КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №382/2094/16-ц головуючий у І інстанції: Литвин Л.І.
провадження 22-ц/824/2270/2018 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

27 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Матвієнко Ю.О., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 27 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Лозовоярівської сільської ради Яготинського району Київської області про скасування рішення сесії сільської ради та скасування свідоцтва про право власності.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом, який обґрунтовував тим, що починаючи з 1996 року та по даний час, він користується спірною земельною ділянкою.

Дана земельна ділянка була надана йому на підставі рішення Лозовоярівської сільської ради народних депутатів від 15.05.1996 року.

Кожний рік він сплачував кошти за користування даною земельною ділянкою. Починаючи з 1996 року та по даний час відкрито та добросовісно володіє земельною ділянкою та дана обставина була очевидна для третіх осіб.

Як йому стало відомо, в дійсності, земельна ділянка, якою він користувався, була передана відповідачу у власність на підставі рішення Лозовоярівської сільської ради від 25.09.2016 року та свідоцтва про право власності від 15.10.2015 року.

Вважаючи права порушеними, просив скасувати рішення сесії Лозовоярівської сільської ради від 25.09.2016 року за № 341-47-УI, скасувати рішення сесії Лозовоярівської сільської ради від 25.09.2015року за № 355-45-VI, визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 15.10. 2015 року на земельну ділянку площею 2 га, розташованої в с. Лозовий Яр Яготинського району та призначеної для ведення особистого селянського господарства, виключити запис з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права власності на вказану земельну ділянку.

Рішенням Яготинського районного суду Київської області від 27 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що судом першої інстанції грубо порушено і неправильно застосовано норми матеріального і процесуального права.

Зазначає, що користується спірною ділянкою вже понад 15 років. Посилається на показання свідків, як на підтвердження безперервності користування спірною земельною ділянкою, чого не зміг встановити суд.

ОСОБА_2 також зауважує, що судом було допущено представника відповідача, який не був уповноважений представляти інтереси ОСОБА_3

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

В судовому засіданні апелянт підтримав свою позицію.

Інші учасники в судове засідання не з'явились належним чином повідомлено.

У відповідності до вимог статті 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Відмовляючи в задоволенні позовусуд першої інстанції виходив з того, що рішенням 7 сесії 22 скликання Лозовоярівської сільської ради від 15.05.1996 року &q?ис;Про надання земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в тимчасове користування строком на три роки на підставі заяви ОСОБА_2 останньому було надано 0,30 га ріллі у тимчасове користування строком на 3 роки для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель запасу. За вказаним рішенням батьку позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельна ділянка в користування не виділялась.

Рішенням Лозовоярівської сільської ради від 4 серпня 2015 року № 341-47-VI та від 25 вересня 2015 року № 355-48-VI, ОСОБА_3 передано у приватну власність 2 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: НОМЕР_1, що знаходиться в с. Лозовий Яр в межах населеного пункту в адміністративних межах Лозовоярівської сільської ради за рахунок земель комунальної власності для сінокосіння і випасання худоби в межах населеного пункту в адміністративних межах Лозовоярівської сільської ради. Вказаними рішеннями будь-яких прав позивача не порушено, в зв'язку з чим позов до задоволення не підлягає.

Доводи в тій частині, що позивач користувався земельною ділянкою безперервно протягом 15 років місцевим судом спростовано.

Крім того, суд звернув увагу на те, що 11 вересня 2015 ОСОБА_2 звернувся до сесії Лозовоярівської сільської ради з заявою про передачу йому у власність земельної ділянки площею 1,91 га, яка за планом-схемою знаходиться в іншому місці, ніж земельна ділянка, виділена у приватну власність ОСОБА_3

Колегія апеляційного суду погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно рішення 7 сесії 22 скликання Лозовоярівської сільської ради від 15.05.1996 року &q?а ;Про надання земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в тимчасове користування строком на три роки&quзе; (а.с. 12-13, 57-58) вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_2 останньому було надано 0,30 га ріллі у тимчасове користування строком на 3 роки для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель запасу.

Відомості про виділення земельної ділянки батьку позивача - ОСОБА_4, а також ОСОБА_5 у рішенні відсутні.

З копії квитанцій, наданих позивачем в підтвердженням сплати податку за землю (а.с. 14-21) вбачається, що жодна квитанція не відповідає вимогам діючого законодавства.

Відповідно до рішення Лозовоярівської сільської ради від 4 серпня 2015 року № 341-47-VI та від 25 вересня 2015 року № 355-48-VI, свідоцтва про право власності, Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_3, (а.с. 22-25, 50-53) вбачається, що останньому було передано у приватну власність 2 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: НОМЕР_1, що знаходиться в с. Лозовий Яр в межах населеного пункту в адміністративних межах Лозовоярівської сільської ради за рахунок земель комунальної власності для сінокосіння і випасання худоби в межах населеного пункту в адміністративних межах Лозовоярівської сільської ради.

Згідно довідки Лозовоярівської сільської ради від 22 травня 2017 року (а.с.81) вбачається, що за померлим ОСОБА_4 на території Лозовоярівської сільської ради згідно запису земельно-кадастрової книги за № 168 облікувалася земельна ділянка площею 0,85 га, в тому числі: у користуванні площею 0,85 га по АДРЕСА_1 в с. Лозовий Яр Яготинського району для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд-0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,60 га.

Рішенням Лозовоярівської сільської ради від 25 вересня 2015 року № 358-48-УI ОСОБА_2 надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства для передачі її в приватну власність загальною орієнтовною площею 1,91 га, в т.ч. - 0,41 га, що розташована по вул. АДРЕСА_1 в с. Лозовий Яр за рахунок земель, які знаходилися в його користуванні, 1,50 га - за рахунок земель призначених для сінокосіння та випасів, в межах населеного пункту в адміністративних межах Лозовоярівської сільської ради.

З заяви ОСОБА_2 від 11 вересня 2015 року (а.с.86) вбачається, що ОСОБА_2 звернувся до сесії Лозовоярівської сільської ради для передачі йому у власність земельної ділянки орієнтовною площею 1,91 га для ведення особистого селянського господарства.

Із схеми розташування земельної ділянки (а.с.89) та схеми розташування земельної ділянки (а.с.51) вбачається, що місце розташування земельних ділянок, що виділялись ОСОБА_3 та ОСОБА_2 не співпадає.

З рішення Лозовоярівської сільської ради від 25 вересня 2015 року № 358-48-VI (а.с.85) вбачається, що ОСОБА_2 надавався дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 1,91 га, в тому числі 0,41 га - що розташована по вул. АДРЕСА_1 за рахунок земель, які знаходилися в його користуванні та 1,5 га - за рахунок земель, призначених для сінокосіння та випасів в межах населеного пункту в адміністративних межах Лозовоярівської сільської ради.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції правильно встановлено ті обставини, що рішенням 7 сесії 22 скликання Лозовоярівської сільської ради від 15.05.1996 року &q?ин;Про надання земельної ділянки для ведення особистого підсобного господарства в тимчасове користування строком на три роки&q? г; на підставі заяви ОСОБА_2 останньому було надано 0,30 га ріллі у тимчасове користування строком на 3 роки для ведення особистого підсобного господарства за рахунок земель запасу.

За вказаним рішенням батьку позивача ОСОБА_4 та ОСОБА_5 земельна ділянка в користування не виділялась.

Рішенням Лозовоярівської сільської ради від 4 серпня 2015 року № 341-47-VI та від 25 вересня 2015 року № 355-48-VI, ОСОБА_3 передано у приватну власність 2 га ріллі для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: НОМЕР_1, що знаходиться в с. Лозовий Яр в межах населеного пункту в адміністративних межах Лозовоярівської сільської ради за рахунок земель комунальної власності для сінокосіння і випасання худоби в межах населеного пункту в адміністративних межах Лозовоярівської сільської ради.

Згідно вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 14 Конституції України, право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Порушення порядку набуття права власності на землю є порушенням публічного порядку та інтересів держави.

Згідно вимог ст. 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю.

Відповідно до ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону, а згідно з ч.2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним і скасовується.

Верховний Суд України у своєму листі від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 визначив, що норма ст. 119 Земельного кодексу України щодо набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю може застосовуватися з 1 січня 2017 року відповідно до п.1 розділу IX &qutt;Прикінцеві положення&qust; Земельного кодексу України. Таким чином, особа, яка добросовісно, відкрито і безперервно буде користуватися земельною ділянкою понад 15 років та надалі, буде мати право набути її у власність за давністю користування після 1 січня 2017 року на умовах та у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Виходячи із загальних принципів дії нормативно-правових актів, набувальна давність не могла виникнути і застосовуватися раніше від свого правового визначення та закріплення у Земельному кодексі України, тобто із 1 січня 2002 року.

Саме з цього терміну може застосовуватися давність володіння землею, як підстава виникнення прав на земельну ділянку та прийматися відповідне рішення щодо передачі земельної ділянки у власність чи оренду у зв'язку із набувальною давністю.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає що оскаржуваним рішеннями права позивача не порушено.

Доводи апелянта про те, що на момент звернення позивача з позовом минув 15 річний термін з дня набрання чинності Земельним кодексом України від 25 жовтня 2001 року, як на підставу задоволення вимог є формальними та не спростовують встановлені судом першої інстанції обставини.

Інших вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Крім вищевикладеного, надані апелянтом в апеляційній скарзі доводи, колегією суддів не можуть бути взяті до уваги, оскільки апеляційна скарга переповнена оцінкою доказів апелянтом, при цьому не вказується, які з доказів неправомірно були судом першої інстанції не прийняті чи досліджувались із порушенням установленого законом порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, та прийшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Інших доводів, які спростовували б законність і обґрунтованість постановленого судом рішення апеляційна скарга в собі не містить.

Оскільки, судом першої інстанції повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи, дана належна правова оцінка доказам, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене рішення відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374 - 375 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді:

КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа №382/2094/16-ц головуючий у І інстанції: Литвин Л.І.

провадження 22-ц/824/2270/2018 доповідач: Сліпченко О.І.

ПОСТАНОВА

Іменем України

27 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Матвієнко Ю.О., Сержанюка А.С.,

за участю секретаря: Пітенко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Яготинського районного суду Київської області від 27 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Лозовоярівської сільської ради Яготинського району Київської області про скасування рішення сесії сільської ради та скасування свідоцтва про право власності.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскільки для виготовлення повного тексту судового рішення необхідних значний час, колегія суддів вважає за доцільне оголосити вступну та резолютивну частину.

На підставі наведеного та керуючись ст. 268 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Яготинського районного суду Київської області від 27 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: