Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 755/9929/15-ц

провадження № 61-4659св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач -публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 як представника ОСОБА_4 на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року в складі судді Яровенко Н. О. та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 рокув складі колегії суддів: Желепи О. В., Кабанченко О. А., Рубан С. М.,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Актив-Банк» (далі - ПАТ «КБ «А-Банк»)звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позову зазначало про те, що між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_4 26 червня 2012 укладено кредитний договір № 0626/01 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк відкрив відповідачу відновлювальну кредитну лінію й надав кредит на поточні потреби з лімітом 1 270 000 грн, зі сплатою 25 % річних за користування кредитними коштами та строком дії до 21 грудня 2012 року. Додатковими договорами внесені зміни до кредитного договору та визначено розмір процентної ставки за користування кредитними коштами 23,5 % річних, а починаючи з 26 грудня 2013 року 25, 5 % річних, зі строком погашення кредиту до 25 червня 2014 року.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного договору станом на 02 квітня 2015 року виникла заборгованість, яка становить 1 230 010, 96 грн.

Повторним заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «КБ «А-Банк» 1 230 010,96 грн заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не виконав умови укладеного кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що рішення районного суду є законним і обґрунтованим.

У касаційній скарзі, поданій 26 вересня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 як представник ОСОБА_4 просить скасувати заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Належне виконання умов кредитного договору було забезпечено договором застави, укладеним між банком та відповідачем, за умовами якого відповідач передав у заставу розміщений в банку депозитний вклад у розмірі 1 400 000 грн. Зарахування суми заставного депозитного вкладу в рахунок заборгованості за кредитним договором було узгоджено сторонами. Списання заставного депозиту, який забезпечував кредит разом зі стягненням із споживача суми кредиту, порушує права на мирне володіння своїм майном, гарантоване статтею 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Дніпровського районного суду м. Києва.

26 січня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення Гурського Г. Ю. як представника ПАТ «КБ «А-Банк» на касаційну скаргу, мотивовані тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 січня 2018 справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Колегія суддів дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суди встановили, що 26 червня 2012 між ПАТ «КБ «Актив-Банк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 0626/01, за умовами якого відповідачу відкрито відновлювальну кредитну лінію з лімітом заборгованості, що не повинен перевищувати 1 270 000 грн, зі сплатою 25 % річних з кінцевим строком повернення до 21 грудня 2012 року.

26 червня 2012 року ОСОБА_4 підписав розпорядження № 1, яке є додатком № 1 до кредитного договору, яким він доручив ПАТ «КБ «А-Банк», на виконання своїх зобов'язань за кредитним договором № 0626/01 від 26 червня 2012 року, списувати грошові кошти з рахунку НОМЕР_1, відкритому в цьому банку, на погашення суми процентів, основного боргу, пені, комісій, штрафних санкцій та інших платежів, що виникли або виникнуть у майбутньому за вказаним кредитним договором у строки та згідно з черговістю, встановленою договором.

Додатковими договорами від 19 грудня 2012 року та 19 грудня 2013 року внесені зміни до кредитного договору щодо розміру процентної ставки за користування кредитними коштами та строку погашення кредиту. Розмір процентної ставки за користування кредитними коштами змінено на 23,5 % річних, а починаючи з 26 грудня 2013 року на 25,5 % річних, строк погашення кредиту змінено з 21 грудня 2012 року на 25 червня 2014 року.

26 червня 2012 року між ПАТ «КБ «А-Банк» та ОСОБА_4 укладено договір банківського вкладу «Актив класичний плюс» «№37/0626/02Ф (далі - договір банківського вкладі), за умовами якого банк прийняв у відповідача на депозитний рахунок грошові кошти в тимчасове користування в розмірі 1 400 000 грн, на строк до 26 грудня 2012 року, до якого додатковими договорами від 26 червня та 18 грудня 2012 року внесені зміни, зокрема, продовжено строк дії договору до 26 червня 2013 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, заставою.

На забезпечення належного виконання ОСОБА_4 умов кредитного договору 26 червня 2012 року між банком та ОСОБА_4 укладено договір застави грошових коштів № 0626/01/S-1 (далі - договір застави), за умовами якого відповідач передав у заставу банку 1 400 000 грн, що розміщені на депозитному рахунку НОМЕР_1, відкритому у ПАТ «КБ «А-Банк».

Пунктом 3.4.7 договору банківського вкладу «Актив класичний плюс» «№37/0626/02Ф з урахуванням внесених додатковими договорами змін, передбачено, що у разі настання строку виконання будь-якого зобов'язання вкладника перед банком за кредитним договором, та/або у разі невиконання (неналежного) виконання вкладником перед банком зобов'язань за кредитним договором, та/або невиконанням або неналежним виконанням вкладником зобов'язань за договором застави укладеним між банком та вкладником, в разі загрози втрати предмета застави за договором застави (арешт, примусове списання за зобов'язаннями третіх осіб тощо) та/або у разі дострокового витребування вкладником депозитного вкладу, банк має право на договірне списання грошових коштів у сумі боргу вкладника за кредитним договором з депозитного рахунку вкладника НОМЕР_1, відкритого в ПАТ «КБ «А-Банк», а вкладник у свою чергу уповноважує банк на таке списання грошових коштів у погашення заборгованості вкладника перед банком за кредитним договором

26 червня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до банку із заявою про перерахування грошових коштів за договором банківського вкладу на його рахунок, відкритий у цьому банку НОМЕР_1.

В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави)(стаття 572 ЦК України).

Отже, перерахування банком грошових коштів з рахунку банківського вкладу на погашення заборгованості відповідача за кредитним договором є правом банку, а не його обов'язком.

У правовідносинах, які склалися між сторонами, банк обрав інший спосіб захисту порушеного права щодо невиконання умов кредитного договору, а саме звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_4 заборгованості за кредитним договором, яка станом на 02 квітня 2015 року становить 1 230 010, 96 грн, в тому числі: 1 230 000 грн простроченої заборгованості за кредитом; 10,96 грн заборгованості за простроченими процентами за кредитом.

Ураховуючи наведене, доводи відповідача про обов'язок банку погасити заборгованість, що виникла за кредитним договором саме за рахунок заставного депозиту, є необґрунтованими.

Щодо доводів ОСОБА_4 про зарахування зустрічних однорідних вимог слід зазначити наступне.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 вересня 2014 року № 545 «Про віднесення ПАТ «КБ «А-Банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02 вересня 2014 року № 79 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «А-Банк», згідно з яким з 03 вересня 2014 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «КБ «А-Банк» .

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 24 грудня 2014 № 158 розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «А-банк».

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, зарахуванням (стаття 601 ЦК України).

Відповідно до статті 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін за одночасної наявності трьох умов: вимога про зарахування є зустрічною; вимога є однорідною; строк виконання за зустрічною вимогою або настав, або невстановлений договором, або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог у випадках, встановлених договором або законом.

Згідно з частиною четвертою статті 110 ЦК України особливості ліквідації банків встановлюються законом про банки і банківську діяльність.

Статтею 93 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено порядок здійснення ліквідатором заходів щодо підготовки задоволення вимог кредиторів, якою передбачено, зокрема, складання переліку акцептованих банком вимог кредиторів для затвердження Національним банком України.

Після затвердження переліку вимог кредиторів їх задоволення здійснюється в порядку, встановленому статтею 96 вищевказаного Закону.

Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальним законом, який має пріоритет перед іншими нормами законодавства під час дії тимчасової адміністрації та ліквідації банків, а також у питаннях регулювання правовідносин у сфері гарантування вкладів фізичних осіб.

Цим Законом передбачено особливий порядок задоволення вимог кредиторів згідно встановленої черговості та неприпустимість задоволення вимог кредиторів поза межами ліквідаційної процедури та не передбачено способу задоволення вимог кредиторів до банку шляхом поєднання боржника та кредитора в одній особі.

Відповідно до статті 34 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції на час введення тимчасової адміністрації) під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно з частиною п'ятою статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції на час введення тимчасової адміністрації) під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема, щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку. Зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), поєднанням боржника і кредитора в одній особі.

Згідно із ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції на час введення тимчасової адміністрації) протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду.

Відповідно до частини шостої статті 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції на час введення тимчасової адміністрації) уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури.

Статтею 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (в редакції на час введення тимчасової адміністрації) встановлена черговість та порядок задоволення вимог до банку, згідно якої кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості: зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян; грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку; вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини п'ятої статті 12 цього Закону; вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом; вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування; вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності); інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом; вимоги за субординованим боргом.

Отже, у будь-якому разі в період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону, у зв'язку з чим припинення зобов'язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не допускається.

Вказаним Законом встановлений певний порядок погашення вимог до банку, який ліквідується, а тому зарахування зустрічних вимог у процедурі ліквідації банку може призвести до порушення порядку погашення вимог кредиторів, встановленого Законом України «Про банки і банківську діяльність».

Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2047цс16.

Встановивши, що станом на час введення в ПАТ «КБ «А-Банк» тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію відповідач не виконав умови укладеного кредитного договору, в результаті чого існує заборгованість, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України (у редакції станом на час розгляду справи судами), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального або процесуального права, та по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Частиною першої статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. І.Крат

В. П.Курило