20.06.2018 Справа №607/1606/18
ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 червня 2018 року м.Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючої судді Черніцької І.М.

за участю секретаря судового засідання Бойко І.І.

за участю позивача ОСОБА_1,

адвоката ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення ОСОБА_3 від спадкування після смерті ОСОБА_4, який помер 04.08.2017 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що після смерті ОСОБА_4 внучка спадкодавця ОСОБА_3 подала заяву про прийняття спадщини за правом представлення у тій частині, яка б належала її батькові ОСОБА_5, сину померлого.

Зазначає, що спадкодавець ОСОБА_4 часто хворів, зокрема у 2005 році переніс інсульт, який зробив його інвалідом, страждав на важку форму цукрового діабету, а у серпні 2009 року переніс інфаркт. Важкий стан спадкодавця потребував постійно догляду та він змушений був залишити роботу та доглядати батька. Відповідачці було відомо про важкий стан ОСОБА_4, однак маючи можливість надати допомогу дідові, умисно своєю бездіяльністю, без будь-яких поважних для цього причин, ухилялися від свого обовязку утримувати спадкодавця. Вважає, що відповідачка не доглядала спадкодавця, не цікавилась його душевним та психічним станом, чим свідомо ухилялась від виконання обовязків у наданні спадкодавцю різного роду допомоги чи підтримки. Посилаючись на наведене, просив усунути ОСОБА_3 від права на спадкування після смерті ОСОБА_4

Відповідачка подала відзив та заперечення на позов. Вказала, що викладені у позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Дідусь ОСОБА_6 мав непростий характер і його багато речей дратувало та непокоїло. Через подібні риси характеру, її батько частко конфліктував із дідом, що відобразилось на її стосунках із спадкодавцем. Після смерті батька у 2006 році вона з матірю залишись без житла та стабільного доходу. Вона була змушена була поїхати на заробітки закордон, щоб оплатити навчання та забезпечити маму з із малолітнім братом.

У січні 2016 року її та маму запросив дідусь ОСОБА_6 до себе, вони поговорили та порозумілися. З того часту їхні стосунки налагодились і вони підтримували звязок, спілкувались по телефону, відвідували його. При можливості приносили продукти харчування. Дідусь був присутній на її весіллі 11 червня 2016 року. Коли дідусь потрапив до лікарні у серпні 2017 року, вона знаходилась на стаціонарному лікуванні при загрозі передчасних пологів, а тому відвідати його фізично не змогла. Однак, спадкодавця провідували її мати. Вважає, що дідусь не був у безпорадному стані та не потребував постійного стороннього догляду, а вона не ухилялась від виконання обовязків у наданні спадкодавцю різного роду допомоги чи підтримки. Посилаючись на наведене, просила відмовити у позові.

У судовому засіданні позивач та його адвокат ОСОБА_2 позов підтримали, з підстав викладених у ньому.

Відповідачка позову не визнала, з підстав викладених у відзиві. Пояснила, що підтримувала із спадкодавцем зв'язок, він був присутнім на її весіллі у червні 2016 року, ніхто не звертався до неї за допомогою, а спадкодавець не перебував у безпорадному стані.

Судом встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 є батьком позивача ОСОБА_1 та дідом відповідачки ОСОБА_3 (ОСОБА_1), що визнається сторонами спору та підтверджується матеріалами справи.

Згідно свідоцтва про народження ОСОБА_5 серії ІІ-УР № 955818, виданим Скалатським районним бюро ЗАГСУ від 04 жовтня 1960 року встановлено, що батьком ОСОБА_5 є спадкодавець ОСОБА_4.

Відповідач ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, є донькою ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ИД № 228759, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції від 01.12.2015 року, актовий запис № 579.

04 серпня 2017 року ОСОБА_4 помер, що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД № 227129, виданим Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №363.

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належне йому майно.

Встановлено, що у спадкодавця було двоє синів: позивач по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_5

Син ОСОБА_5 помер 26 жовтня 2006 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ИД № 037013, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції від 28.10.2006 року, актовий запис № 1517.

Відповідно до вимог ст.1269 ЦК України із заявами про прийняття спадщини в установлений ст.1270 ЦК України спосіб до нотаріальної контори звернулися всі спадкоємці, про що свідчать матеріали спадкової справи за №685/2017 року від 18.09.2017 року..

Так, ОСОБА_7І 18 вересня 2017 року звернулася до Першої Тернопільської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, у звязку з чим у Першій Тернопільській державній нотаріальній конторі 18.09.2017 року заведено спадкову справу за № 685/2017 .

ОСОБА_1 подав заяву про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 28.11.2017 року за № 2301.

Інші спадкоємці за заповітом чи за законом відсутні.

Дані обставини стверджуються інформаційною довідкою із Спадкового реєстру, копією спадкової справи та не заперечуються сторонами по справі.

Згідно довідки Управління соціальної політики Тернопільської міської ради від 05.06.2018 року, позивач ОСОБА_1 одержував компенсаційні виплати як працездатна особа, що не працює і здійснює догляд за особою похилого віку (що досягла 80-річного віку) з 07.04.2015 р. по 01.09.2017 року.

Записами у медичних картках померлого ОСОБА_4 від 29.08.2006 р, від 18.07.2009 р., 10.07.2009 р., 30.10.2012 р. стверджується, що останній відповідно у серпні 2006 року переніс інсульт, з 18.07.2006 р. у померлого встановлено цукровий діабет, 10.07.09 р. виникали урологічні проблеми, у 2009 році у ОСОБА_4 стався інфаркт.

Свідок ОСОБА_8, яка є матірю відповідачки пояснила, що спадкодавець ОСОБА_4 не перебував у безпорадному стані та не потребував постійного догляду. Вона разом із донькою час від часу спілкувалась із ним по телефону, провідувала на його прохання, однак про будь-яку допомогу він не просив.

Свідок ОСОБА_9 пояснила, що особисто у її присутності дідусь ОСОБА_6 телефонував до ОСОБА_8 та спілкувався і нею. Відповідач ніколи не відмовляла у наданні допомоги спадкодавцю та на прохання останнього, завжди відвідувала його. ОСОБА_4 ходив із паличкою, однак у безпорадному стані не перебував.

Свідок ОСОБА_10, яка є хресною матірю ОСОБА_3, пояснила, що ОСОБА_4 не потребував сторонньої допомоги, а відповідачка провідувала його.

Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, дослідивши та оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, виходячи із наступних підстав.

В силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (Стаття 1261 ЦКУ).

Відповідно до вимог ст. 1266 ЦК внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини ( спадкування в порядку представлення).

Враховуючи наведене, сторони по справі є належними спадкоємцями майна померлого ОСОБА_4 та у встановленому законом порядку прийняли спадщину, що підтверджується наявними у справі доказами.

Згідно з вимогами ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Відповідно до розяснень викладених у п. 6 постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» правило ч. 5 ст. 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухиленням особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його вчиняти, але не вчиняла необхідних дій.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Доведення вказаних обставин згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України покладається на позивача.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях( ч. 6 ст. 81 ЦПК).

Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вищезазначені вимоги закону та встановлені судом обставини справи, суд вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту ухилення відповідачки від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, а також потреби спадкодавця в допомозі саме відповідача.

Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що спадкодавець часто хворів, переніс інсульт та інфаркт, мав цукровий діабет та перебував на стаціонарному лікування з 27.09.2011 р. по 11.10.2011 року, оскільки дані обставини самі по собі не доводять безпорадного стану із певною вірогідністю, оскільки не є тотожними поняттями.

В матеріалах справи відсутні докази про те, що йому було встановлено інвалідність, він не був визнаний недієздатним або обмежено дієздатним, захворювань, які б спричинили його безпорадний стан, не мав.

Досліджені судом медичні документи не зазначають про необхідність обов'язкового стороннього догляду за спадкодавцем ОСОБА_4

Встановлено та підтверджено позивачем, що ОСОБА_4 отримував пенсію, яка забезпечувала його прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому його не можна вважати особою, яка потребувала матеріальної допомоги.

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року по справі №6-3066цс

Отже, у судовому засіданні не доведено, що спадкодавець перебував у безпорадному стані, втративши можливість обходити себе самостійно, вільно рухатися та потребувати постійного стороннього догляду.

Крім того, судом встановлено, що відповідачці ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_2, на час захворювання спадкодавця у 2005 році було 15 років, а повнолітньою вона стала лише у жовтні 2008 року.

Окрім того, як стверджує позивач, він перебував у відпустці по догляду за спадкодавцем, а тому недоведеною є й обставина потребування спадкодавцем допомоги від відповідача за умови отримання її від інших осіб, у тому числі від сина.

Доводи позивача відносно понесення ним та членами його сімї витрат на оплату комунальних послуг за утримання квартири ОСОБА_4, на купівлю медичних препаратів та лікування спадкодавця суд не приймає до уваги, як такі, що не мають правового значення для вирішення даного позову, а дана обставина може бути підставою для відшкодування розумних витрат, а не усунення від спадкування.

Крім того, саме на позивача, як сина спадкодавця, положеннями Сімейного кодексу покладено обовязок турбуватись та утримувати своїх непрацездатних батьків.

Суд не приймає до уваги покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які пояснили, що спадкодавець ОСОБА_4СМ. хворів, догляд за ним здійснював син ОСОБА_1 і його сімя, про внучку ОСОБА_7 не згадував та останні її ніколи не бачили у спадкодавця. Дані покази свідків носять загальний характер та жодним чином не підтверджують факт перебування спадкодавця у безпорадному стані, потребування допомоги від відповідача та ухилення останньої від надання такої допомоги.

Суд критично оцінює покази свідка ОСОБА_15, яка є дружиною позивача, про те, що ОСОБА_4 потребував постійної сторонньої допомоги, перебував у безпорадному стані, вона та позивач здійснювали за ним постійний догляд, оплачували комунальні послуги та будь-якої допомоги із сторони відповідачки не отримували. Той факт, що спадкодавець потребував постійної сторонньої допомоги не підтверджений належними та допустимими доказами, а відсутність допомоги із сторони відповідачки, у тому числі матеріальної, сам по собі не підтверджує факт свідомого ухилення останньої від надання такої допомоги спадкодавцю та потреба останнього у ній.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позивачем не доведено сукупність обставин, за яких можливе усунення від права на спадкування відповідачки відповідно до вимог ст.1224 ЦК України, а саме: ухилення відповідачки від надання ОСОБА_4 допомоги при можливості її надання, що характеризується умисною формою вини та потребою спадкодавця у допомозі саме цієї особи.

Керуючись ст.ст. 1216, 1224, 1261, 1266 ЦК, ст.ст. 10, 12, 13, 81, 263, 265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (вул.Злуки, 43/105 м.Тернопіль, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) до ОСОБА_3 (вул.Світанкова,90 с.Петриків Тернопільського району, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) про усунення від права на спадкування відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до апеляційного суду Тернопільської області або через Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 27 червня 2018 року.

Головуюча