Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 127/22430/14-ц

провадження № 61-9147св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 травня 2015 року у складі судді Вохмінової О. С. та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 вересня 2015 року у складі колегії суддів: Панасюка О. С., Денишенко Т. О., Сопруна В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_4, ОСОБА_1 ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, припинення права власності, виселення. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 жовтня 2007 року між Акціонерним комерційно-інвестиційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), та ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредиту № 0, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти в розмірі 242 600 доларів США зі сплатою 13,90 % річних на строк до 13 жовтня 2017 року. 30 січня 2009 року були укладені додаткові угоди до цього договору, за умовами яких номер договору змінено на № 1, кінцевий термін повернення кредиту продовжено до 13 жовтня 2026 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 15 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір іпотеки № 67135, за яким позичальник передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 248,4 кв.м, житловою площею 114,7 кв.м, що належить їй на праві власності. 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно з умовами якого до позивача перейшло право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами в обсязі та на умовах, що існували у первісного кредитора. Посилаючись на неналежне виконання позичальником взятих на себе договірних зобов'язань та наявну прострочену заборгованість, ПАТ «Дельта Банк» просило: звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором шляхом визнання права власності за банком на іпотечне майно; припинити право власності іпотекодавця ОСОБА_1 на вказану квартиру; висилити зі спірної квартири ОСОБА_1, ОСОБА_1 ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ОСОБА_5; витребувати у ОСОБА_1 та передати банку технічний паспорт, правовстановлюючі документи (або їх дублікати) на квартиру.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 травня 2015 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ «Дельта Банк» заявив вимогу про визнання за ним права власності на іпотечне майно, порядок набуття якого у такий спосіб передбачено для позасудового врегулювання спору на підставі договору. Інші позовні вимоги банку є похідними від первісної вимоги, тому вони також задоволенню не підлягають.

Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 30 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано і ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено з інших підстав.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що місцевий суд вирішив справу без повного з`ясування обставин, що мають значення для її правильного вирішення, не роз'яснив представнику банку його право звернутися до суб'єкта оціночної діяльності для визначення вартості предмета іпотеки, в результаті чого ціна предмета іпотеки залишилася невизначеною. Представник позивача не з`явився до апеляційного суду, що унеможливило усунення порушень, допущених судом першої інстанції, та ухвалення у справі рішення про задоволення позову.

У вересні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 вересня 2015 року і передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк» мотивована тим, що відповідно до умов іпотечного договору та Закону України «Про іпотеку» банк має право на набуття права власності на предмет іпотеки в разі порушення позичальником умов договору. Згідно із судовою практикою Верховного Суду України банк вправі обрати такий спосіб захисту як звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього в судовому порядку. Банком доведено порушення зобов'язання з боку відповідача. Ціна предмета іпотеки встановлена в самому договорі. Якщо при розгляді справи сторони з такою оцінкою погоджуються, то відсутні підстави не брати її до уваги, оскільки вона є умовою договору. Якщо між сторонами виникає спір щодо такої оцінки, то залежно від того, яка сторона її оспорює, вона зобов'язана довести інший її розмір. Апеляційним судом направлялися судові повістки банку не на його юридичну адресу, тому не були отримані банком, в результаті чого представник позивача не міг бути присутнім на судових зсіданнях в суді апеляційної інстанції та надати відповідні докази чи заявити клопотання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 листопада 2016 року поновлено ПАТ «Дельта Банк» строк на касаційне оскарження рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 травня 2015 року та рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 вересня 2015 року, відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Вінницького міського суду Вінницької області, а ухвалою від 09 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексуУкраїни в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ цивільну справу 127/22430/14-ц передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно зі статтею 213 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Установлено, що 15 жовтня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», та ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредиту № 0, за яким банк надав позичальнику кредит у розмірі 242 600 доларів США зі сплатою 13, 90 % річних на строк до 13 жовтня 2017 року.

Цього ж дня між сторонами було укладено додаткову угоду № 1 до договору споживчого кредиту від 15 жовтня 2007 року № 0, згідно з якою вони погодили графік платежів, визначили сукупну вартість кредиту та тарифи.

30 січня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 були укладені додаткові угоди №№ 3, 4 до зазначеного договору кредиту, за якими перенесено строк виконання зобов`язання позичальника зі сплати процентів, змінено кінцевий термін повернення кредиту, а також сторони домовилися про те, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися як номер договору 0, так і реєстраційний номер договору в системі обліку банку НОМЕР_1. Сторони дійшли згоди про зміну схеми погашення кредиту і визначили розмір ануїтетного платежу - 2 787,20 доларів США.

Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором споживчого кредиту15 жовтня 2007 року між сторонами було укладено договір іпотеки № 67135, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 248,4 кв.м, житловою площею 114,7 кв.м, ринковою вартістю 2 927 687 грн, яка належить їй на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку від 25 червня 2007 року № 606.

20 березня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін № 1 до договору іпотеки, згідно з яким договір іпотеки доповнено пунктом 1.2.1 про те, що іпотекою за договором у повному обсязі забезпечуються зобов'язання, передбачені додатковою угодою від 30 січня 2009 року № 3 до договору про надання споживчого кредиту від 15 жовтня 2007 року № 0.

Рішенням Загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі й щодо кредитного договору № 0 від 15 жовтня 2007 року, укладеного з ОСОБА_1

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру іпотек до ПАТ «Дельта Банк» перейшло також право вимоги за договором іпотеки на квартиру АДРЕСА_2.

Позичальник не виконувала належним чином умови кредитного договору, у зв'язку з чим станом на 22 листопада 2013 року в неї утворилася заборгованість в сумі 373 603,56 доларів США, що еквівалентно 2 986 213,26 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 220 342,54 доларів США, заборгованість за процентами за користування кредитом - 153 261,02 доларів США.

ПАТ «Дельта Банк» просило визнати за ним право власності на передану в іпотеку квартиру.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно з частиною першою статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Пунктом 4.2 договору іпотеки № 67135, укладеного 15 жовтня 2007 року між банком та ОСОБА_1, визначено, що звернення стягнення здійснюється на підставі: 4.2.1 - рішення суду, 4.2.2 - виконавчого напису нотаріуса, 4.2.3 - позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку»; 4.2.4 - з інших передбачених законодавством України підстав.

Звернення стягнення на предмет іпотеки із застосуванням позасудового врегулювання здійснюється відповідно до розділу 5 договору іпотеки № 67135 та відповідно до Закону України «Про іпотеку» (пункт 4.5 договору іпотеки № 67135).

В іпотечному договорі міститься застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення зобов'язань за кредитним договором.

Зокрема, у пункті 5.2 договору іпотеки зазначено, що позасудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: 5.2.1 - передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку»; 5.2.2 - отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку».

Тобто сторони, підписавши іпотечний договір, обумовили всі його умови, в тому числі вирішили питання щодо позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» вказано, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Згідно зі статтею 33 цього Закону в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Тобто сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку.

Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень(далі - державна реєстрація прав) є:

1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження;

2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав;

3) публічність державної реєстрації прав;

4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом;

5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані довести до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою подаються оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

Позивач не позбавлений, відповідно до статей 38, 39 ЦК України, можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Вказані правові позиції наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку з тим, що позивачем обрано неправильний спосіб захисту, оскільки застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем. Решта заявлених банком позовних вимог є похідними від первісної вимоги, тому в їх задоволенні також відмовлено.

Безпідставно скасувавши законне й обґрунтоване рішення суду першої інстанції, апеляційний суд припустився помилки у застосуванні вищенаведених норм матеріального права та порушив норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, в порушення вимог статей 10, 57, 60, 212, 303 ЦПК України 2004 року не дав належної правової оцінки зібраним у справі доказам.

З огляду на викладене, всі доводи касаційної скарги ПАТ «Дельта Банк», які ґрунтуються на тому, що банк має право в разі порушення умов кредитного договору вимагати в судовому порядку визнання за ним права власності на майно, передане в іпотеку, не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеними фактичними обставинами справи та положеннями законодавства.

Згідно зі статтею 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону, то рішення апеляційного суду необхідно скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Вінницької області від 30 вересня 2015 року скасувати.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 19 травня 2015 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов А. С. Олійник О. В. Ступак