Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 759/2823/16-ц

провадження № 61-13518св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І., КурилоВ. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа - житлово-експлуатаційна контора № 2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2016 року у складі судді Сенька М. Ф. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Антоненко Н. О., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовомдо ОСОБА_6, ОСОБА_7, третя особа - житлово-експлуатаційна контора № 2, про визначення порядку користування квартирою, поділ особового рахунку.

З урахуванням уточнень просила:

- виділити їй у користування позначену у технічному паспорті кімнату 2 площею 13,8 кв. м у квартирі АДРЕСА_1;

- виділити у користування ОСОБА_6 позначену у технічному паспорті кімнату 2 площею 10,5 кв. м у квартирі АДРЕСА_1;

- виділити у користування ОСОБА_7 позначену у технічному паспорті кімнату 3 площею 13,7 кв. м у квартирі АДРЕСА_1;

- залишити у спільному користуванні кухню, ванну кімнату, вбиральню, коридор, лоджію загальною площею 23,3 кв. м;

- здійснити поділ особового рахунку НОМЕР_1 з оплати за електроенергію та НОМЕР_2 з оплати комунальних послуг на квартиру АДРЕСА_1 між нею (ОСОБА_4) та ОСОБА_6 відповідно до часток у праві спільної часткової власності.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що відповідно до свідоцтва на право власності на житло від 07 грудня 2004 року квартира АДРЕСА_1 належала на праві приватної спільної часткової власності її матері ОСОБА_7 та брату ОСОБА_6 у рівних частках.

27 січня 2012 року мати подарувала свою ? частку квартири їй (ОСОБА_4).

На цей час у квартирі зареєстровані її (позивача) мати та брат.

Крім цього, без реєстрації проживає співмешканка брата ОСОБА_8 та квартирант, якого брат вселив без її дозволу до квартири.

Сама вона (позивач) у квартирі не зареєстрована, оскільки з 17 липня 1990 року разом із сім'єю проживає на території Російської Федерації, проте є законним співвласником квартири та належним чином виконує обов'язки щодо утримання майна, про що свідчать перекази грошових коштів на ім'я її матері для сплати комунальних платежів.

Зазначала, що між нею та ОСОБА_6 постійно виникають непорозуміння і сварки щодо витрат на сплату комунальних платежів, останній не є працевлаштованим, витрат на утримання своєї частки майна не несе. Такі платежі здійснює вона самостійно. Згоди на розподіл особових рахунків та розподіл оплати за комунальні послуги між ними не досягнуто.

Посилаючись на наведені обставини, просила позов задовольнити.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1.

Виділено у користування ОСОБА_4 житлову кімнату площею 13, 8 кв. м, ОСОБА_6, ОСОБА_7 - житлові кімнати площею 10,5 кв. м та 13,7 кв. м. Інші приміщення квартири залишено у спільному користуванні сторін.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 не визнає за ОСОБА_4 право власності на спірну квартиру, чинить останній перешкоди у користуванні житлом, згоди щодо користування спільним майном сторони не досягли, а тому ОСОБА_4 підлягає виділенню у користування кімната площею 13,8 кв. м, яка відповідачами не зайнята.

Ухвалюючи рішення про виділення у користування відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 кімнат площею 10,5 кв. м та 13,7 кв. м, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі постійно проживають у квартирі, між ними склався порядок користування приміщеннями квартири.

Відмовляючи у задоволенні вимог про поділ особових рахунків, суд зазначив, що законодавством не передбачено такого способу захисту. У разі якщо співвласник квартири, або інша особа яка проживає в квартирі ухиляється від обов'язку з утримання квартири, в тому числі і від сплати комунальних послух, оплати за спожиту електроенергію, то відповідні кошти можуть бути стягнуті з них в судовому порядку за позовом іншого співвласника, який поніс такі витрати, за підстав, передбачених цивільним або житловим законодавством.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 червня 2016 року скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про визначення порядку користування квартирою та у цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні вимог.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що між сторонами фактично існує спір щодо порядку утримання спільного майна, що відповідно до положень статті 358 ЦК України не може бути підставою для задоволення вимог про встановлення конкретного порядку користування житлом. Крім того, суд зазначив, що ОСОБА_4 не позбавлена можливості користуватися квартирою, періодично, безперешкодно проживає у ній, приїжджаючи в Україну.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_9, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зазначала, що, ухвалюючи рішення про встановлення порядку користування квартирою з урахуванням інтересів ОСОБА_7, яка не є власником майна, суд першої інстанції на порушення статті 212 ЦПК України не дослідив можливості виділення їй в користування окремої кімнати.

Суд апеляційної інстанції, посилаючись на непроживання в квартирі ОСОБА_4, як на відмову в задоволенні вимог про визначення порядку користування квартирою, фактично позбавив її права володіння та користування своєю власністю.

Крім того, суди обох інстанцій дійшли помилкового висновку про те, що такий спосіб захисту порушеного права як поділ особових рахунків не передбачений законом.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 759/2823/16-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, їх частки у праві власності на цю квартиру є рівними.

ОСОБА_6 належить право власності на 1/2 частину квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07 грудня 2004 року.

ОСОБА_4 належить право власності на 1/2 частину квартири на підставі договору дарування, укладеного 27 січня 2012 року між нею та ОСОБА_7

Спірна квартира складається з трьох кімнат жилою площею 10,5 кв. м, 13,8 кв. м, 13,7 кв. м, кухні площею 7,4 кв. м, ванної кімнати площею 2,1 кв. м, вбиральні 1,1 кв. м, коридору площею 8,5 кв. м, комори площею 1,1 кв. м та 1,5 кв. м. Загальна площа квартири 61,3 кв. м.

Тобто, ідеальна частка кожного із співвласників становить по 19 кв. м жилої площі.

У спірному житловому приміщенні зареєстровані та фактично проживають ОСОБА_6 та ОСОБА_7

ОСОБА_4 в ній не зареєстрована та не проживає, з 1990 року постійно проживає на території іншої держави.

Статтею 41 Конституції України гарантовано право кожному володіти, користуватись та розпоряджатись своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом.

Непорушність права власності закріплено і в статті 321 ЦК України, відповідно до частини першої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.

Виходячи з принципу диспозитивності,кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами (стаття 212 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи), встановивши, що спірна квартира не є постійним місцем проживання ОСОБА_4, належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості співвласників домовитися про порядок володіння та користування нею позивачем не надано, у зв'язку з чим зробив правильний висновок про відсутність підстав для задоволення позову в обраний позивачем спосіб з огляду на те, що мати останньої ОСОБА_7 не є власником зазначеного майна.

Аргументи касаційної скарги колегія суддів відхиляє, оскільки вони не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки апеляційного суду, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині судового рішення, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінкистосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відмова у встановленні порядку користування спільною власністю не позбавляє ОСОБА_4 її права володіння та користування своєю власністю, у зв'язку з чим доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Зважаючи на викладене, вимогу про поділ особових рахунків з оплати за житлово-комунальні послуги суд визнав необгрунтованою, тому аргументи скарги з цього приводу колегія суддів також відхиляє.

Інші доводи касаційної скарги також не дають підстав для висновку про неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року, оскільки судове рішення є законним та обґрунтованим.

Керуючись статтями 409, 410, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, подану представником ОСОБА_5, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 26 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіВ. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат

В. П. Курило