Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 364/1391/16-ц

провадження № 61-22894св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Київській області,

ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_5, на рішення Апеляційного суду Київської області, у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Ігнатченко Н. В., Савченка С. І., від 03 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди землі.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Володарського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року (справа № 364/74/16-ц), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року, було задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до Головного управління Держгеокадастру у Київській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Київській області). Визнано нечинними та скасовано накази ГУ Держгеокадастру у Київській області про втрату чинності наказів, виданих на ім'я ОСОБА_2, щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою, затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду строком на 49 років земельних ділянок загальною площею 747,7053 га, розташованих на території Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області, із земель сільськогосподарського призначення державної власності з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства. Разом з тим, під час розгляду вказаної справи ГУ Держгеокадастру у Київській області видало накази на ім'я ОСОБА_3 і ОСОБА_4 щодо затвердження технічної документації із землеустрою та передачі земельних ділянок в оренду, а також уклало договори оренди з цими особами на наступні земельні ділянки: кадастровий номер НОМЕР_1, площею 158, 4833 га; кадастровий номер НОМЕР_2, площею 81,1333 га; кадастровий номер НОМЕР_3, площею 25,3404 га.

Вважаючи, що вищевказані накази про передачу в оренду земельних ділянок ОСОБА_3 і ОСОБА_4 та укладені договори оренди є незаконними, позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив суд визнати недійсними та скасувати накази ГУ Держгеокадастру у Київській області: №10-9864/36-15-сг від 16 грудня 2015 року, №10-8287/36-15-сг від 02 грудня 2015 року, №10-8288/36-15-сг від 02 грудня 2015 року, а також визнати недійсними договори оренди землі: № б/н від 04 грудня 2015 року на земельну ділянку площею 158,4833 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений між ГУ Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_3, та скасувати запис номер 12480724 і запис номер 12480625 (спеціальний розділ) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; № б/н від 04 грудня 2015 року на земельну ділянку площею 81,1333 га, кадастровий номер НОМЕР_2, укладений між ГУ Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_3, та скасувати запис номер 12480237 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; № б/н від 22 грудня 2015 року на земельну ділянку площею 25,3404 га, кадастровий номер НОМЕР_3, укладений між ГУ Держгеокадастру у Київській області і ОСОБА_4, та скасувати запис номер 12881060 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Рішенням Володарського районного суду Київської області, у складі судді Моргун Г. Л., від 21 квітня 2017 року задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 Визнано недійсними та скасовано накази Головного управління Держгеокадастру у Київській області: №10-9864/36-15-сг від 16 грудня 2015 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачі в оренду земельної ділянки», №10-8287/36-15-сг від 02 грудня 2015 року «Про передачу в оренду земельної ділянки», №10-8288/36-15-сг від 02 грудня 2015 року «Про передачу в оренду земельної ділянки». Визнано недійсними договори оренди землі: № б/н від 04 грудня 2015 року на земельну ділянку площею 158,4833 га, кадастровий номер НОМЕР_1, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області і ОСОБА_3, та скасовано його державну реєстрацію, запис номер 12480724, запис номер 12480625 (спеціальний розділ) у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; № б/н від 04 грудня 2015 року на земельну ділянку площею 81,1333 га, кадастровий номер НОМЕР_2, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області і ОСОБА_3, та скасовано його державну реєстрацію, запис номер 12480237 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; № б/н від 22 грудня 2015 року на земельну ділянку площею 25,3404 га, кадастровий номер НОМЕР_3, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області і ОСОБА_4, та скасовано його державну реєстрацію, запис номер 12881060 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що спірні накази ГУ Держгеокадастру у Київській області видані з порушенням статті 19 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, без врахування обставин, які мали значення для прийняття таких наказів, а тому вони є недійсними з моменту їх прийняття (стаття 152 ЗК України). Відповідно є недійсними і спірні договори оренди землі (статті 203, 215 ЦК України).

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 липня 2017 року скасовано рішення Володарського районного суду Київської області від 21 квітня 2017 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні заявлених позовних вимог. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено факт порушеного його прав на земельну ділянку та не надано суду належних і допустимих доказів, на підтвердження обставин, на які він посилався, як на підставу для задоволення своїх вимог. У справі встановлено, що на час видання спірних наказів та укладення оспорюваних договорів, між ГУ Держземагенства у Київській області та ОСОБА_2 договорів оренди тих же земельних ділянок укладено не було. Тому підстави для захисту прав ОСОБА_2 шляхом визнання недійсними спірних наказів та договорів оренди, а також скасування державної реєстрації права оренди відсутні.

