УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 568/1562/18

Провадження № 6/568/37/18

26 листопада 2018 р. м.Радивилів

Радивилівський районний суд Рівненської області у складі:

Головуючого судді Панчука М.В.,

за участю секретаря судових засідань ОСОБА_1

розглянувши подання начальника Радивилівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа,

встановив:

начальник Радивилівського районного відділу ДВС ГТУЮ у Рівненській області ОСОБА_2 звернулася до суду з поданням про вирішення питання щодо тимчасового обмеження у праві виїзду за межі території України боржника ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКП НОМЕР_1, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, без вилучення паспорту до виконання зобов'язань, покладених на нього по сплаті боргу згідно виконавчого листа № 127/25148/17 від 23.05.2018 р., виданого Вінницьким міським судом Вінницької області.

Представник заявника в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд подання за її відсутності.

З огляду на наведене, суд вважає за можливе розглянути подання щодо тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без участі представника заявника, оскільки його відсутність не перешкоджає розгляду заявленого подання.

В обґрунтування свого подання начальник відділу зазначала, що на примусовому виконанні знаходиться виконавчий лист №127/25148/17 від 23.05.2018 року, виданий Вінницьким міським судом Вінницької області про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 боргу в сумі 25000 доларів США, що еквівалентно на день розгляду справи 652300 гривень та стягнення в рівних частинах з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судові витрати в розмірі 6506 грн. по 3253 грн. з кожного.

Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні подання виходячи з наступного.

Статтею 441 ЦПК України передбачено, що тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення. Тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею. Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення. Ухвала про тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути постановлена за поданням державного або приватного виконавця, яким відкрито відповідне виконавче провадження.

З огляду на специфіку виниклих правовідносин та для вирішення спірного питання суд вважає за необхідне звернути увагу на ступне.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Згадані вище права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, які передбачено законом, які є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших і є сумісними з іншими правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.

Заявник в своїх доводах посилається на положення ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та виїзд з України громадян України».

Отже, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду з України та виїзд з України громадян України» громадянинові України може бути тимчасово відмовлено у видачі паспорта, або громадянинові України, який має паспорт, може бути тимчасово відмовлено у виїзді за кордон, зокрема, якщо він ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судовим рішенням, - до виконання зобов'язань.

Тобто, лише у разі ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець може звернутися з поданням до суду за місцезнаходженням органу ДВС щодо встановлення тимчасового обмеження у праві виїзду боржника-фізичної особи або керівника боржника-юридичної особи за межі України до виконання зобов'язань за рішенням.

Інструкція з організації примусового виконання рішень, що набрала чинності з 17 квітня 2012 р. та затверджена наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 р. № 512/5, містить окремий розділ XI «Обмеження у праві виїзду за межі України та заборона в'їзду в Україну», в якому передбачено зміст подання державного виконавця при зверненні до суду.

Відповідно до приписів вище вказаної Інструкції встановлено, що подання державного виконавця про обмеження у праві виїзду за межі України повинно містити підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань. До подання додаються копії виконавчого документа, постанови про відкриття виконавчого провадження, а також інші документи виконавчого провадження, які, на думку державного виконавця, підтверджують ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, відомості про характер та розмір невиконаних зобов'язань боржником. Крім того, копії документів, що додаються до подання мають бути належним чином засвідчені.

Як вбачається з матеріалів справи, до подання державним виконавцем не додано обгрунтованого доказу ухилення боржника від виконання зобовязань. Зокрема, як вбачається із виклику державного виконавця № 6036 від 05.10.2018 року, боржника ОСОБА_3 зобовязано зявитися до виконавця 11.10.2018 року на 10 год 00 хв. (а.с. 8-9). Проте, із копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплату поштового переказу, датою вручення поштового відправлення боржнику ОСОБА_3 зазначено 16.10.2018 року (а.с.10), що свідчить про неналежне повідомлення боржника, та не може бути підтверджуючим фактом ухилення останнього від виконання своїх зобов'язань.

Ухилення боржника від виконання своїх зобов'язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об'єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак воно може мати й принципово інше походження, суб'єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання має змогу виконати зобов'язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин. Тобто, на момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов'язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об'єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.

З огляду на матеріали справи, не можливо зроби висновок щодо повноти вчинення виконавчих дій, натомість вбачається відсутність доказів на підтвердження факту ухилення боржника від виконання своїх боргових зобов'язань.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В матеріалах справи не містяться беззаперечні докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки щодо невиконання боржником зобовязання через виїзд до іншої країни, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів третьої особи без вжиття таких заходів обмеження боржника у праві виїзду за межі України не містяться в матеріалах справи та не вбачаються в письмових доводах заявника.

З огляду на викладене можна зробити висновок про необґрунтованість подання ДВС через недоведеність обставин, на які посилається заявник. Тобто, останній не обґрунтував необхідність вжиття заходів щодо обмеження боржника у праві виїзду відповідно до встановленого законодавством порядку, не вказав в чому полягає очевидна небезпека залишення країни боржником та ухилення останнього від виконання обовязків покладених на нього судовим рішенням.

За змістом ст. 441 ЦПК України вирішення питання про тимчасове обмеження конституційного права за поданням державного виконавця будується на активній позиції заявника щодо обґрунтування заявлених вимог, оскільки саме він зобов'язаний довести суду з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.

Проаналізувавши викладене, а також оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що державним виконавцем не надано доказів, які свідчили б про те, що боржник ухиляється від виконання зобов'язань, покладених на нього судом.

Керуючись ст.ст. 258, 260, 441 ЦПК України,

ухвалив:

у задоволенні подання начальника Радивилівського районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Рівненській області ОСОБА_2 про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника без вилучення паспортного документа - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Радивилівський районний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя М.В. Панчук