КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1402/2018
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Богдан І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва в складі судді Піхур О.В., постановлену в м. Київ 09 серпня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, -

в с т а н о в и в :

В листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів, просив визнати незаконними дії Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо визнання недійсними правочинів - перерахування ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» коштів 19 травня 2016 року на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ «Банк Михайлівський», визнати незаконним діяння Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо невнесення ОСОБА_1 до реєстру вкладників неплатоспроможного банку, за яким вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду, та зобов'язати відповідача винести рішення про внесення змін до реєстру вкладників неплатоспроможного банку Михайлівський (реєстру акцептованих вимог кредиторів), включивши до нього ОСОБА_1, стягнути з відповідача відшкодування коштів на користь ОСОБА_1, внесених ним у ПАТ «Банк Михайлівський» 29 квітня 2016 року в сумі 50000 грн. на свій рахунок, та 1065,49 грн. відсотків.

Позов мотивував тим, що 29 квітня 2016 року перерахував суму 50000 грн. на свій рахунок у ПАТ «Банк Михайлівський» з призначенням платежу «внесення готівки на поточний рахунок», ці кошти були отримані банком та зараховані на поточний рахунок ОСОБА_1

На підставі рішення Національного банку України від 23 травня 2016 року прийнято рішення про затвердження тимчасової адміністрації у банку та розпочато процедуру виведення ПАТ «Банк Михайлівський» з ринку шляхом запровадження в ньому тимчасової адміністрації. На час введення тимчасової адміністрації позивач на поточному рахунку мав кошти в сумі 50000 грн., які відповідно до ч. 1 ст. 26, п. 3 ч. 2 ст. 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» гарантуються Фондом гарантування вкладів фізичних осіб у граничному розмірі відшкодування коштів 200000 грн. та підлягають відшкодуванню за рахунок коштів банку.

Позивачу у встановлені законом терміни після розпочатої процедури ліквідації гарантована сума виплачена не була та направлено листи, в яких його повідомлено, що його не включено до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування. Причиною такого рішення уповноважена особа Фонду гарантування вказала про нікчемність перерахування коштів шістьма платіжними дорученнями 19 травня 2016 року ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ «Банк Михайлівський» в загальній сумі 201443,95 грн. з призначенням платежу «Повернення коштів згідно з договорами» на рахунок, що належить ОСОБА_1

Вважав, що визнання певних дій ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» - перерахування коштів 19 травня 2016 року на рахунок, що належить ОСОБА_1, нікчемними, є, по-перше, протиправним, оскільки суперечить закону и, а по-друге, не має відношення до прав ОСОБА_1 на отримання коштів від ПАТ «Банк Михайлівський», перерахованих позивачем на свій рахунок 29 квітня 2016 року до віднесення банку до категорії неплатоспроможних. Відтак, вказаний аргумент не може враховуватися при вирішенні спору між ОСОБА_1 та Фондом гарантування про повернення коштів, які заборгував вкладнику ПАТ «Банк Михайлівський».

09 серпня 2018 року через канцелярію суду ОСОБА_1 подав заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог, залишивши позовні вимоги про стягнення з відповідача відшкодування коштів на користь ОСОБА_1, внесених ним у ПАТ «Банк Михайлівський» 29 квітня 2016 року в сумі 50000 грн. на свій рахунок, та 1065,49 грн. відсотків.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року заяву представника позивача про залишення без розгляду частини позовних вимог - залишено без розгляду, провадження у справі позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів закрито.

Позивач ОСОБА_1, не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що він до початку засідання 09 серпня 2018 року о 12:00 подав заяву про залишення без розгляду двох із трьох позовних вимог, які були заявлені у позові, провадження у справі розпочалося о 15:30. З матеріалів справи чітко видно, що 09 серпня було проведено перше засідання по суті спору. Ст. 257 ЦПК України вказує, що суд постановляю ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подає заяву про залишення позову без розгляду. Отже закон вказує на обов'язок суду, а не його право, залишити позов без розгляду у частині, про яку заявляє позивач.

Вказував, що, знехтувавши вимогами закону, суд прийняв незаконне рішення. Якби суд залишив позовну заяву без розгляду в частині, у справі залишилася б одна позовна вимоги, яка має відверто цивільно-правовий характер, адже позовна вимога про стягнення із відповідача відшкодування коштів на користь ОСОБА_1, внесених ним у ПАТ «Банк Михайлівський» в сумі 50000 грн. на свій рахунок, та 1065,49 грн. відсотків, ніяк не може вважатися адміністративно-правовою, позаяк задоволення позову у такий спосіб не передбачено ст. 245 КАС.