У липні 2017 року представником ОСОБА_2 - ОСОБА_5 подано касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Київської області від 03 липня 2017 року.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 просить скасувати рішення Апеляційного суду Київської області від 03 липня 2017 року та залишити в силі рішення Володарського районного суду Київської області від 21 квітня 2017 року, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що апеляційний суд повно і всебічно не з'ясував обставини справи та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність порушених прав та інтересів ОСОБА_2 Апеляційним судом не було враховано правову позицію, висловлену у Постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі № 6-605цс16, відповідно до якої оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції не врахував наявність у ОСОБА_2 правомірних очікувань щодо виникнення речових прав на земельну ділянку.

26 липня 2017 року ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

15 серпня 2017 року ОСОБА_3 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких він вказує на її необґрунтованість та безпідставність.

15 серпня 2017 року ОСОБА_4 подано заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказано на її необґрунтованість та безпідставність.

16 серпня 2017 року ГУ Держгеокадастру у Київській області подало заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в яких вказало на її необґрунтованість та безпідставність, а також на правомірність своїх дій при наданні земельних ділянок у користування.

23 серпня 2017 року ОСОБА_2 подав пояснення на відзив ГУ Держгеокадастру у Київській області на касаційну скаргу, в яких звертає увагу на раніше прийняті судові рішення, які набрали законної сили.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів». Відповідно до пункту 4 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 січня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

05 травня 2018 року справу розподілено судді-доповідачу.

23 травня 2018 року ухвалою Верховного Суду справу за позовом ОСОБА_2 до ГУ Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсними та скасування наказів, визнання недійсними договорів оренди землі призначено до судового розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судами встановлено, що наказами ГУ Держземагентства у Київській області від 30 грудня 2013 року, 26 червня 2014 року, 02 липня 2014 року, 22 вересня 2014 року та 01 жовтня 2014 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду земельних ділянок загальною площею 747,7053 га, розташованих на території Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області, із земель сільськогосподарського призначення державної власності з цільовим призначенням для ведення фермерського господарства. Наказами ГУ Держземагентства у Київській області від 25 лютого 2014 року, 05 березня 2014 року, 11 серпня 2014 року та 21 листопада 2014 року на вказані земельні ділянки було затверджено документацію із землеустрою та прийнято рішення про передачу їх позивачу в оренду строком на 49 років.

13 листопада 2015 року наказами ГУ Держагеокадастру у Київській області вищезазначені накази визнано такими, що втратили чинність.

Рішенням Володарського районного суду Київської області від 17 лютого 2016 року (справа №364/74/16-ц), яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 08 листопада 2016 року, вказані накази ГУ Держгеокадастру у Київській області «Про втрату чинності наказів ГУ Держземагентства у Київській області» від 13 листопада 2015 року визнано недійсними та скасовано.

02 грудня 2015 року наказами ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-8287/36-15-сг і № 10-8288/36-15-сг ОСОБА_3 вирішено надати в оренду земельні ділянки для ведення фермерського господарства строком на 49 років, розташовані на території Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області загальною площею 81,1333 га (кадастровий номер НОМЕР_2) і загальною площею 158,4833 га (кадастровий номер НОМЕР_1).

04 грудня 2015 року між ГУ Держгеокадастру у Київській області та ОСОБА_3 укладено договори оренди землі на вказані земельні ділянки, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено записи № № 12480237, 12480724, 12480625 (спеціальний розділ).

16 грудня 2015 року наказом ГУ Держгеокадастру у Київській області № 10-9864/36-15-сг ОСОБА_4 затверджено документацію із землеустрою та вирішено надати в оренду земельну ділянку для ведення фермерського господарства строком на 49 років, розташовану на території Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області площею 25,3404 га (кадастровий номер НОМЕР_3).

22 грудня 2015 року між ГУ Держгеокадастру у Київській області і ОСОБА_4 укладено договір оренди на зазначену земельну ділянку, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зроблено запис № 12881060.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України (2004 року) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до змісту статей 22, 31, 93 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема, на умовах оренди.

За правилом статті 124 Земельного Кодексу України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Частинами другою та третьою статті 134 Земельного кодексу України визначені випадки, коли земельні торги не проводяться, а передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється в порядку, встановленому статтею 123 цього Кодексу. Зокрема, земельні торги не проводяться при передачі громадянам земельних ділянок для ведення фермерського господарства.

Відповідно до частини другої статті 123 Земельного Кодексу України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, в якому зазначаються орієнтовний розмір земельної ділянки та її цільове призначення. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування та розмір земельної ділянки, письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально (у разі вилучення земельної ділянки). Органам, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у користування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.

Частиною третьою статті 123 Земельного Кодексу України передбачено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а також генеральних планів населених пунктів, іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування території населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.

