Провадження №2/760/572/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 червня 2018 року Солом'янський районний суд м. Києва

у складі: головуючого судді Оксюти Т.Г.

при секретарі : Горупа В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся з позовом до відповідача та, з урахуванням уточнень, просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири за адресою: АДРЕСА_1.

В даній квартирі з 14.12.2006 року зареєстрований та проживає син позивача ОСОБА_5, який 16.10.2008 року уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_4 та 13.11.2008 року її було зареєстровано за вищевказаною адресою.

Від даного шлюбу у них народився син ОСОБА_6, який також був зареєстрований за вказаною адресою.

Зазначив, що станом на 01.06.2017 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розпався, вони припинили шлюбні відносини.

Відповідач протягом тривалого часу не з'являється за спірною адресою, стосунки з колишнім чоловіком та малолітнім сином не підтримує.

Вважає, що факт реєстрації ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності, істотно порушує його права, передбачені ч. 1 ст. 41 Конституції України, де закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Оскільки ОСОБА_4 тривалий час відсутня за місцем реєстрації, не сплачує комунальні платежі та не приймає жодної участі в утриманні квартири, просив позов задовольнити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що відповідач вимушена була піти від чоловіка, однак вона не припиняла спілкування з малолітнім сином.

Позивач змінив замки в квартирі та не повідомив про це відповідачу, чим фактично вигнав її з квартири.

Зазначив, що питання про місце проживання дитини ще вирішується і позбавлення права відповідача на відвідування квартири, де тимчасово проживає її син, порушує права відповідача та дитини.

Підтвердженням намагань вирішити питання із спілкуванням з дитиною та перешкоджання у відвідування квартири є відповіді співробітників поліції про проведену перевірку за заявами ОСОБА_4

Виходячи з наведеного, вважає, що не існує жодних підстав для зняття з реєстрації відповідача за спірною адресою, оскільки неможливість проживання у квартирі зумовлена поважними причинами, у розумінні ч. 2 ст. 405 ЦК України, оскільки сам же позивач із сином чинять їй перешкоди у цьому.

На підставі викладеного просив у задоволенні позову відмовити.

Третя особа Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації в судове засідання свого представника не направила, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суду не повідомила.

Вислухавши думку представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що позивачу ОСОБА_3 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1.

У вказаній квартирі з 14.12.2006 року зареєстрований та проживає син позивача ОСОБА_5

16.10.2008 року син позивача уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_4 у Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї за актовим записом №2921.

Відповідач ОСОБА_4 13.11.2008 року була зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1, яка на той час належала сину позивача ОСОБА_5, як член сім'ї власника.

На підставі договору дарування квартири від 15.09.2009 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Стратюк О.М., ОСОБА_5 подарував квартиру за адресою: АДРЕСА_1, позивачу ОСОБА_3

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 25.01.2018 року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 розірвано.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Даним рішенням встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з квітня 2017 року не ведуть спільного господарства та не підтримують сімейно-шлюбних стосунків.

Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, відповідач ОСОБА_4 була вселена та зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 з дозволу колишнього власника сина позивача ОСОБА_5

На даний час ОСОБА_4 не є членом сім'ї позивача, у зв'язку з чим він просив визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1, на що слід зазначити наступне.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком.

Згідно ст. 157 ЖК України членів сім'ї житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.

Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно.

Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком.

Права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідним від права самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири).

Натомість ч. 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна.

Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, ст. 311 ЦК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи.

Оскільки права членів сім'ї колишнього власника є похідними від прав власника, то з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність у ОСОБА_4 права користування спірним житловим приміщенням.

Сервітут припиняється у разі переходу до інших осіб права власності на квартиру. Збереження права користування житлом за членами сім'ї колишнього власника не передбачається, оскільки таке право виникає у членів сім'ї нового власника, а сервітут носить особистий характер.

Відповідно до п. 4 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставин, яка була підставою для встановлення сервітуту. Крім того згідно ч. 2 цієї ж статті, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Отже, на думку суду, позивач ОСОБА_3, який в установленому законом порядку набув право власності на квартиру АДРЕСА_1, має право вимагати визнання члена сім'ї колишнього власника, таким, що втратив право на користування житловим приміщенням.

Таким чином, ОСОБА_4 будучи зареєстрованою в квартирі, що на даний час належить позивачу на праві власності, порушує його права та законні інтереси, як власника на свій розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним майном.

Згідно п. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

При цьому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що ОСОБА_4 фактично вигнали зі спірної квартири, змінивши замки, а також те, що їй чинять перешкоди у спілкуванні з малолітньою дитиною, оскільки зазначені факти свідчать лише про неприязні стосунки між сторонами та про наявність спору про визначення місця проживання дитини та спілкування з нею.

Крім того, відповідач ОСОБА_4 до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою не зверталась.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Встановлено, що при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір в сумі 640,00 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суму судового збору 640,00 грн.

Керуючись ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», ст. ст. 316, 317, 319, 321, 391, 405, 406 ЦК України, ст.ст. 150, 155, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 82, 89, 133, 141, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_3, суму сплаченого судового збору 640,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_3, ІПН НОМЕР_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_3;

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1;

Третя особа: Департамент з питань реєстрації Київської міської державної адміністрації, місцезнаходження: м. Київ, вул. Хрещатик, 36.

Суддя