Зазначав, що відносини між сторонами щодо стягнення з Фонду гарантування коштів перебувають у цивільно-правовій площині, оскільки Фонд гарантування за своїм призначенням є гарантом, як зазначено у його назві, поняття гарантії має суто цивільно-правове визначення. У ст. 546 ЦК України вказано, що різні види забезпечення виконання зобов'язань можуть встановлюватися договором або законом, як в даному випадку. Оскільки ОСОБА_1 перерахував кошти на свій рахунок у банк «Михайлівський», жодних розпоряджень про якесь перерахування своїх коштів він не надавав ні банку, ні Фонду, відтак має повне право на повернення цих коштів від сторони цивільно-правового договору депозиту або від особи, яка є гарантом. У цьому випадку гарантійні обов'язки щодо виконання обов'язку банку «Михайлівський» повернути вклад встановлені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» і покладені в межах гарантованої суми на Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. Отже, Фонд гарантування, будучи законним гарантом, повинен відповідати за невиконання цивільного договору боржником у межах суми гарантії.

Вказував, що у справі № 820/11591/15 від 12 квітня 2018 року, що розглядалася Великою Палатою Верховного Суду та на яку посилався суд, вирішувалося зовсім інше питання щодо того, яке законодавство поширюється на процедуру ліквідації неплатоспроможного банку. Дані обставини ніяким чином не стосуються виконання інших функцій Фонду, зокрема щодо його відповідальності за зобов'язаннями банка, який ліквідується, як гаранта.

25 жовтня 2018 року надійшов відзив на апеляційну скаргу від відповідача Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, де відповідач посилався на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач звернувся із заявою про залишення частини позовних вимог без розгляду 09 серпня 2018 року, тобто з пропуском встановлених судом строків, а тому заява представника позивача про залишення без розгляду частини позовних вимог у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про визнання дій незаконними, зобов'язання вчинити дії та стягнення коштів підлягає залишенню без розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що непроведення відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду спричиняють публічно-правовий спір, пов'язаний зі здійсненням владних управлінських функцій, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів. Отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позов повинен розглядатися в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

На підставі вищевикладеного просив залишити ухвалу суду першої інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як вбачається із матеріалів справи, 22 вересня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» направив ОСОБА_1 лист № 5982, згідно якого ОСОБА_1 не включений до загального реєстру вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду гарантування, оскільки переказ коштів (транзакція), здійснений ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» 19 травня 2016 року шістьма платіжними дорученнями в загальній сумі 201443,95 грн. є нікчемним на підставі п. п. 7-9 ч. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. ст. 215 - 216 ЦК України (а. с. 18 - 19).

Листом № 5980 від 22 вересня 2016 року ПАТ «Банк Михайлівський» направило на адресу ОСОБА_1 довідку про стан рахунку та повідомило, що зарахування 19 травня 2016 року коштів на рахунок ОСОБА_1 ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» є нікчемним правочином, на момент проведення транзакції ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» не мало в своєму розпорядженні достатньої кількості залишку власних коштів для проведення розрахунків за договором. Набуття товариством у розпорядження коштів ПАТ «Банк Михайлівський» здійснено на підставі нікчемних договорів в порушення вимог діючого законодавства України та всупереч прямої заборони Національного банку України на укладення такого роду договорів (а. с. 22).

09 грудня 2016 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «Банк Михайлівський» із заявою, в якій просив включити інформацію про нього до переліку осіб, які мають право на відшкодування коштів за рахунок Фонду, та провести йому виплату відшкодування коштів в розмірі 50000 грн. До заяви ним додано копію договору № 980-024-000230909 від 29 квітня 2016 року (а. с. 12).

За умовами даного договору, укладеного ОСОБА_1 з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», ОСОБА_1 передає ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» у власність грошові кошти в розмірі, порядку та на строк, передбачені цим договором, а ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» зобов'язується повернути кошти ОСОБА_1 та виплатити проценти, в порядку та на умовах, встановлених цим договором. ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» сплачує ОСОБА_1 проценти у безготівковій формі на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ «Банк Михайлівський». ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» повертає ОСОБА_1 кошти у безготівковій формі на рахунок ОСОБА_1 в ПАТ «Банк Михайлівський». Днем надання суми коштів у власність (позику) ОСОБА_1 вважається день зарахування коштів на поточний рахунок ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» відповідно до умов цього договору (а. с. 13).

Листом від 14 липня 2017 року ПАТ «Банк Михайлівський» повідомив ОСОБА_1, що передумовою включення фізичної особи до загального реєстру вкладників, та прирівняння її коштів до вкладу, є укладення договору з небанківською фінансовою установою, через ПАТ «Банк Михайлівський», як повіреного. За результатами аналізу поданих документів визначено, що договір № 980-024-000230909 від 29 квітня 2016 року укладено ОСОБА_1 безпосередньо з ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» без участі ПАТ «Банк Михайлівський» як повіреного. Отже, вказаний договір не відповідає вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо відшкодування фізичним особам через систему гарантування вкладів фізичних осіб шкоди, завданої зловживаннями у сфері банківських та інших фінансових послуг» за своїм суб'єктним складом та відсутні правові підстави для включення інформації про ОСОБА_1 до переліку рахунків, за якими вкладники мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду (а. с. 20).

Також позивачем надано виписку по особовим рахункам ОСОБА_1, згідно якої платником є ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр», а отримувачем - ОСОБА_1 (а. с. 15).

Оцінюючи висновки суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги в частині ухвали суду про залишення без розгляду заяви представника позивача про залишення без розгляду позову в частині позовних вимог, яка не підлягає оскарженню, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 279 ЦПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання.

Із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 21 лютого 2018 року призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 23 травня 2018 року (а. с. 45 - 46).

23 травня 2018 року відкрито судове засідання, в якому оголошено перерву до 09 серпня 2018 року (а. с. 57 - 58).

Заява ОСОБА_1 про залишення без розгляду частини позовних вимог подана ним до канцелярії лише 09 серпня 2018 року, тобто після початку розгляду справи по суті.

Відповідно до ч. 2 ст. 222 ЦПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

За таких обставин суд першої інстанції, залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про залишення без розгляду частини позовних вимог, діяв у відповідності до ст. ст. 222, 257, 279 ЦПК України, а доводи апеляційної скарги щодо вчасного подання заяви до канцелярії суду і початок провадження у справі 09 серпня 2018 року не ґрунтуються на вимогах закону та не відповідають дійсним обставинам справи.

Закриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що в зв'язку із непроведенням відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб виник публічно-правовий спір, пов'язаний зі здійсненням владних управлінських функції, що підпадає під юрисдикцію адміністративних судів.

Відтак, суд встановив, що спір належить розглядати в порядку адміністративного судочинства.

Апеляційний суд погоджується із даними висновками, враховуючи наступне.

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначив, що має право на отримання відшкодування за вкладами за рахунок коштів Фонду та здійснення виплати гарантованої суми відшкодування, а висловлені в листах відповідача твердження про нікчемність правочинів як підставу для відмови виконати обов'язок не узгоджуються з чинним українським законодавством та грубо порушують права позивача.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» та у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з &?н;…&?.; питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів &?о;…&?ц;». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.

Стаття 124 Конституції України закріплює, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Це означає, що право особи на звернення до суду не може бути обмеженим. Тобто, юрисдикція виникає там, де є спір про право. Предметом юрисдикції є суспільні відносини, які виникають у зв'язку з вирішенням спору. Поняття юрисдикції безпосередньо пов'язано з процесуальним законодавством.

Відповідно до ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до ст. 4 КАС України публічно-правовий спір - спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов'язує надавати такі послуги виключно суб'єкта владних повноважень, і спір виник у зв'язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб'єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв'язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб'єкта владних повноважень або іншої особи.

Отже, до справ адміністративної юрисдикції віднесені публічно-правові спори, ознакою яких є не лише спеціальний суб'єктний склад, але і їх виникнення з приводу виконання чи невиконання суб'єктом владних повноважень публічно-владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України в редакції, чинній на час постановлення оскаржуваної ухвали, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб'єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» установлює правові, фінансові й організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати відшкодування за вкладами, а також регулює відносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, банками, Національним банком України, визначає повноваження та функції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до частин першої та другої статті 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об'єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні.

Згідно з частиною другою статті 6 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб приймає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов'язковими до виконання банками, юридичними та фізичними особами.

Перелік функцій, що їх виконує Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, наведений у частині другій статті 4 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», згідно з якою Фонд гарантування вкладів фізичних осіб у порядку, передбаченому цим Законом, здійснює, зокрема, заходи щодо організації виплат відшкодувань за вкладами (пункт 4 вказаної частини).

Отже, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб створений з метою реалізації публічних інтересів держави у сфері гарантування вкладів фізичних осіб і виведення неплатоспроможних банків з ринку та здійснює у цій сфері нормативне регулювання, тобто наділений владними управлінськими функціями та є суб'єктом владних повноважень у розумінні КАС України.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 000 гривень. Адміністративна рада Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Частиною другою статті 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що вкладник має право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - це працівник фонду, який від імені фонду та в межах повноважень, передбачених цим Законом та/або делегованих фондом, виконує дії із забезпечення виведення банку з ринку під час здійснення тимчасової адміністрації неплатоспроможного банку та/або ліквідації банку.

Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб складає перелік рахунків вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду відповідно до вимог цього Закону та нормативно-правових актів фонду станом на день початку процедури виведення фондом банку з ринку.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб затверджує реєстр відшкодувань вкладникам для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб переліку рахунків, за якими вкладник має право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів фонду. Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не пізніше ніж через 20 робочих днів з дня початку процедури виведення ним банку з ринку розміщує оголошення про початок відшкодування коштів вкладникам на офіційному веб-сайті фонду (частина третя статті 27 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

Відповідно до частини першої статті 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб розпочинає виплату відшкодування коштів у національній валюті України в порядку та у черговості, встановлених Фондом, не пізніше 20 робочих днів (для банків, база даних про вкладників яких містить інформацію про більше ніж 500 000 рахунків, - не пізніше 30 робочих днів) з дня початку процедури виведення Фондом гарантування вкладів фізичних осіб банку з ринку.

У постановах від 06 червня 2018 року у справі № 813/6392/15 (провадження № 11-285апп18), від 13 червня 2018 року у справі № 820/12122/15 (провадження № 11-517апп18), від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що правовідносини між Фондом гарантування вкладів фізичних осіб і вкладником, який претендує на отримання гарантованого державою відшкодування за рахунок коштів Фонду в межах граничної суми, складаються без участі банку-боржника та мають управлінський характер.

У цих правовідносинах Фонд гарантування вкладів фізичних осіб виконує управлінські функції щодо гарантованої державою виплати відшкодування за банківським вкладом у межах граничного розміру за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб незалежно від перебігу процедури ліквідації банку (продажу його майна). А тому у вказаних відносинах у фізичних осіб виникають майнові вимоги не до банку-боржника, що ліквідується, а до держави в особі Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Отже, спір щодо права фізичної особи на відшкодування за вкладом за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у сумі, що не перевищує 200000 грн. (якщо адміністративна рада Фонду гарантування вкладів фізичних осіб згідно з пунктом 17 частини першої статті 9 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не прийняла рішення про збільшення граничної суми такого відшкодування), є публічно-правовим і пов'язаний із виконанням Фондом гарантування вкладів фізичних осіб владної управлінської функції з організації виплати цього відшкодування.

Тому такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.

Крім того, у постанові від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15 (провадження № 11-239апп18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що спір стосовно формулювання переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, та затвердження реєстру вкладників для здійснення гарантованих виплат є публічно-правовим та належить до юрисдикції адміністративних судів.

Також постановою Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20 травня 2013 року № 8 «Про деякі питання юрисдикції адміністративних судів» у п. 25 роз'яснено, що оскільки Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є державною спеціалізованою установою, яка виконує функції державного управління у сфері гарантування вкладів фізичних осіб, то спори, які виникають у цих правовідносинах, є публічно-правовими та підлягають розгляду за правилами КАС України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Виходячи із вищевикладеного, суд першої інстанції врахував наведені вимоги закону та роз'яснення, надав оцінки висновкам Великої Палати Верховного Суду і дійшов обґрунтованого висновку щодо підвідомчості позову адміністративному суду і закриття провадження з цих підстав.

Враховуючи наведене, не ґрунтуються на вимогах закону та відхиляються апеляційним судом доводи апеляційної скарги, що відносини між ОСОБА_1 і Фондом гарантування вкладів фізичних осіб щодо стягнення з останнього коштів перебувають у цивільно-правовій площині.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на ст. ст. 546, 560 ЦК України, згідно яких, на думку ОСОБА_1, на відповідача покладені обов'язки гаранта в розумінні ст. 560 ЦК України, виходять із помилкового тлумачення функцій та завдань Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, визначених Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не спростовують висновків суду першої інстанції та відхиляються апеляційним судом.

Із цих же підстав не можна погодитися також із доводами апеляційної скарги, що у справі № 820/11591/15 від 12 квітня 2018 року, що розглядалася Великою Палатою Верховного Суду, не досліджувалося питання виконання функцій Фонду, зокрема щодо його відповідальності за зобов'язаннями банка, який ліквідується, як гаранта.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування ухвали суду.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції постановлена із додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, що викладені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382, 389 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 09 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.