Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 752/13032/16-ц

провадження № 61-1582зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.

розглянув у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення безпідставно отриманих коштів за заявою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про перегляд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року, рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що згідно з розписками від 21 лютого 2013 року, від 30 квітня 2013 року, від 27 червня 2013 року, від 15 серпня 2013 року та від 17 січня 2014 року ОСОБА_6 передав ОСОБА_3 грошові кошти на загальну суму 1 508 000 доларів США в рахунок поетапної оплати за належні ОСОБА_3 корпоративні права у Товаристві з обмеженою відповідальністю «ЛІРА-2000» (далі - ТОВ «ЛІРА-2000»). 06 липня 2016 року між ним та ОСОБА_6 було укладено договір відступлення права вимоги, за яким він набув право вимоги до ОСОБА_3 за вказаними розписками і став його новим кредитором. 08 липня 2016 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за яким ОСОБА_2 поручився відповідати за зобов'язаннями ОСОБА_3 солідарно з останнім у межах 100 тис. грн. Вказані грошові кошти ОСОБА_2 зобов'язаний був повернути до 15 серпня 2016 року, однак свого обов'язку не виконав. ОСОБА_3 відмовився від виконання своїх зобов'язань, не передав належну йому частку у статутному капіталі ТОВ «Ліра-2000», натомість продав цю частку Товариству з обмеженою відповідальністю «ОІЛСІ» (далі - ТОВ «ОІЛСІ»), а не ОСОБА_6, як це було передбачено у розписках. На його вимоги про повернення коштів ОСОБА_3 не реагував, кошти, які він таким чином безпідставно отримав, не повернув. Крім того, ОСОБА_4 - дружина ОСОБА_3 - надавала згоду на відчуження її чоловіком частки у статутному капіталі ТОВ «Ліра-2000». Отримані за це кошти були використані в інтересах сім'ї, тому вона має нести солідарну з чоловіком відповідальність. Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути на свою користь: солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - 100 тис. грн основного боргу за розписками; стягнути солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - 37 666 649,08 грн (еквівалент 1 508 000 доларів США) основного боргу за розписками, 18 044 110,35 грн - пені за порушення виконання зобов'язання, 2 011 462 грн - трьох процентів річних за порушення виконання зобов'язання, 21 852 017,79 грн - інфляційних втрат у зв'язку з порушенням виконання зобов'язання та понесені судові витрати.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 100 тис. грн основного боргу за розписками. Стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 37 666 649,08 грн основного боргу за розписками. Стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 21 852 017,73 грн інфляційних витрат. Стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 2 011 462 грн трьох процентів річних за порушення виконання зобов'язання. Стягнуто на користь ОСОБА_1 солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 6 890 грн. В решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3, отримавши грошові кошти від ОСОБА_6 за передачу належної йому частки у ТОВ «Ліра-2000», не виконав своїх зобов'язань, продав цю частку іншій особі та не повернув позичальнику отримані кошти, які стали безпідставно набутими. При цьому суд відмовив у стягненні пені за порушення виконання грошового зобов'язання, оскільки грошові кошти, передані ОСОБА_3 за розписками, не є позикою в розумінні статті 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а є безпідставно набутим майном (стаття 1212 ЦК України). Отримані ОСОБА_3 кошти використані в інтересах сім'ї і зі згоди дружини, тому його дружина ОСОБА_4 повинна нести солідарну з ним відповідальність перед позивачем.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року в частині задоволення позову до ОСОБА_4 та про стягнення з ОСОБА_3 інфляційних втрат та трьох процентів річних за порушення виконання зобов'язання скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові в цій частині. В решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_6 будь-яких вимог до ОСОБА_3 не заявляв, а ОСОБА_1, після відступлення права вимоги за розписками, звернувся з претензією до ОСОБА_3 15 серпня 2016 року, а з позовом до суду - 22 серпня 2016 року, у зв'язку з чим прострочення виконання грошового зобов'язання не відбулося. Сторони передбачили грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, судом першої інстанції стягнуто суму у гривні за офіційним курсом долара США до національної валюти на день платежу, тому відсутні підстави для стягнення інфляційних втрат згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. Також позивачем не доведено, що отримані грошові кошти ОСОБА_3 були використані в інтересах сім'ї і зі згоди дружини, тому рішення суду в частині солідарного стягнення з неї грошових коштів ухвалено на припущеннях.

Ухвалою колегії суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, касаційні скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 та представника ОСОБА_3 - ОСОБА_8 відхилено. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 23 січня 2017 року в нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені з додержанням положень процесуального закону та узгоджуються з нормами матеріального права, які правильно застосовані. Доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують, на законність судових рішень не впливають.

12 грудня 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року, рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, в якій просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвати нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 з передбачених пунктами 1 та 4 частини першої статті 355 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час подання заяв про перегляд судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), підстав неоднакового застосування судами касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, а саме статті 1212 ЦК України, а також невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

На підтвердження зазначених підстав подання заяви про перегляд представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 послався на постанову Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, постанови Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-129гс14 та від 25 лютого 2015 року у справі № 6-11гс15, а також на постанови Судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі № 6-88цс13 та від 07 червня 2017 року у справі № 923/1233/15.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

28 грудня 2017 року Верховним Судом України заяву представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про перегляд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року, рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 січня 2018 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду міста Києва, а ухвалою від 08 червня 2018 року справу призначено до розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до пунктів 1 та 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року заява про перегляд судових рішень у цивільних справах може бути подана виключно з підстав: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах; невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права.

Частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року передбачено, що Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що згідно з розпискою від 21 лютого 2013 року ОСОБА_6 передав ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 440 тис. доларів США; згідно з розпискою від 30 квітня 2013 року - 115 тис. доларів США; згідно з розпискою від 27 червня 2013 року - 233 тис. доларів США; згідно з розпискою від 15 серпня 2013 року - 400 тис. доларів США в рахунок поетапної оплати за належні ОСОБА_3 корпоративні права у ТОВ «Ліра-2000». Згідно з розпискою від 17 січня 2014 року ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 320 тис. доларів США в рахунок оплати за належну йому частку у ТОВ «Ліра-2000».

Зі змісту вказаних розписок судами безспірно встановлено, що ОСОБА_3 отримав грошові кошти від ОСОБА_6, зобов'язавшись відчужити йому належні корпоративні права у ТОВ «Ліра-2000».

Однак 06 листопада 2014 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу відчужив належні йому 100 % частки у ТОВ «Ліра-2000» не ОСОБА_6, як це було передбачено розписками, а ТОВ «ОІЛСІ».

06 липня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого ОСОБА_1 набув право вимоги до ОСОБА_3 за вищевказаними невиконаними зобов'язаннями перед ОСОБА_6

08 липня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки, за яким ОСОБА_2 поручився відповідати солідарно за зобов'язаннями ОСОБА_3 у межах 100 тис. грн до 15 серпня 2016 року.

Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанцій, з висновками яких погодився суд касаційної інстанції, виходили з того, що між сторонами виникли не позикові правовідносини (стаття 1046 ЦК України), а правовідносини щодо набуття майна без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), що регулюються статтею 1212 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року, якою рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року у нескасованій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року у цій справі залишено без змін, серед іншого, зазначено, що аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) - це відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна та які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому вона відпала.

Отже, для виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.

Вищезгадані розписки ОСОБА_3, за якими він отримав від ОСОБА_6 грошові кошти в рахунок оплати за належну йому частку в ТОВ «ЛІРА-2000», в силу статті 207 ЦК України є правочином.

Взаємні цивільні права й обов'язки сторін договору згодом відпали і перетворилися у збереження ОСОБА_3 майна (коштів) без відповідної правової підстави

Разом з тим у справі № 6-88цс13, в якій ухвалена надана заявником для порівняння постанова Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року, судами встановлено, що 31 травня 2006 року ОСОБА_3 передав ОСОБА_2 кошти в розмірі 1 млн 600 тис. доларів США для зберігання як гарантовану суму для придбання 134 земельних ділянок, що знаходяться на території ГО СТ &q?ня;Українська земля&q?но;, про що відповідач написав розписку і зобов'язався гарантувати повернення цих коштів до оформлення ОСОБА_4 довіреностей на купівлю-продаж цих земельних ділянок. ОСОБА_1, який був партнером ОСОБА_3 по бізнесу, у телефонному режимі попросив зазначити в розписці і його для того, щоб брати участь у даному проекті. Під час передачі коштів ОСОБА_2 ОСОБА_1 присутнім не був, оскільки знаходився за кордоном, в Ізраїлі. Згідно з його поясненнями він коштів у банку не брав, будь-яких підтверджень про зняття коштів із рахунку в банку не має. Відповідно до показань свідків ОСОБА_3 передавав відповідачу свої кошти. Згідно з показаннями ОСОБА_3 ОСОБА_2 виконав свої зобов'язання стосовно передачі коштів відповідному представнику продавців і 134 договори купівлі-продажу земельних ділянок були укладені й нотаріально посвідчені. Після цього ОСОБА_3 надав ОСОБА_2 розписку про відсутність будь-яких із його боку претензій щодо виконання останнім домовленостей за укладеними угодами. За таких фактичних обставин Верховний Суд України дійшов правових висновків про те, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, з метою його зберігання та передачі для придбання у майбутньому земельних ділянок. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу.

У постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14 міститься висновок про те, що норма статті 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. У справі суди встановили, що між сторонами існують договірні відносини. Той факт, що, як вказав суд касаційної інстанції, договір сторонами укладено у формі, яка не відповідає вимогам закону, не свідчить про те, що він не є укладеним, а тому судом помилково застосовано статтю 1212 ЦК України.

Такий же правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду України від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-129гс14. У справі суди встановили, що між сторонами було укладено договір про оплатне виконання замовлення з розробки та впровадження корпоративної інформаційної системи обліку господарської діяльності підприємства, а кошти, які ТОВ «ТК «Урожай» просить стягнути з ТОВ «1С-Теллур», отримано останнім як оплата за роботи, які повинні бути виконані за договором. Отже, такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

У справі № 6-11гс15, в якій ухвалена постанова Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року, судами встановлено, що між Міністерством оборони України та дочірнім підприємством Державної компанії «Укрспецекспорт» - Державної госпрозрахункової зовнішньоторговельної та інвестиційної фірми «Укрінмаш» було укладено договори про відчуження та реалізацію військового майна на зовнішньому ринку, кошти, які позивач просив стягнути з відповідача, отримано останнім як розрахунок за реалізоване військове майно, отже, такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано у порядку статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення.

У наданій для порівняння постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року № 6-189гс17 зазначено про встановлені судами обставини, згідно з якими між сторонами у справі було укладено договір поруки, забезпечене порукою зобов'язання не виконано, спірні кошти сплачено поручителем на виконання договору поруки, який недійсним не визнано. Правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК, у тому числі й щодо вимоги повернути поручителю кошти, сплачені ним на виконання зобов'язання, забезпеченого порукою.

Отже, в усіх справах, в яких ухвалені судові рішення Верховного Суду України, надані заявником для порівняння, судами встановлено наявність між сторонами спору договірних правовідносин, які на час вирішення справ не були припинені, що виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України. У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, що взаємні цивільні права й обов'язки сторін договору згодом відпали і перетворилися (трансформувалися) у збереження відповідачем грошових коштів позивача без відповідної правової підстави, тобто у виникнення зобов'язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України.

Таким чином, вказані заявником постанови Верховного Суду України не свідчать про невідповідність судового рішення суду касаційної інстанції у справі, яка переглядається, викладеному у цих постановах висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, оскільки у справах, за результатами перегляду яких їх ухвалено, та у справі, яка переглядається, суди встановили різні фактичні обставини. Тому відсутня підстава для перегляду, передбачена пунктом 4 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року.

У поданій представником ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заяві, в якій він як на підставу її подання послався, зокрема на пункт 1 частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року, не наведено жодного прикладу неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, і не зазначено відповідних судових рішень.

З огляду на викладене обставини, які стали підставами для перегляду справи, не підтвердилися, у зв'язку з чим відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України 2004 року в задоволенні заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом необхідно відмовити.

Враховуючи, що ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2018 року було зупинено виконання рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року до закінчення провадження у цій справі, у зв'язку із залишенням заяви про перегляд без задоволення необхідно поновити виконання вказаних судових рішень.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України 2004 року, пунктом 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 про перегляд рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року, рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року відмовити.

Поновити виконаннярішення Голосіївського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 04 квітня 2017 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик