РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/3673/18

пр. № 2/759/4016/18

16 жовтня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого судді - Журибеди О.М.,

при секретарі - Крічфалушій М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування, мотивуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 03.03.2003 року за реєстраційним № 1с-243. Відповідач ОСОБА_2 є співвласником 1/2 частини квартири. Таким чином, квартира АДРЕСА_1 належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності в рівних частках.

Відповідач самовільно заволодіння майном, яке перебуває у спільній власності, порушує права на квартиру позивача, створює перешкоди та протиправно обмежує у здійсненні права власності на квартиру. Незважаючи на те, що вони мають рівні права на володіння та користування квартирою, відповідач не визнає таке право, заперечує його та вважає, що лише вона самостійно може користуватися спільною квартирою, без врахування інтересів позивача. Такі перешкоди полягають в тому, що відповідач без погодження замінює квартирні замки, внаслідок чого позивач не можу самостійно потрапити до квартири, недобросовісно перешкоджає у вільному доступі до квартири та відмовляється пускати у квартиру з речами, необхідними для проживання у квартирі.

Позивач та представник позивача у судовому засіданні повністю підтримали позов та просили його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила надати час для продажу квартири та розподілу грошових коштів.

Вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належить 1/2 частина квартири АДРЕСА_1, на підставі договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори 03.03.2003 року за реєстраційним № 1с-243. Відповідач ОСОБА_2 є співвласником 1/2 частини квартири (а.с. 6). Таким чином, квартира АДРЕСА_1 належить позивачу та відповідачу на праві спільної часткової власності в рівних частках, відповідно до інформаційної довідки київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна (а.с. 7).

Водночас, ОСОБА_1 виконує свої обов'язки по утриманню майна та несе свою частину витрат на утримання квартири та прибудинкової території, що підтверджується копіями квитанцій (а.с. 29-34).

Позивачем укладено окремий договір № 228 від 20.03.2015 р. з Комунальним підприємством «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» про надання послуг з утримання будинків та споруд і прибудинкових територій, предметом якого є забезпечення виконання надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у житловому будинку АДРЕСА_1, що свідчить про виконання позивачем обов'язків по утриманню майна та бажання користуватися своєю квартирою (а.с. 28).

Так, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.04.2015 р. 759/1769/15-ц було задоволено позов ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 та її зобов'язано не чинити перешкод в користуванні квартирою № 271 в будинку АДРЕСА_1 та зобов'язано надати їй ключі від вхідних дверей квартири, винесено рішення про вселення (а.с. 8-11).

25.08.2015 р. за участю державного виконавця відбулося виконання рішення. Позивач була вселена у квартиру та відповідач добровільно передала ключ від вхідних дверей (а.с. 14).

Як з'ясувалося згодом, відповідач ОСОБА_2 не мала жодного наміру виконувати судове рішення, оскільки після складання державним виконавцем акту про вселення та про передачу ключів від вхідних дверей, вона відразу ж замінила замок, внаслідок чого ключі, які були надані «добровільно», вже не підходили до дверей і позивач знову не мала можливості самостійно потрапити у свою квартиру.

Після повторного вселення, відповідач ОСОБА_2 знову змінила серцевину замка, внаслідок чого позивач не може потрапити до квартири за допомогою наданого нею ключа.

Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили обставини зазначені у позові.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012р. визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

Пунктами 33, 34 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" № 5 від 07.02.2014 року передбачено, що відповідно до положень ст. 391,396 ЦК України позов про усунення порушень прав, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно із ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, як з підстав, передбачених законом.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника квартири, оскільки це створює відповідні перешкоди у користуванні, володінні та розпорядженні власником своїм майном, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та усунення перешкод у володінні та користуванні квартирою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 150, 156 Житлового кодексу України, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у здійсненні права користування - задовольнити.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у здійсненні права користування житлом шляхом зобов'язання ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 вільний доступ до приміщень квартири АДРЕСА_1 для занесення предметів домашньої обстановки і вжитку.

Зобов'язати ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 і дверей коридору та заборонити ОСОБА_2 без погодження із ОСОБА_1 змінювати замки від вхідних дверей квартири АДРЕСА_1 та дверей коридору.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Журибеда