Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 592/9231/15-ц

провадження № 61-13543св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Сумського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк»,
відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергомаш»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Сумського обласного управління Акціонерного товариства «Ощадбанк» на рішення Апеляційного суду Сумської області від 02 червня 2016 року у складі колегії суддів: Криворотенка В. І., Дубровної В. В., Кононенко О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Сумського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» (далі - ПАТ «Ощадбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергомаш» (далі - ТОВ «Енергомаш»), про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 15 травня 2012 року між ПАТ «Ощадбанк» і ТОВ «Енергомаш» укладено договір кредитної лінії, за умовами якого банк надав ТОВ «Енергомаш» кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) у сумі 500 000 грн з остаточним строком повернення не пізніше 14 травня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язання за цим договором кредитної лінії 15 травня 2012 року між ПАТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1, ОСОБА_2, укладено окремі договори поруки, відповідно до умов яких поручителі зобов'язуються перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за несвоєчасне та неповне виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

15 травня 2015 року банк направив ТОВ «Енергомаш» вимогу про усунення порушення зобов'язання за договором кредитної лінії, яка залишена без задоволення. 15 травня 2015 року поручителям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 направлені повідомлення з вимогою погасити заборгованість за кредитним договором.

На підставі викладеного, зменшивши позовні вимоги, ПАТ «Ощадбанк» просило в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором кредитної лінії від 15 травня 2012 року стягнути з поручителів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 як солідарних боржників заборгованість у розмірі 138 145,59 грн, з яких: 38 155,68 грн - заборгованість за кредитом; 660,94 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 2 096,52 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 240,05 грн - прострочена комісія за кредитом; 88 184,57 грн - пеня за простроченим кредитом та відсотками; 4 758,82 грн - інфляційні втрати; 4 049,01 грн - 3 % річних від простроченої суми.

Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 лютого 2016 року (у складі судді Косолап М. М.) позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії від 15 травня 2012 року у розмірі 109 961,02 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 38 155,68 грн; заборгованість за нарахованими відсотками - 660,94 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 2 096,52 грн; прострочена комісія за кредитом - 240,05 грн; пеня за простроченим кредитом та відсотками - 60 000 грн; інфляційні втрати - 4 758,82 грн; 3 % річних від простроченої суми - 4 049,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії від 15 травня 2012 року у розмірі 109 961,02 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 38 155,68 грн; заборгованість за нарахованими відсотками - 660,94 грн; заборгованість за простроченими відсотками - 2 096,52 грн; прострочена комісія за кредитом - 240,05 грн; пеня за простроченим кредитом та відсотками - 60 000 грн; інфляційні втрати - 4 758,82 грн; 3 % річних від простроченої суми - 4 049,01 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ТОВ «Енергомаш» взятих на себе зобов'язань щодо повернення кредиту та процентів за користування ним належним чином не виконувало, допустило прострочення, внаслідок чого станом на 03 грудня 2015 року утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню. При цьому відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України, суд визнав за можливе зменшити розмір нарахованої банком пені до 60 000 грн, оскільки її розмір значно перевищує суму заборгованості за кредитним договором.

Рішенням Апеляційного суду Сумської області від 02 червня 2016 року рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 24 лютого 2016 року змінено, викладено резолютивну частину в наступній редакції: позов ПАТ «Ощадбанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, який є солідарним боржником з позичальником TOB «Енергомаш», на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії від 15 травня 2012 року, яка утворилася станом на 03 грудня 2015 року, в сумі 68 320,22 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 29 512,39 грн; пеня за прострочення кредитом та відсотками - 30 000 грн; інфляційні втрати - 4 758,82 грн; 3 % річних - 4 049,01 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2, яка є солідарним боржником з позичальником TOB «Енергомаш», на користь ПАТ «Ощадбанк» заборгованість за договором кредитної лінії від 15 травня 2012 року, яка утворилася станом на 03 грудня 2015 року, в сумі 68 320,22 грн, з яких: заборгованість за кредитом - 29 512,39 грн; пеня за прострочення кредитом та відсотками - 30 000 грн; інфляційні втрати - 4 758,82 грн; 3 % річних - 4 049,01 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що зобов'язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору, тому на підставі статей 526, 1046, 1049, 1050 ЦК України боржник зобов'язаний повернути суму позики з урахуванням індексу інфляції, сплатити 3 % та пеню. При цьому, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд врахував обставини справи, взяв до уваги ступінь добросовісності виконання позичальником обов'язків за кредитним договором, який продовжував погашати заборгованість під час розгляду справи, та зазначив, що наявні підстави для зменшення розміру пені.

У касаційній скарзі, поданій у липні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Ощадбанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував, що рішенням суду першої інстанції вже було зменшено розмір пені, що відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14. Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про зменшення розміру заборгованості за тілом кредиту на 13 000 грн, які підприємство сплатило в рахунок погашення заборгованості після подання банком до суду розрахунку суми заборгованості станом на 03 грудня 2016 року.

15 березня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Апеляційний суд установив, що 15 травня 2012 року між ПАТ «Ощадбанк» і ТОВ «Енергомаш» укладено договір кредитної лінії та додаткові угоди до нього, за умовами якого банк надав ТОВ «Енергомаш» кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) у сумі 500 000 грн з остаточним терміном повернення не пізніше 14 травня 2015 року.

15 травня 2012 року на забезпечення виконання зобов'язання за договором кредитної лінії від 15 травня 2012 року між ПАТ «Ощадбанк» та відповідачами було укладено договори поруки, яким передбачено, що поручителі зобов'язуються перед кредитором відповідати солідарно в повному обсязі за несвоєчасне та повне виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, а також додатковими договорами до нього, що укладені та можуть бути укладені в майбутньому.

05 грудня 2014 року між ПАТ «Ощадбанк» та відповідачами ОСОБА_2 і ОСОБА_1, з кожним окремо, було укладено додаткові договори № 2 до договорів поруки від 15 травня 2012 року.

15 травня 2015 року позивач направив ТОВ «Енергомаш» вимогу про усунення порушення зобов'язань за договором кредитної лінії від 15 травня 2012 року.

15 травня 2015 року ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Сумське обласне управління АТ «Ощадбанк» направив поручителям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 повідомлення № 12-19/123 про погашення заборгованості перед банком за договором кредитної лінії.

ТОВ «Енергомаш» своїх зобов'язань за договором кредитної лінії від 15 травня 2015 року перед позивачем не виконало у повному обсязі, допустивши прострочення, внаслідок чого станом на 03 грудня 2015 року утворилася заборгованість, згідно з наданим позивачем розрахунком, у розмірі 138 145,59 грн з яких: 38 155,68 грн - заборгованість за кредитом; 660,94 грн - заборгованість за нарахованими відсотками; 2 096,52 грн - заборгованість за простроченими відсотками; 240,05 грн - прострочена комісія за кредитом; 88 184,57 грн - пеня за простроченим кредитом та відсотками; 4 758,82 грн - інфляційні втрати; 4 049,01 грн - 3 % річних від простроченої суми.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

Згідно з договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).

Установлено, що під час розгляду справи в суді першої інстанції і до ухвалення рішення місцевим судом третя особа у справі ТОВ «Енергомаш» сплатило в рахунок погашення заборгованості 13 000 грн, проте ці кошти не були враховані місцевим судом.

Отже, апеляційний суд правильно встановив, що розмір заборгованості за кредитом станом на 03 грудня 2015 року з урахуванням надходжень до 24 лютого 2016 року (дата ухвалення рішення) становить 126 504,79 грн, в тому числі: за кредитом - 29 512, 39 грн, нарахована пеня - 88 184, 57 грн, інфляційні втрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 4 758, 82 грн; 3% річних від прострочених сум заборгованості за кредитом - 4 049, 01 грн.

За змістом частини першої статті 10 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що, вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен оцінити, чи є цей випадок винятковим, виходячи із інтересів сторін, які заслуговують на увагу; ступеню виконання зобов'язання боржником; причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної особи (у тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідки) тощо.

При цьому зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.

Виходячи з принципів справедливості та розумності судового рішення, суд апеляційної інстанції на підставі досліджених доказів дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру пені.

Істотними обставинами в розумінні частини третьої статті 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

У справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції, встановивши, що розмір неустойки значно перевищує розмір боргового зобов'язання, та врахувавши майновий стан відповідача, обставини справи, взяв до уваги ступінь добросовісності виконання позичальником обов'язків за кредитним договором, а також те, що відповідачі вживають заходів для погашення заборгованості, та додані платіжні доручення від 11 лютого 2016 року і від 18 лютого 2016 року про сплачені у рахунок погашення заборгованості суми, дійшов обґрунтованого висновку про можливість зменшення розміру неустойки.

Отже, суд апеляційної інстанції повно та всебічно дослідив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для вирішення спору та правомірно застосував законодавчо регламентоване право щодо зменшення розміру пені, цим самим забезпечивши баланс майнових інтересів обох сторін.

Доводи касаційної скарги про врахування апеляційним судом сплати коштів у рахунок погашення заборгованості вже після подання банком до суду розрахунку суми заборгованості станом на 03 грудня 2016 року не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не мав можливості надати суду докази такої сплати у судовому засіданні, призначеному на 24 лютого 2016 року, у зв'язку з неналежним повідомленням ТОВ «Енергомаш» про розгляд справи, а судові повістки повернені за строком зберігання.

Із пояснень відповідача вбачається, що директор ТОВ «Енергомаш» ОСОБА_1 прибув у судове засідання о 16.00, однак йому повідомили, що справу розглянуто без участі сторін о 08.30 та ухвалено рішення. Отже, враховуючи вищевикладене, апеляційний суд правомірно взяв до уваги платіжні доручення від 11 лютого 2016 року в сумі 8 000 грн та від 18 лютого 2016 року в сумі 5 000 грн.

Посилання позивача у касаційній скарзі на те, що оскаржене судове рішення в частині зменшення розміру неустойки не містить належного обґрунтування, з якого суд виходив при зменшенні пені, чим порушено інтереси позивача, є безпідставним, оскільки суд перевірив та надав належну оцінку співвідношенню розміру заподіяних позивачу збитків та заявлених до стягнення сум. З урахуванням того, що основна сума боргу з відсотками складає 40 913,14 грн, а пеня, яка була заявлена до стягнення, складає 88 184,57 грн, що значно перевищує розмір суми боргу з відсотками, апеляційний суд з урахуванням принципів справедливості та розумності зменшив розмір пені до 30 000 грн.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції не порушив норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Сумського обласного управління акціонерного товариства «Ощадбанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Сумської області від 02 червня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська