2.1 договору).

28 листопада 2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» відступає фактору свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, укладених з боржниками, зазначених у Реєстрі заборгованості боржників та у переліку кредитних договорів та договорів забезпечення, право на вимогу якої належить клієнту на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги клієнту набуває права вимоги такої заборгованості від боржників та передає клієнту за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку передбаченому договором. Після переходу права вимоги заборгованості до фактора, він має право нараховувати, в якості нового кредитора, проценти, комісії, штрафні санкції та інші обов'язкові платежі по відношенню до боржників у разі невиконання ними вимог кредитних договорів по сплаті обов'язкових платежів, строк сплати яких не настав на дату підписання цього договору, але настане у майбутньому.

Згідно з витягом з реєстру заборгованості боржників до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором від 16 травня 2008 року № 0314/0508/46-008, укладеним з ОСОБА_1 (а. с. 64-66, т. 1).

Суди встановили, що ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» повідомило ОСОБА_1 про відступлення права вимоги листом за вих. №0019841, в якому зазначена сума грошової вимоги станом на 28 листопада 2012 року.

Суд першої інстанції, з висновком якого в цій частині погодився і апеляційний суд, встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про те, що договір факторингу між фактором і клієнтом укладено у встановленому законом порядку, тому зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Крім того, доводи ОСОБА_1 про те, що договір укладено без дотримання форми, а тому він є нікчемним перевірялися при розгляді цивільної справи за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки та визнані безпідставними, про що зазначено у рішенні апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 квітня 2015 року (а. с. 144-150, т. 1).

Таким чином, колегія суддів суду касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про відсутність передбачених законом підстав для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання договорів факторингу недійсними.

Крім того, апеляційний суд правильно визначив характер спірних правовідносин та застосував норму матеріального права, яка їх регулює в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором з огляду на таке.

23 вересня 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» направило ОСОБА_1 та поручителям ОСОБА_2, ОСОБА_3 лист за вих. № СБ_КІ_19 про наявність заборгованості, яка станом на 27 липня 2014 року становить 156 268,92 дол. США, що за офіційним курсом НБУ становить 1 836 596,89 грн, яку необхідно сплатити протягом тридцяти днів з дати отримання повідомлення в поновному обсязі (а. с. 62, 69, т. 1).

03 жовтня 2014 року у зв'язку з тим, що вимога ТОВ «Кредитні ініціативи» відповідачами не виконана, товариство звернулося до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості, яка станом на 27 липня 2014 року становить 1 495 710,54 грн, із яких: заборгованість за кредитом - 881 685,66 грн, заборгованість із сплати процентів - 428 943,71 грн, пеня за останні 12 місяців, що передували зверненню до суду з даним позовом - 185 081,17 грн.

Суди встановили, що рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2015 року звернуто стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 16 травня 2008 року № 0314/0508/46-008 станом на 16 червня 2013 року в розмірі 906 491,93 грн, звернення стягнення на предмет іпотеки - нежитлове приміщення № 73, за адресою мікрорайон Гірницький, 36 в місті Кривому Розі Дніпропетровської області, що належить на праві приватної власності ОСОБА_5 шляхом продажу на прилюдних торгах (а. с. 147).

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. За змістом цієї статті звернення стягнення на предмет іпотеки повинне задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК України в редакції, чинній на час розгляду справи). При цьому здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Аналогічні роз'яснення містяться в пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин».

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне, а тому стягнення заборгованості за основним зобов'язанням за наявності рішення суду, яке не виконане боржником, є правомірним та не суперечить закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги вже були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та мотивовано ним відхилені, зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень Верховного Суду.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки судами повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, постановлено законне і обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. М. Коротун
В. П. Курило