Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 398/2621/15-ц

провадження № 61-6858св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Капенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 серпня 2016 року у складі колегії суддів: Дьомич Л. М., Єгорової С. М., Фомічова С. Є.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_7 третя особа - Управління Держгеокадастру в Олександрійському районі Кіровоградської області, про визнання права власності.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 грудня 2012 року в порядку поділу майна подружжя їй виділено будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, розташований на присадибній земельній ділянці площею 0,25 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що належав її колишньому чоловіку ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 31 травня 1992 року.

В 2013 році вона дізналася, що присадибна земельна ділянка за вказаною адресою до ухвалення судового рішення набута у власність відповідачем внаслідок приватизації.

Згідно із витягом із Державного земельного кадастру ОСОБА_5 у березні 2012 року на підставі рішення сесії Андріївської сільської ради від 06 грудня 2011 року за № 107 отримав державний акт на право власності на вищевказану земельну ділянку.

Вважає, що розташування її будинку на земельній ділянці відповідача порушує її право власності та позбавляє можливості здійснювати обслуговування будинку.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила припинити право приватної власності ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,25 га, призначену для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_1 від 02 березня 2012 року, та виділити їй у порядку спільно нажитого під час шлюбу майна подружжя земельну ділянку площею 0,25 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку), яка належить ОСОБА_7 на підставі частини п'ятої статті 61 СК України.

ОСОБА_5 позов не визнав та пояснив суду, що земельна ділянка є його особистою приватною власністю. Крім того, позивачем пропущений строк позовної давності для звернення до суду із вимогами про поділ майна.

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_6 право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_2, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибну земельну ділянку) за адресою: АДРЕСА_1. Додатковим рішенням цього ж суду від 21 квітня 2016 року вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки відповідач отримав державний акт після розірвання шлюбу. Проте оскільки до позивача перейшло право власності на домоволодіння АДРЕСА_1, то відповідно вона набула і право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 серпня 2016 року, рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 21 квітня 2016 року скасовано, та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6

Указане рішення мотивоване тим, що у відповідача виникло право власності на спірну земельну ділянку після розірвання шлюбу, а отже, спірна нерухомість не належить до спільної сумісної власності подружжя, у зв'язку з чим обґрунтування позовних вимог положеннями СК України є безпідставними і не підлягають задоволенню. При цьому суд вказав на те, що без встановлення належними та допустимими доказами розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування будинку, неможливо визначити, чи порушене право ОСОБА_6, внаслідок набуття відповідачем у власність земельної ділянки площею 0,2500 га, на якій розташований будинок. Право власності на земельну ділянку ОСОБА_7 не оспорене.

У вересні 2016 рокупредставник ОСОБА_6 - ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 серпня 2016 року, в якій просив скасувати зазначене судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що в державному акті на право власності на земельну ділянку від 02 березня 2012 року НОМЕР_3, кадастровий номер НОМЕР_2 чітко зазначено, що земельна ділянка площею 0,25 га розташована пo АДРЕСА_1, де знаходяться садиба ОСОБА_6, і за цільовим призначенням земельна ділянка відповідно до рішення сесії Андріївської сільської ради від 06 грудня 2011 року за № 107 виділена для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських споруд (присадибна ділянка). Право власності на земельну ділянки, яка має цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за зазначеною адресою, зафіксоване за відповідачем, чим створило перешкоду у вільному здійсненні ОСОБА_6 права власності на житловий будинок та земельну ділянку. Земельна ділянка після приватизації не змінила цільового призначення - для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Суд безпідставно запропонував провести експертизу для визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку та прибудинкових споруд, яка визначена ще 02 лютого 2012 року, неправомірно спираючись на земельну ділянку площею 0,35 га (державний акт НОМЕР_4, кадастровий номер НОМЕР_5), яка, передбачена для ведення селянського господарства та не є предметом спору у цій справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими земельна ділянка не є спільною власністю подружжя, тому що відповідно до статті 60 СК України тільки майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а на спірну земельну ділянку відповідач набув право власності через місяць після розірвання шлюбу. Будинок позивач не придбала, а набула право власності на нього в судовому порядку, а земельна ділянка належала на праві власності іншій особі - відповідачу, який набув право власності на неї, скориставшись своїм конституційним правом на приватизацію землі, яке надається йому тільки один раз. Представник управління Держгеокадастру в Олександрійському районі також пояснила, що зазначена земельна ділянка належить відповідачу на підставі державного акта на землю, отриманого в порядку приватизації, і тому вона не може бути передана судом позивачу, оскільки передбачений інший порядок вирішення цього питання через скасування рішення сільської ради про надання відповідачу земельної ділянки і скасування державного акта на зазначену земельну ділянку і тоді позивач зможе приватизувати цю земельну, а відповідач скористується своїм правом на приватизацію в іншому місці.

Ухвалою від 27 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що з 20 серпня 1982 року по 26 січня 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі.

31 травня 1992 року за договором купівлі-продажу відповідач придбав у колгоспі «Маяк» житловий будинок із надвірними будівлями, що розташований за адресою: АДРЕСА_1. Указаний договір зареєстровано 31 серпня 1992 за № 65 в Олександрійському МБТІ (а. с.14-15).

06 грудня 2011 року рішенням Андріївської сільської ради Олександрійського району Кіровоградської області № 107 затверджено технічну документацію із землеустрою на земельну ділянку ОСОБА_7 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 96). Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку НОМЕР_3 від 22 лютого 2012 року, зареєстрованим 02 березня 2012 року в управлінні Держкомзему в Олександрійському районі Кіровоградської області, ОСОБА_5 є власником земельної ділянки площею 0,2500 га, кадастровий номер НОМЕР_5, у межах згідно з планом, з цільовим призначенням - для ведення селянського господарства (а. с. 24).

Рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 грудня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна подружжя, визнано за ОСОБА_6 право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1, у порядку поділу спільного майна подружжя (а. с. 12-13, 18).

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 вказувала на те, що приватизована відповідачем земельна ділянка, яка була надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, за адресою: АДРЕСА_1, є спільним сумісним майном подружжя, а тому оскільки рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 грудня 2012 року в порядку поділу майна подружжя за нею було визнано право власності на домоволодіння за вказаною адресою, саме за нею необхідно визнати право власності на цю земельну ділянку.

Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову з огляду на таке.

Особливостями інституту приватизації є те, що він визначає вільне, одноразове відчуження земельних ділянок державної або комунальної власності на користь громадян.

Виходячи з норм земельного законодавства, право на приватизацію є особистим правом окремого громадянина і реалізується ним самостійно, відповідно земля, отримана в результаті реалізації такого права, є особистою приватною власністю такого громадянина, що скористався своїм правом.

Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об'єктів права спільної сумісної власності подружжя» статтю 61 СК України доповнено частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Зазначена норма набула чинності з 08 лютого 2011 року і діяла до 13 червня 2012 року.

Відповідно до частини першої статті 125 Земельного кодексу України в редакції, чинній на момент отримання відповідачем державного акта на спірну земельну ділянку, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Ухвалюючи рішення у справі, яка переглядається, та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, враховуючи встановлені обставини справи та визначені відповідно до них відносини, дійшов правильних висновків про те, що одержана відповідачем після розірвання шлюбу, у лютому 2012 року, у власність шляхом приватизації земельна ділянка є його особистою приватною власністю та не може бути визнана спільною сумісною власністю подружжя.

Отже, відсутні правові підстави для визнання спірної земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя у розумінні статей 60, 61 СК України.

Розглядаючи зазначений позов, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом апеляційної інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 08 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г.І. Усик