РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

27.11.2018 року м.Львів

Франківський районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді Ванівського Ю.М.

при секретарі Школьніковій К.В.

розглянувши у судовому засіданні в залі суду в м. Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 в інтересах інваліда першої групи з дитинства ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовом в суд до відповідача ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту як розпорядження на випадок смерті, складений ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Стецьків О.О. 09 квітня 2009 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09 квітня 2009 року приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Сцецьків О.О. посвідчено заповіт ОСОБА_4, яка заповіла належну її частку на праві власності 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 та належній її на праві власності індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_2 в рівних частках: ОСОБА_3 та внучці ОСОБА_2.

Позивач вважає заповіт нікчемним і таким, що підлягає скасуванню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 203 ЦК України, особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Оскільки ОСОБА_4 на момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій, просить позов задоволити.

04 вересня 2015 року на адресу суду надійшли заперечення від відповідача, які аргументовані тим, що згідно Розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради №412 від 12.09.2010 р., ОСОБА_1 призначено піклувальником над неповнолітньою ОСОБА_2 Згідно довідок, наданих до метеріалів справи ОСОБА_2 з 01.06.2010 р. знаходилася на повному державному утриманні в будинку інтернаті, що свідчить про те, що піклувальник не виконував свої прямих обов'язків та не дбав про ОСОБА_2 Крім того відповідач протягом п'яти років не звертався в суд та не вчиняв жодних дій щодо оскарження заповіту.

В судове засідання позивачка не з'явилася, однак подала на адресу суду клопотання про слухання справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує.

Відповідач в судове засідання вкотре не з'явилася, про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Враховуючи повторну неявку відповідачів в судове засідання та відсутність заперечень позивача щодо проведення заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог ч. 4 ст.223, ст.280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення.

З'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом.

За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

ОСОБА_2 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується наявною матеріалах справи копією паспорта серії НОМЕР_1. Та, згідно штампу у паспорті від 22 липня 2015 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до Розпорядження Залізничної районної адміністрації від 22.09.2004 р. №983 ОСОБА_7 призначено опікуном над малолітньою онукою ОСОБА_2.

09 квітня 2009 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стецьків О.О. посвідчено заповіт ОСОБА_4 та зареєстровано за №131, відповідно до якого ОСОБА_7 заповіла належну її частку на праві власності 1/5 частину квартири АДРЕСА_1 та належній її на праві власності індивідуальний житловий будинок АДРЕСА_2 в рівних частках: ОСОБА_3 та внучці ОСОБА_2.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть.

14 09.2010 р. Розпорядженням Личаківської районної адміністрації №412 встановлено піклування над неповнолітньою ОСОБА_2.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 знаходилася на повному державному утриманні в будинку-інтернаті з 01.06.2010 р., що підтверджується довідкою, виданою Буківським дитячим будинком інтернату від 28 березня 2013 року №89.

Відповідно до довідки №129 від 07.07.2014 року, виданої Буківським дитячим будинком інтернату, в ОСОБА_2 діагноз «Важка розумова відсталість».

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 14.02.2014 р. ОСОБА_2 визнано недієздатною.

ОСОБА_1 призначено опікуном над ОСОБА_2 згідно Рішення Франківського районного суду м. Львова від 08.08.2014 р.

Судом встановлено, що 02.06.2015 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом в інтересах ОСОБА_2 про визнання недійсним заповіту.

08 вересня 2016 року ухвалою Франківського районного суду м. Львова призначено посмертну судово - психіатричну експертизу щодо вирішення питання чи ОСОБА_4 усвідомлювала значення своїх дій під час складання заповіту, а саме 09 квітня 2009 року.

Відповідно до висновку судово-судово-психіатричного експерта №166 ОСОБА_7 на момент складання заповіту за своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ч. 1ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи.

Згідност.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261- 1265 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно ч.ч.1,2ст. 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини.

Відповідно дост. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

Відповідно до ч.1ст. 1241 ЦК Українималолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Перелік осіб, які мають право на обов'язкову частку, визначенийст. 1241 ЦК є вичерпним і не підлягає розширювальному тлумаченню.

Відповідно п. 211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 N20/5, чинної на момент видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які постійно проживали разом зі спадкодавцем чи подали заяву нотаріусу про прийняття спадщини. Доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Спадкоємці, які пропустили строк для прийняття спадщини, можуть за згодою всіх інших спадкоємців, які прийняли спадщину, подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини. Такі заяви спадкоємців мають бути викладені у письмовій формі і подані нотаріусу до видачі свідоцтва про право на спадщину. Справжність підписів спадкоємців на заяві має бути засвідчена у відповідності до правил, викладених у пункті 207 цієї Інструкції. Спадкоємець, якому за рішенням суду встановлено додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, повинен у межах установленого судом строку прийняти спадщину шляхом подання нотаріусу за місцем відкриття спадщини відповідної заяви.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст.. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст. 1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов'язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

Відповідно до п. 5.9 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, чинної на момент видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4, право на обов'язкову частку у спадщині виникає у спадкоємця, передбаченого частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України, у випадках, якщо у заповіті містяться положення про усунення його від спадкування або цьому спадкоємцеві заповідана частка спадщини, яка є меншою від належної йому обов'язкової частки. Право на обов'язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов'язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов'язкову частку. Право на обов'язкову частку у спадщині має особистий характер та не може переходити в порядку спадкової трансмісії. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов'язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Спадкоємець може відмовитися від права на обов'язкову частку у спадщині шляхом подачі нотаріусу заяви про те, що зі змістом заповіту він ознайомлений, зміст статті 1241 Цивільного кодексу України йому роз'яснено і він не претендує на одержання обов'язкової частки у спадщині.

Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України закріплено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Зважаючи, на той факт, що позивач, звернулася до суду 02.06.2015 року, а отже з пропуском позовної давності, наслідки якого передбачені в ст. 267 ЦК України.

Згідно ізст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ч. ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі вищезазначеного, дослідивши матеріали справи, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.4, 5, 76, 77, 79, 80, 83, 95, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280 353 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 в інтересах інваліда першої групи з дитинства ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним заповіту, - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду.

Суддя Ванівський Ю.М.