Згідно частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Аналогічну норму містить частина четверта статті 82 ЦПК України, в якій зокрема вказано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У справі за позовом ОСОБА_2 до ГУ Держгеокадастру у Київській області про визнання недійсними наказів Головного управління Держгеокадастру у Київській області (справа № 364/74/16-ц) було встановлено, що накази від 13 листопада 2015 року про втрату чинності наказів ГУ Держземагентства у Київській області про надання позивачу дозволу на розробку проектів землеустрою та наказів про затвердження проектів із землеустрою щодо відведення земельних ділянок в оренду для ведення фермерського господарства на території Лобачівської сільської ради Володарського району Київської області прийняті з порушенням вимог закону. Такі накази були прийняті з перевищенням повноважень та у спосіб, що не передбачені Конституцією України та чинним законодавством України. Судовим рішенням у справі № 364/74/16-ц було захищено порушені права ОСОБА_2

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що ГУ Держгеокадастру у Київській області своїми діями позбавило його законних прав на набуття в оренду земельних ділянок, які були передані йому на підставі наказів Головного управління Держземагентства в Київській області від 25 лютого 2014 року, 05 березня 2014 року, 11 серпня 2014 року та 21 листопада 2014 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельних ділянок».

Судовим рішення у справі № 364/74/16-ц визнано неправомірним втручання ГУ Держгеокадастру у Київській області у право ОСОБА_2 на мирне володіння майном.

Ураховуючи наведене, суд апеляційної інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, не взяв до уваги встановлені у справі № 364/74/16-ц обставини, які у силу положень частини третьої статті 61 ЦПК України, 2004 року, мали преюдиційне значення, та дійшов хибного висновку про відсутність порушення права позивача.

Місцевий суд на підставі повно встановлених обставини справи дійшов вірного висновку про те, що рішення і дії ГУ Держгеокадастру у Київській області порушують права та інтереси позивача, оспорювані накази та договори оренди перешкоджають ОСОБА_2 реалізувати свої правомірні очікування на здійснення права користування земельними ділянками, щодо надання в оренду яких відповідачем були прийняті відповідні рішення, які є чинними, а обраний позивачем спосіб судового захисту порушеного права відповідає способам, визначеним законодавством, і є ефективним, тобто таким, що спрямований на відновлення порушеного права.

Особа, якій відповідним рішенням компетентного органу надано право користування земельною ділянкою, набуває правомірних очікувань щодо належного подальшого оформлення права на майно (право оренди), укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення.

Отже, отримавши відповідне рішення уповноваженого органу державної влади, позивач мав всі підстави розраховувати на законний перебіг подій, що є правомірним очікуванням.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод підлягає застосуванню для захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною майна.

Місцевий суд вірно врахував, що позивач мав правомірні очікування щодо оформлення правовідносин оренди земельних ділянок, оскільки ним було дотриману всю процедуру, яка передує укладенню договору оренди землі, а рішення і дії ГУ Держгеокадастру у Київській області з передачі земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства відповідачам (ОСОБА_3 і ОСОБА_4) є незаконними, такими, що порушують права та інтереси позивача. Встановивши, що позивач мав правомірні очікування щодо оформлення правовідносин оренди земельних ділянок, оскільки ним було дотриману всю процедуру, яка передує укладенню договору оренди землі, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення заявлених позивачем позовних вимог.

Згідно із положеннями статей 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Згідно статті 216 ЦК України недійсний правочин не може створювати юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

За положеннями статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Таким чином, вірним є висновок суду першої інстанції про те, що оскільки вищевказані накази ГУ Держгеокадастру у Київській області про передачу земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_3 є незаконними, укладені на їх підставі договори оренди земельних ділянок підлягають визнанню недійсними.

Втручання у права ОСОБА_4 та ОСОБА_3 колегія суддів визнає таким, що переслідує законну мету (дотримання порядку розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної форми власності), а також не вважає таке втручання непропорційним, оскільки правомірні очікування позивача виникли до моменту передачі земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_3, а з першим позовом до суду на захист своїх прав ОСОБА_2 звернувся у січні 2016 року (справа № 364/74/16-ц).

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип належного урядування може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові. Вимоги щодо компенсаційних виплат ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не заявлялись.

Отже, суд першої інстанції належним чином виконав вимоги статті 212 ЦПК України, 2004 року, щодо оцінки доказів і дотримався вимог статті 213 ЦПК України, 2004 року, щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив обставини у справі, обґрунтовано застосував положення статті 19 Конституції України, статті 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статей 215, 228 Цивільного кодексу України, статті 152 Земельного кодексу України до правовідносин учасників справи.

За правилами статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 402, 409, 413, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2, яка подана представником ОСОБА_5, задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 03 липня 2017 року скасувати.

Рішення Володарського районного суду Київської області від 21 квітня 2017 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник

СуддіО. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк