Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 307/3050/15-ц

провадження № 61-21674св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року у складі суддів: Кожух О. А., Бисаги Т. Ю., Фазикош Г. В.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 25 липня 2006 року між

Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк»,

(далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ

КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір

№ MKX0SE00000297, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 15 000, 00 грн, зі сплатою 24 процентів річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_2 зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яку з неї стягнуто заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада

2011 року, у розмірі 83 958, 21 грн.

Ураховуючи, що заборгованість за кредитним договором не погашена, кредитні кошти не повернуто, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 173 476, 81 коп., з яких: 7 812, 04 грн - заборгованість за кредитом, 52 693, 77 грн - заборгованість за відсотками, 3 600, 00 грн - комісія, 109 371, 00 - заборгованість по сплаті пені.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 січня

2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість

за кредитним договором у розмірі 42 452, 62 грн, з яких:

21 522, 53 грн - заборгованість із сплати процентів за кредитом;

20 930, 09 грн - пеня за період з 23 вересня 2014 року по 23 вересня

2015 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки відповідач не повернула коштів за кредитним договором, з неї підлягають стягненню відсотки за їх користування за період, який не був охоплений заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 16 листопада 2012 року та пеня за один рік, що передував зверненню до суду з цим позовом. Строк звернення до суду не пропущено, оскільки він був перерваний зверненням банку до суду з позовом у жовтні 2012 році. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, оскільки заявлені банком суми були стягнуті попереднім судовим рішенням.

Рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що строк виконання зобов'язань за кредитним договором настав 24 липня 2009 року, вперше позивач звернувся до суду з позовом до Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська у жовтні 2012 року, тобто поза межами позовної давності, а тому зазначена обставина не може свідчити про переривання позовної давності. Крім того, заочне рішення Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 16 листопада 2012 року, на яке посилався суд першої інстанції скасовано, та рішенням Індустріального районного суду

м. Дніпропетровська від 07 квітня 2016 року у задоволені позову

ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено за спливом позовної давності.

Ураховуючи, що право кредитора на захист своїх інтересів виникло 24 липня 2009 року, а із зазначеним позовом банк звернувся у вересні 2015 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, позовні вимоги банку не підлягають задоволенню.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у березні 2017 року,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просило скасувати рішення апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та пені у межах строку позовної давності, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що закінчення строку дії договору не звільняє позичальника від обов'язку сплати грошових коштів за користування кредитними коштами та відповідальності за несвоєчасне їх повернення. Розрахунок процентів здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом на суму залишку заборгованості, а тому банк має право на стягнення належних йому сум в межах строку позовної давності, за період з 18 червня 2012 року по 18 червня 2015 року та пені в межах річного строку позовної давності за період з 18 червня 2014 року по 18 червня 2015 року, що свідчить про неправильне застосування апеляційним судом частини четвертої статті 267 ЦК України.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

11 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Судами установлено, що відповідно до умов укладеного між

сторонами кредитного договору від 25 липня 2006 року № MKХ0SE00000297, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 15 000, 00 грн зі сплатою за його користування 24 процентів на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, строком до 24 липня 2009 року.

У жовтні 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» (далі - ПАТ «Акцент-Банк»), ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 16 листопада 2012 року позов задоволено.

Стягнуто у солідарному порядку з ОСОБА_3, ПАТ «Акцент-Банк» на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором, розмір якої станом на 25 вересня 2012 року становить 83 958, 21 грн, з яких: 7 812, 04 грн - заборгованість за кредитом; 31 171, 24 грн - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 3 600, 00 грн - комісія;

41 374, 93 коп. - пеня. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 лютого 2016 року задоволено заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 16 листопада

2012 року, зазначене судове рішення скасовано, а справу призначено до судового розгляду у загальному порядку.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська

від 07 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено з підстав пропуску строку позовної давності.

ПАТ КБ «ПриватБанк» обгрунтовував позовні вимоги посиланням на те, що ОСОБА_1 не виконала зобов'язання за кредитним договором, а тому закінчення строку дії договору не звільняє позичальника від обов'язку сплати процентів за користування кредитними коштами та відповідальності за несвоєчасне їх повернення, у зв'язку з чим нарахування процентів здійснюється у межах загальної позовної давності, а нарахування пені - у межах річного строку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з пунктом 1. 1 кредитного договору від 25 липня 2006 року сторони погодили строк повернення кредитних коштів до 24 липня 2009 року включно.

Відтак, у межах строку кредитування ОСОБА_1 зобов'язана повертати позивачеві кредитні кошти та сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами з 15 по 20 числа кожного місяця.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитними коштами припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеному у постанові

від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), у якому Велика Палата Верховного Судувідступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 грудня 2015 року у справі № 6-249цс15, зазначивши, що після спливу дії договору право кредитора на стягнення процентів за кредитом і пені за процентами припинилося, а тому вимоги про їх стягнення у межах позовної давності, обчисленої за три роки (для процентів) й один рік (для пені) до дня звернення до суду, задоволенню не підлягають.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором за період з 18 червня 2012 року по

18 червня 2015 року щодо сплати процентів, та пені за період з 18 червня

2014 року по 18 червня 2015 року з підстав спливу позовної давності, апеляційний суд не перевірив правомірність нарахування позивачем зазначеної заборгованості, а відтак правових підстав для застосування спливу позовної давності.

З аналізу положень статей 256, 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини «позовна давність» - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року).

Ураховуючи, що право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку дії договору - 24 липня 2009 року, а тому починаючи з 25 липня 2009 року позивач не мав права нараховувати проценти за користування кредитом та пеню, а тому до вимог позивача про стягнення процентів за період з 18 червня 2012 року по 18 червня 2015 року та пені за період з 18 червня 2014 року по 18 червня 2015 року позовна давність не може бути застосована, оскільки такі вимоги є необгрунтованими.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що суди попередніх інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, але неправильно застосували норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості по сплаті процентів користування кредитними коштами за період з 18 червня 2012 року по 18 червня 2015 року, та нарахування пені за період з 18 червня 2014 року по 18 червня 2015 року підлягають скасуванню, з ухваленням у справі нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» за їх необгрунтованістю.

В іншій частині рішення апеляційного суду ПАТ КБ «ПриватБанк» не оскаржувалося, а тому воно не є предметом перегляду в касаційному порядку (частина перша статті 400 ЦПК України).

Керуючись статями 400, 402, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 25 січня

2016 року та рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 28 лютого 2017 року в частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення процентів за користування кредитними коштами за період з 18 червня 2012 року по 18 червня 2015 року, та нарахування пені за період з 18 червня 2014 року по 18 червня 2015 року скасувати, і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик