Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 543/15/17

провадження № 61-17943св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: Сафір Федір Олегович, Сокуренко Наталія Вікторівна,

відповідач - ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2017 року у складі судді Грузман Т. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області

від 27 березня 2017 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Панченка О. О., Пікуля В. П.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник - ОСОБА_4, про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір від 19 липня 2012 року, відповідно до умов якого банк надав кредит у розмірі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до умов, встановлених договором. Відповідно до довідки про умови кредитування з використання кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду»: базова відсоткова ставка на місяць (нараховується на залишок заборгованості, виходячи з розрахунку 360 днів у році) - 2,5 %, розмір щомісячних платежів - 7 % від заборгованості, але не менше ніж 50 грн та

не більше залишку заборгованості; строк внесення щомісячних платежів

до 25 числа місяця, наступного за звітним. Згідно пункту 1.1.3.2.3. Умов та Правил надання банківських послуг та витягу з тарифів (за використання кредитної картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду») банк скористався своїм правом щодо зміни тарифів, тому було змінено відсоткову ставку

з 01 вересня 2014 року - 2,9 % на місяць, з 01 квітня 2015 року - 3,6 % на місяць.

Банк зазначав про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 позичальник ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 15 січня 2016 року. Станом на дату смерті позичальник мав перед банком заборгованість у розмірі

9 196 грн 80 коп., яка складається із: 4 236 грн 07 коп. - заборгованості за кредитом; 4 676 грн 89 коп. - заборгованості за відсотками та 283 грн 84 коп. - пеня.

За інформацією, наданою Чорнухинською державною нотаріальною конторою Полтавської області, встановлено, що спадкоємцем на майно померлого ОСОБА_5 є його дочка - ОСОБА_3, якій 12 липня 2016 року було направлено лист-претензію з вимогою про погашення суми боргу за вказаним кредитним договором, однак вимоги банку спадкоємцем не виконано.

Ураховуючи, що існують незадоволенні вимоги банку про погашення суми заборгованості за кредитним договором від 19 липня 2012 року,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд стягнути з ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник - ОСОБА_4, кредитну заборгованість у розмірі 9 196 грн 80 коп. та судові витрати.

Рішенням Оржицького районного суду Полтавської області від 21 лютого

2017 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відсутні докази отримання спадкоємцем майна, вартість якого буде достатньою для задоволення вимог банку. Крім того, надана у травні 2016 року відповідь Чорнухинською державною нотаріальною конторою Полтавської області про подачу заяви про прийняття спадщини відповідачем не свідчить про те, що ОСОБА_3 є єдиним спадкоємцем, оскільки вказана відповідь надана не по закінченню шестимісячного терміну для прийняття спадщини, що передбачено

статтею 1270 ЦК України. Позивач не надав суду доказів, що лише відповідачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 27 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 21 лютого 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що вірним є висновок суду першої інстанції щодо недоведеності ПАТ КБ «ПриватБанк» самого факту отримання ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник -

ОСОБА_4,майна ОСОБА_5, його розміру та вартості. Крім того, спадкоємцем у вказаному випадку є дочка спадкодавцяОСОБА_3,

ІНФОРМАЦІЯ_1, яка не набула цивільної та процесуальної дієздатності, а відтак прокладати на неї відповідальність щодо стягненню на користь кредитора спадкодавця заборгованості за договором кредиту - правових підстав немає.

У касаційнійскарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк»,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними, необґрунтованими й такими, що ухвалено внаслідок неповного з'ясування обставин, які мають значення для справи, з порушенням та неправильним застосування норм матеріального та процесуального права.

ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що банк, як кредитор спадкодавця, самостійно не мав можливості визначити обсяг майнових прав, що увійшли до складу спадщини, оцінити їх у грошовому еквіваленті, тому при з'ясуванні факту відсутності такої інформації для всебічного і повного розгляду справи суд повинен був встановити вказану інформацію.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

У частині першій статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають.

Судами встановлено, що 19 липня 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав кредит у розмірі 5 тис. грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до умов, встановлених договором.

Згідно свідоцтва про смерть від 15 січня 2016, виданого виконавчим комітетом Чорнухинської селищної ради Чорнухинського району Полтавської області, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

03 травня 2016 року банк звернувся до Чорнухинської державної нотаріальної контори Полтавської області з претензією кредитора з проханням включити кредиторські вимоги банку в спадкову масу.

Відповідно до листа від 17 травня 2016 року № 163 Чорнухинська державна нотаріальна контора Полтавської області повідомила про те, що спадкоємцем на майно померлого ОСОБА_5 є його дочка - ОСОБА_3, яка 22 лютого 2016 року звернулась до державного нотаріуса з відповідною заявою про прийняття спадщини після смерті батька. В інтересах дочки заяву подала

ОСОБА_4, яка є матір'ю останньої.

Таким чином, ОСОБА_3, в інтересах якої діє законний представник - ОСОБА_4 прийняла спадщину, до складу якої входять, у тому числі, кредитні зобов'язання померлого позичальника.

З наданих банком розрахунків встановлено, що на момент смерті ОСОБА_5 існувала заборгованість в сумі 9 196 грн 80 коп., яка складається із: заборгованості за кредитом - 4 236 грн 07 коп., заборгованості за відсотками - 4 676 грн 89 коп. та пені - 283 грн 84 коп.

01 липня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу спадкоємця ОСОБА_3 в особі представника - ОСОБА_4 лист-претензію з вимогою про погашення боргу в сумі 9 196 грн 80 коп., яка була залишена без задоволення.

Спадкування, перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України), є підставою для універсального правонаступництва у цивільних правовідносинах. У такому разі відбувається зміна суб'єктного складу у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного із їх учасників.

Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту.

За правилом статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою.

Законодавством визначено, що у подібних випадках відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками.

Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини, тобто безпосереднє волевиявлення або презюмується, якщо особа проживала зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини і не відмовилася від її прийняття, або, якщо законний представник неповнолітньої чи недієздатної особи не відмовився від прийняття спадщини.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

У разі смерті боржника за його зобов'язаннями, які передбачають правонаступництво, відповідають спадкоємці відповідно до правил

статті 1282 ЦК України в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Згідно зі частиною першою статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Частиною другою статті 1282 ЦК України передбачено, що вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції та вважав, що банк у порушення вимог частини третьої статті 10 та частини першої

статті 60 ЦПК України 2004 року не надав суду доказів одержання

ОСОБА_3 у спадщину майна достатньою вартістю для задоволення вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», а зміст позовних вимог сформульовано без урахування положень частини другої статті 1282 ЦК України, а тому вважав, що позивачем обраний неналежний спосіб захисту порушених прав. Крім того, в матеріалах справи відсутні відомості про наявність у спадкодавця ОСОБА_5 на час смерті майна та одержане ОСОБА_3 у спадщину майно, його перелік та вартість, що унеможливлює стягнення, оскільки спадкоємець зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора повністю, але у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Надавши суду відомості про подання заяви про прийняття спадщини одним спадкоємцем - ОСОБА_3, ПАТ КБ «ПриватБанк» не врахував того, що строк для подання заяв про прийняття спадщини встановлено у шість місяців, що передбачено статтею 1270 ЦК України.

Банк не надав суду доказів, що лише ОСОБА_3 звернулась до нотаріуса

із заявою про прийняття спадщини. Відповідь нотаріальної контори, яка була направлена банку у травні 2016 року, надана не по закінченню шестимісячного терміну, згідно якого спадкоємці мають право звернутись до нотаріуса для прийняття спадщини, як і відмовитись від неї у зазначений строк на підставі статті 1273 ЦК України.

При цьому суди не врахували, що ПАТ КБ «ПриватБанк», як кредитор спадкодавця ОСОБА_5, самостійно не мав можливості встановити обсяг майнових прав, що увійшли до складу спадщини, оцінити їх у грошовому еквіваленті, тому при встановленні факту відсутності такої інформації, для повного і всебічного з'ясування обставин справи, суд повинен був самостійно встановити вказану інформацію.

Крім того, враховуючи те, що банк своєчасно та в установленому законом порядку звернувся з вимогами про стягнення заборгованості, розмір заявленої суми обґрунтований, а ОСОБА_3 в особі законного представника -

ОСОБА_4 не довела, що спадкового майна немає, або воно є меншою вартістю, тому обраний ПАТ КБ «ПриватБанк» спосіб захисту відповідає вимогам закону.

З урахуванням частини другої статті 1282 ЦК України кредитор не позбавлений можливості, у разі відмови спадкоємців від одноразового платежу, пред'явити вимогу про накладення стягнення на майно, звернення стягнення на яке, за наявності рішення суду, буде здійснено у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», тобто стягнення суми боргу у межах вартості прийнятого спадкоємцями спадкового майна.

Відповідно до структури ЦК України у книзі першій, розділу І «Основні положення», у статті 16 визначені загальні способи захисту цивільних прав та інтересів. Ці способи захисту є універсальними для всіх правовідносин та можуть бути застосовані особою для врегулювання спірних правовідносин. Застосовувані способи захисту цивільних прав мають відповідати характеру спірних правовідносин та природі спору, що існує між сторонами.

Аналіз структури та змісту ЦК України дає підстави для висновку, що застосування спеціальних способів захисту, які визначені законодавцем для захисту окремих категорій цивільних прав, не виключає можливості також застосовувати загальні способи захисту цивільних прав та інтересів.

Зокрема, відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

У наведеній нормі права передбачається спеціальний, додатковий за своєю правовою природою, спосіб захисту цивільних прав та інтересів кредитора спадкодавця в разі, якщо спадкоємці не виконають його вимоги. Ані зі змісту, ані з системного аналізу наведеного правила у зв'язку з іншими нормами ЦК України Верховний Суд не має правових підстав зробити висновок, що такий спосіб захисту є єдино можливим.

Верховний Суд зробив висновок, що застосування правила статті 1282 ЦК України не виключає можливості застосування альтернативного способу захисту, зокрема пункту 5 частини другої статті 16 ЦК України про примусове виконання обов'язку в натурі.

Тлумачення ж статті 1282 ЦК України окремо від інших норм ЦК України позбавить кредитора права на захист своїх цивільних прав та інтересів у тому випадку, якщо на час його звернення до суду з відповідною позовною вимогою майно, яке було передано спадкоємцю у натурі, не збереглося.

Відповідно до структури ЦК України кредитор має право обирати один із усіх способів захисту, які надаються йому законом, якщо інакше правило в імперативному порядку не визначено у цивільному законі. При цьому вибір способу захисту кредитор здійснює на власний розсуд.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушеної майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи.

Таке розуміння права кредитора на обрання ефективного способу захисту не порушуватиме прав та інтересів спадкоємців, оскільки завжди в основі вирішення питання про прийняття спадщини лежить вольовий акт, пов'язаний із наміром спадкоємця прийняти спадщину.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності &qu-f;небезпідставної заяви&qu>У; за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути &quuo;ефективним&q?єю; як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України»

від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спору.

Саме таке розуміння особливостей захисту прав кредиторів у спадкових відносинах відповідає основній меті цивільного права, якою є забезпечення стабільності цивільного обороту.

Зазначені правові висновки наведені у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18).

За таких обставин, наведені норми матеріального права у сукупності з положеннями статті 16 ЦК України щодо способів захисту цивільних прав та інтересів та статті 1218 ЦК України про те, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, не обмежує права кредитора обрати будь-який законний спосіб для відновлення прав, у тому числі і звернутися до спадкоємців позичальника із вимогою про стягнення кредитної заборгованості в межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Отже, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку щодо неправильно обраного ПАТ КБ «ПриватБанк» способу захисту своїх порушених прав у кредитних правовідносинах. Зазначене свідчить про неповне встановлення судами фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Таким чином, суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення в справі, неправильно застосували норми матеріального права, порушивши норми процесуального права. Тому судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до пункту першого частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушення норм процесуального права, що в силу пункту 1 частини третьої та четвертої

статті 411 ЦПК України є підставою для їхнього скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Оржицького районного суду Полтавської області від 21 лютого

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 27 березня

2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф.Хопта