Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/10760/13-ц

провадження № 61-10348св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-банк»,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня

2015 року у складі судді Новака А. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва

від 24 березня 2016 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-банк» (далі - ПАТ КБ «Актив-банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, треті

особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позов обґрунтовано тим, що 27 липня 2007 року між ПАТ КБ «Актив-банк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 0727/02, відповідно до умов якого останній отримав кредитні кошти строком повернення до 26 липня 2010 року зі сплатою 17,5 % річних за користування кредитом.

Того ж дня між банком та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки, за умовами якого передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_1

у м. Києві, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрований у реєстрі за № 3772.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Актив-банк» заборгованість за вказаним кредитним договором у розмірі 2 550 922,97 грн.

Посилаючись на те, що 17 вересня 2012 року без згоди позивача як іпотекодержателя між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладений договір купівлі-продажу квартири

АДРЕСА_2, до відповідача перейшло право власності на предмет іпотеки, а тому відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» ця іпотека є дійсною для ОСОБА_3 і він набув статусу іпотекодавця, тому має всі його права та несе всі його обов'язки за іпотечним договором від 27 липня 2007 року, укладеним між банком та ОСОБА_5

Посилаючись на викладені обставини, ПАТ КБ «Актив-банк» просило в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «Актив-банк» за кредитним договором від 27 липня 2007 року № 0727/02 звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме: трикімнатну квартиру АДРЕСА_3, що належить майновому поручителю - відповідачу у справі ОСОБА_3

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року позов ПАТ КБ «Актив-банк» задоволено.

У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «Актив-банк» за кредитним договором від 27 липня 2007 року № 0727/02 в сумі 1 345 705,27 грн, з яких: заборгованість за кредитом становить 1 277 620,00 грн, заборгованість за відсотками - 59 392,14 грн, штраф - 8 693,13 грн, звернуто стягнення на предмет іпотеки трикімнатну квартиру АДРЕСА_1

у м. Києві, житловою площею 56,4 кв. м, загальною площею 92,6 кв. м, яка належить

іпотекодавцю ОСОБА_3, встановивши початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій у спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що боржник не виконує основні зобов'язання, чим порушує умови кредитного договору, тому іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. При цьому до спірних правовідносин суд застосував статтю 23 Закону України «Про іпотеку», дія якої поширюються на відповідача, оскільки перехід до відповідача ОСОБА_3 права власності на нерухоме майно відбувся під час виключення з Державного реєстру іпотек запису про обтяження права власності на підставі незаконного судового рішення, тому зберігається обтяження цього майна іпотекою за іпотечним договором.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 березня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У квітні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 березня 2016 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що звертаючи стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості, суд першої інстанції належним чином не перевірив обґрунтованість таких вимог та їхню доведеність з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази виконання банком кредитного договору, відсутні

дані щодо виконання третіми особами рішення Голосіївського районного суду

м. Києва від 14 серпня 2012 року. Крім того, зазначає, що під час переходу права власності на спірну квартиру до відповідача, вона предметом іпотеки не була, оскільки на той момент рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2010 року було визнано договір іпотеки недійсним, і на підставі цього рішення запис про обтяження майна іпотекою було виключено з Реєстру, тому відповідно не було і не могло бути жодних перепон у відчуженні спірної квартири ОСОБА_3

У квітні 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 березня 2016 року, в якій просила скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний договір купівлі-продажу укладений

17 вересня 2012 року та у державних реєстрах були відсутні будь-які заборони на відчуження зазначеної квартири, тому на відповідача ОСОБА_3 не можуть бути розповсюджені права іпотекодавця. Крім того, зазначає, що саме ОСОБА_4 відповідає за кредитними зобов'язаннями перед банком, а не відповідач, у той час як звернення стягнення на майно, що належить іншій особі порушує його законні права та інтереси, оскільки останній не є належним іпотекодавцем у силу статей 4, 23 Закону України «Про іпотеку».

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2016 року та 17 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 07 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У жовтні 2016 року від ПАТ КБ «Актив-банк» надійшли заперечення на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6, у яких банк просив відхилити її, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для їх скасування.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного

процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін з огляду на таке.

Судом установлено, що 27 липня 2007 року між ПАТ КБ «Актив-банк» та

ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 0727/02, відповідно до умов якого останньому надані кредитні кошти до 26 липня 2010 року зі сплатою 17,5 % річних за користування.

27 липня 2007 року між ПАТ КБ «Актив-банк» та ОСОБА_5 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований у реєстрі за № 3772.

Предметом іпотеки за вказаним договором є квартира АДРЕСА_4

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва 14 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 23 січня 2013 року, позов ПАТ КБ «Актив-банк» задоволено, стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «Актив-банк» заборгованість у розмірі 2 550 922,97 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 червня

2010 року у справі № 2-1317/10 позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано в судовому порядку договір іпотеки від 27 липня 2007 року, укладений між ОСОБА_5 та

ВАТ КБ «Актив-банк», припиненим.

На підставі вищезазначеного рішення виключено запис про іпотеку з Державного реєстру іпотек та спірну квартиру відчужено ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 17 вересня 2012 року.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 29 жовтня 2012 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 червня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_5

20 листопада 2012 року за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду.

Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов'язання (взаємні права і обов'язки) виникає між іпотекодержателем (кредитором за основним зобов'язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов'язанням).

Виконання забезпечувального зобов'язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов'язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого преважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України).

Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством.

Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон).

Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону.

Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року).

Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису.

Враховуючи зазначене, іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек.

Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (а у випадку, що переглядається, у зв'язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

Отже, ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек.

За таких обставин, суди дійшли правильного висновку про поширення на

ОСОБА_3 статусу іпотекодавця за іпотечним договором відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку». Встановивши наявність заборгованості за кредитним договором, відповідно до вимог статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, звернув стягнення на майно іпотекодавця шляхом проведення прилюдних торгів за початковою ціною предмета іпотеки, визначеною на стадії виконання рішення суду на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.

Доводи касаційної скарги про те, що під час переходу права власності на спірну квартиру до відповідача вона не була предметом іпотеки, оскільки на момент вчинення дій договір іпотеки було визнано недійсним та виключено з Реєстру, тому відповідно не було і не могло бути жодних перепон у відчуженні спірної квартири ОСОБА_3, не заслуговують на увагу, оскільки судовий акт скасований, а тому він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення, отже, іпотекодержатель має право одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Посилання у касаційній скарзі на те, що звертаючи стягнення на предмет іпотеки, в рахунок погашення заборгованості, суд першої інстанції належним чином не

перевірив обґрунтованість таких вимог та їхню доведеність з огляду на те, що в матеріалах справи відсутні докази виконання банком кредитного договору, відсутні дані щодо виконання третіми особами рішення Голосіївського районного суду

м. Києва від 14 серпня 2012 року, не заслуговує на увагу, оскільки, відповідач не надав належних доказів про часткове або повне погашення заборгованості третіми особами, що є його процесуальним обов'язком.

Відповідно до вимог статті 61 ЦПК України 2004 року обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Інші наведені в касаційних скаргах доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Статтею 212 ЦПК України 2004 року встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оскаржуване судове рішення містить висновки щодо результатів оцінки зібраних у справі доказів, відповідає вимогам статей 213-215, 315 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 27 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 24 березня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик