Справа №489/5995/17
Провадження №2/489/885/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 у складі:

головуючого судді Румянцевої Н.О.,

із секретарем судових засідань ОСОБА_2,

за участю: позивача ОСОБА_3, представника позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення, зустрічного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою про виселення відповідачів з житлового будинку № 15 по провулку Новому у м. Миколаєві без надання іншого жилого приміщення. Посилаючись на те, що після підписання договору завдатку, відповідачі вселилися до житлового будинку та добровільно звільнити будинок та зніматися з реєстраційного обліку відмовляються.

13 квітня 2018 року від позивача надійшла збільшена позовна заява, відповідно до якої позивач просить усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею на ЗАТ «ОТП Банк» були укладені кредитний договір № ML-400/094/2008 від 11.07.2008 року та договір іпотеки № ML-400/095/2008 від 11.07.2008 року, відповідно до якого за рішенням суду стягнуто заборгованість у розмірі 589516,51 грн. Після чого вона звернулася до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з питанням продати будинок та грошові кошти будуть направлені на погашення заборгованості. Купити будинок виявили бажання відповідачі за 30 000 доларів США. 02 липня 2016 року ОСОБА_5 звернулася до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з заявою, в якій просила розглянути її пропозицію купівлі іпотечного будинку № 15 по провулку Новому в місті Миколаєві. 25 жовтня 2016 року між нею та ОСОБА_5 був укладений договір про передачу завдатку. На прохання відповідачів, вона зареєструвала їх в спірному будинку. В установлені строки відповідачі відмовилися укладати договір купівлі продажу та сплатити залишок суми та звільняти житловий будинок. У звязку з чим позивачкою не однократно були звернення до відділу поліції та відкрито кримінальне провадження.

Від відповідача ОСОБА_5 до суду надійшла зустрічна позовна заява, відповідно до якої просить стягнути з ОСОБА_3 грошові кошти, які були передані їй в якості авансу у розмірі 10 000 доларів США. Свої вимоги мотивувала тим, що вона з ОСОБА_3 домовилися про купівлю продажу будинку № 15 по провулку Новому в місті Миколаєві за 30 000 доларів США. Вони домовилися, що договір купівлі продажу має бути укладений до 01 липня 2017 року, шляхом сплати по договору купівлі- продажу в ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 20 000 доларів США, оскільки останній є іпотеко держателем. 25 жовтня 2017 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено договір завдатку, відповідно до якого вона передала відповідачеві 10000 доларів США в рахунок майбутніх платежів за договором купівлі-продажу, який повинні були укласти в майбутньому. У звязку з тим, що узгоджена сума з банком більша ніж зазначено в договорі, а саме 583000 грн. за усним договором, відповідач погодився, що вона зможе узгодити з третьою особою час укладення угоди. Нещодавно відповідач зявилася та повідомила про те, що вона не буде укладати з неї ніяких договорів. Повертати наданий аванс, відповідачка відмовилася.

Ухвалою суду від 18 липня 2018 року зустрічну позовну заяву прийнято до провадження та обєднано в одне провадження з первісним позовом.

Від відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якої відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. Посилаючись на те, що договір купівлі продажу спірного будинку не був укладений з вини ОСОБА_5, оскільки остання не зібрала необхідну суму грошей, а отже грошові кошти за договором завдатку повинні залишитися у неї. Тим більш, ОСОБА_5 зі своїм чоловіком неправомірно проживаючи у спірному будинку, не надаючи змоги проживати їй та її чоловіку. Внаслідок чого їй приходиться орендувати квартиру, що є додатковими витратами. Крім того, ОСОБА_5 проживаючи в спірному будинку не сплачує комунальні послуги, а тому вона погашала заборгованість за комунальні послуги з грошей, які були передані за договором завдатку.

Представником ОСОБА_7, адвокатом ОСОБА_8 неодноразово подавались заяви про відкладення судових засідань при цьому жодного разу не надавалось відомостей на підтвердження причин неявки. Сторонам надавався час на подання заяв по суті справи ( відзиві, відповідь на відзив, тощо), право на подання яких ОСОБА_5, її адвокат, ОСОБА_9 не скористались.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідачів за первісним позовом, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами первісного та зустрічного позовів.

Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановленні наступні факти та відповідні правовідносини.

Житловий будинок № 15 по провулку Новому в місті Миколаєві належить на праві власності ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 11.07.2008 року, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованої 28.03.2018 року та довідкою з Комунального підприємства Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 24.01.2018 року за вих. № 151 (а.с. 29, 30, 84, 85).

Відповідно до договору іпотеки № ML-400/095/2008 від 11.07.2008 року, укладеного між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» та ОСОБА_3, житловий будинок № 15 по провулку Новому в місті Миколаєві знаходиться під забороною відчуження.

Як вбачається з заяви від 02.07.2016 року, ОСОБА_5 звернулася до ТОВ «ОТП Факторинг Україна» про намір придбання житлового будинку № 15 по провулку Новому в місті Миколаєві за ціною 500 000 грн..

Відповідно до договору про передачу завдатку від 25.10.2016 року, ОСОБА_5 передала ОСОБА_3 завдаток у розмірі 10 000 доларів США. Договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути посвідчений у нотаріуса не пізніше 01.07.2017 року (п.1,3 договору) (А.С. 99).

Як вбачається з домової книги житлового будинку № 15 по провулку Новому в місті Миколаєва, за вказаною адресою зареєстровані ОСОБА_5 та ОСОБА_9 з 01.11.2016 року.

ОСОБА_10 звертався з заявою до Інгульського ВП ГУ НП в Миколаївської обл. про вжиття заходів до ОСОБА_5, яка не допускає до будинку № 15 по пров. Новому в м. Миколаєві, на підтвердження чого надано витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань про відкриття кримінального провадження № 0005473 (а.с. 21, 111).

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 цього Кодексу власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Положеннями ч. 1 та ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з ч. 1 ст. 383 цього Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

У відповідності до ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

За змістом ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд України у постанові від 27 травня 2015 року у справі №6-92цс15 дійшов висновку, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Враховуючи, що власником житлового будинку є позивач, відповідачі не є власниками та наймачами цього будинку, не є членами сімї позивача, користуються будинком без достатньої правової підстави, добровільно виселитися не бажають, то порушуються права позивача щодо володіння, користування та розпорядження ним своїм майном, а тому позов підлягає задоволенню.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення суми завдатку суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума, що видається кредиторові боржником у рахунок належних договором платежів, підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце лише у випадку наявності зобов'язання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами.

Згідно до ч. 1 ст. 571 ЦК України, якщо порушення зобовязання сталося з вини боржника завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобовязання сталося з вини кредитора, він зобовязаний повернути боржнику завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості.

Отже, правила ст. 571 ЦК України про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з нього подвійної суми завдатку застосовується тоді коли між сторонами укладено договір, проте він не виконується з вини когось зі сторін договору. У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі визнаються авансом і мають бути повернуті в тому розмірі, в якому вони надавалися.

За змістом договору про передачу завдатку від 25.10.2016 року ОСОБА_3 отримала грошові кошти від ОСОБА_5 в розмірі 10 000 доларів США в якості передплати за продаж житлового будинку (а. с. 99).

В силу ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У ст. 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

В судовому засіданні встановлено, що договору завдатку укладений у письмовому вигляді але без нотаріального посвідчення, тому фактично сума сплачених коштів у розмірі 10000 доларів США є авансовим платежем в рахунок майбутньої купівлі будинку.

Договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути посвідчений у нотаріуса не пізніше 01.07.2017 року.

Фактичні обставини дають можливість встановити що договір купівлі-продажу не був укладений з вини ОСОБА_5 та ОСОБА_9.

Підтвердженням вказаного є особиста заява ОСОБА_5 до директора ТОВ «ОТП Факторінг Україна» в якій вона повідомила про тимчасові фінансові труднощі, у звязку з чим просила провести оплату частками до 30 квітня 2017 року 350000грн., до 30 серпня 2017 року 239586грн. (а.с.98, 110).

Свої зобовязання ОСОБА_5 не виконала, договір купівлі-продажу не був укладений у звязку з відсутністю у покупців коштів.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Враховуючи викладене, зобовязання з повернення авансу в разі не укладення основного договору, є грошовим зобов'язанням, у разі не виконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-90цс13 від 18 вересня 2013 року та є обов'язковою для всіх судів України.

Оскільки між сторонами виникли грошові зобовязання, виконання яких одна із сторін прострочила, в розумінні закону, договір купівлі-продажу не був укладений по вині ОСОБА_5, аванс не підлягає поверненню.

Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн..

Керуючись ст. ст. 4, 12, 89, 259, 263-265 Цивільного процесуального кодексу України, суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення з житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення - задовольнити.

Виселити ОСОБА_5 та ОСОБА_9 з житлового будинку № 15 по провулку Новому в місті Миколаєві, без надання їм іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_5, ОСОБА_6 на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп..

В задоволенні цивільного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення коштів відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено скорочене судове рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Судове рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

У відповідності з п. 15.5 Розділу ХІІІ Перехідних Положень Цивільного процесуального кодексу України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи через Ленінський районний суд міста ОСОБА_1 або в порядку статті 355 ЦПК України безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії ЕО 265443.

Відповідач: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, паспорт серії ІНО 21573.

Відповідач: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суддя Ленінського районного

суду міста ОСОБА_1 Румянцева

Повний текст судового рішення складено «28» листопада 2018 року.