Ухвала

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 755/13307/15-ц

провадження № 61-17517св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Центр захисту дітей «Наші діти»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув заяву УсикаГригорія Івановича про самовідвід у справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у складі судді Виниченко Л. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ратнікової В. М., Невідомої Т. О., Усика Г. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом, який у грудні 2016 року уточнила, до Органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Центру захисту дітей «Наші діти», третя особа - ОСОБА_5, про відновлення порушеного права, повернення дитини опікуну та зобов'язання передати дитину.

Заявлені вимоги позивач обґрунтовувала тим, що розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 15 лютого 2006 року № 166 «Про призначення опіки» її призначено опікуном над малолітньою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у зв'язку з тим, що батьки останньої позбавлені батьківських прав. Розпорядженням Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 12 листопада 2012 року № 486 припинено її опіку над малолітньою. Після вилучення дитина направлена до Центру захисту дітей «Наші діти», де проживає і виховується до теперішнього часу.

Розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 20 лютого 2013 року № 80 опікуном над малолітньою ОСОБА_6 призначено директора Центру захисту дітей «Наші діти» ОСОБА_5

Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2013 року задоволено позов ОСОБА_4 до Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про скасування розпорядження та скасовано розпорядження Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 12 листопада 2012 року № 486 «Про припинення опіки над малолітньою дитиною».

Зазначена постанова залишена без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 20 березня 2014 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23 жовтня 2014 року.

Враховуючи те, що розпорядження, яким припинено її повноваження опікуна над малолітньої ОСОБА_6 скасовано судовим рішенням, позивач, із урахуванням уточнення позовних вимог, просила поновити порушене її право на здійснення опіки над неповнолітньою ОСОБА_6, відновити становище, що існувало до порушення такого права, повернути неповнолітню ОСОБА_6 її опікуну ОСОБА_4, зобов'язати Орган опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації передати малолітню ОСОБА_6 на виховання позивачу, зобов'язати Службу у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації забезпечити передачу малолітньої ОСОБА_6, а також зобов'язати Центр захисту дітей «Наші діти» забезпечити передачу малолітньої ОСОБА_6 на виховання її опікуна - ОСОБА_4 за зареєстрованим її місцем проживання.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що малолітня ОСОБА_6 перебуває під опікою ОСОБА_5, розпорядження про призначення останньої опікуном не скасовано та є чинним, а тому відсутні правові підстави для відібрання дитини у законного опікуна для передачі позивачу.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що звільнення від обов'язків опікуна відбувається за рішенням суду, за результатами розгляду поданої органом опіки та піклування заяви. Із позовом до ОСОБА_5 про звільнення її від обов'язків опікуна над ОСОБА_6 орган опіки та піклування до суду не звертався, відомостей щодо оскарження дій ОСОБА_5, як опікуна у передбаченому статтею 79 ЦК України порядку, матеріали справи не містять, розпорядження про призначення ОСОБА_5 опікуном ОСОБА_6 не скасовано.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 26 січня 2017 року, в якій просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

У касаційній скарзі заявник вказує на те, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 19 червня 2013 року встановлено, що розпорядження від 12 листопада 2012 року № 486 «Про припинення опіки ОСОБА_4 над малолітньою дитиною ОСОБА_6», на підставі якого здійснено відібрання дитини, прийнято відповідачем із перевищенням повноважень. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 28 січня 2015 року, що набрало законної сили, яким відмовлено Органу опіки та піклування Дніпровської у м. Києві районної державної адміністрації у задоволенні позову до ОСОБА_4 про звільнення останньої від обов'язків опікуна, встановлено, що ОСОБА_4 належним чином виконувала свої обов'язки щодо неповнолітньої ОСОБА_6, між ними склалися стосунки, які не перешкоджають здійсненню опіки та не порушують прав підопічної, а звільнення її від повноважень опікуна проведено з порушенням чинного законодавства, без належного правового обґрунтування підстав такого звільнення. Тобто зазначеним судовими рішення встановлено, що права ОСОБА_4, як опікуна ОСОБА_6, є порушеними, а тому вони підлягають захисту шляхом поновлення порушеного права та відновлення становища, що існувало до цього.

Відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що неповнолітня ОСОБА_6 перебуває під опікою ОСОБА_5, суди не надали правової оцінки фактичним обставинам справи щодо здійснення останньою своїх опікунських обов'язків, не взято до уваги, що у неї під опікою та піклуванням перебуває ще 29 дітей, які всі проживають у Центрі. Тобто дитина фактично проживає у дитячому закладі, ОСОБА_5 свої обов'язки опікуна щодо ОСОБА_6 не виконує.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній цивільній справі, витребувано справу та надано строк для подачі заперечень на касаційну скаргу.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену цивільну справу передано Верховному Суду.

Відповідно до протоколу визначення складу колегії суддів для розгляду цієї справи визначено суддю-доповідача Ступак О. В. та суддів, які входять до складу колегії - Погрібного С. О. та Усика Г. І.

Суддею Усиком Г. І. у цій справі заявлено самовідвід з підстав, визначених частиною другою статті 36, частини третьої статті 37 ЦПК України.

Заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Частиною другою статті 36 ЦПК України встановлено, що суддя підлягає відводу (самовідводу) за наявності обставин, встановлених статтею 37 цього Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 37 ЦПК України суддя, який брав участь у вирішенні справи в суді апеляційної інстанції, не може брати участі у розгляді цієї самої справи в судах касаційної або першої інстанції, а також у новому розгляді справи після скасування ухвали чи рішення суду апеляційної інстанції.

Виходячи з викладеного, зважаючи на те, що суддя Усик Г. І. брав участь у вирішенні вищезазначеної справи в суді апеляційної інстанції та висловив свою думку щодо заявленого ОСОБА_4 позову, отже, він не може брати участі у розгляді цієї справи в суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 37, 40 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Заяву судді Усика Григорія Івановича про самовідвід задовольнити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак
С. О. Погрібний Г. І. Усик