Справа № 204/4126/17
Провадження № 2/204/107/18
КРАСНОГВАРДІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року Красногвардійський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Токар Н.В.,

при секретарі Невеселій К.А.,

за участю представника позивача адвоката ОСОБА_1,

за участю відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів у звязку зі змінами в законодавстві, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила змінити розмір аліментів, які стягуються на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.02.2012 р. та стягувати з ОСОБА_2 на її користь на утримання дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня набрання рішенням законної сили; судові витрати покласти на відповідача.

В обґрунтування позову позивач вказала на те, що 20 лютого 2009 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2, про що Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено актовий запис №53. 08 листопада 2009 року у шлюбі народилась дитина - ОСОБА_4, який проживає разом з позивачем. 01 лютого 2012 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано. 03 лютого 2012 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з ОСОБА_2 стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь позивача на утримання сина ОСОБА_4, починаючи з 23 грудня 2011 року та до повноліття дитини. Позивач зазначила, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу, однак ухиляється від виконання покладеного на нього судом обов'язку: приховує свої дійсні доходи, ухиляється від офіційного працевлаштування, нерегулярно сплачує аліменти. Враховуючи, що 08.07.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 2037-УІІІ від 17.05.2017 року, яким внесені зміни до Сімейного кодексу України, позивач вимушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, які в ній зазначені, а також просив стягнути з відповідача витрати, які були понесені позивачем у звязку з наданням їй правової допомоги на загальну суму 15840,00 грн.

В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позовної заяви зазначивши, що з 2011 року він зі своєї заробітної плати сплачує аліменти на дитину. Він, не заперечував би проти збільшення розміру аліментів, якщо б було встановлено місце проживання сина з матірю, так як на даний час, з лютого 2015 року йому не відомо достовірно про те, що син мешкає разом з матірю, і за якою саме адресою. Крім того відповідач пояснив, що він дійсно продав квартиру, однак доходу з неї не отримав; на даний час він є безробітним; його матеріальне становище погіршилось, тому, просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

У червні 2018 року від відповідача надійшов письмовий відзив на позовну заяву (а.с.134).

11.06.2018 року від позивача надійшла відповідь на відзив (а.с.143-146).

Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у звязку з наступним.

В судовому засіданні встановлено, що з 20 лютого 2009 року по 01 лютого 2012 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у сторін народилася дитина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КИ № 259779 (а.с.4).

01 лютого 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, що підтверджується копією рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2012 року у справі №2-6802-2011 (а.с.5 ).

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03.02.2012 з ОСОБА_2 стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь позивача на утримання сина ОСОБА_4, починаючи з 23 грудня 2011 року та до повноліття дитини (а.с.6).

15 лютого 2012 року Дніпропетровським районним судом м. Дніпропетровська видано виконавчий лист № 2-6997/11 відносно ОСОБА_2 (а.с.7).

Як вбачається з розрахунку заборгованості від 01.02.2018 року №7679 згідно виконавчого листа №2-6997/11, виданого 15.02.2012 року Дніпропетровським районним судом м. Дніпропетровська відносно ОСОБА_2, станом на 01.02.2018 року переплата аліментів становить 2344, 57 грн. (а.с.115).

Встановлено, що станом на день розгляду справи в суді, ОСОБА_4, 08 листопада 2009 року, тимчасово проживає з матірю - ОСОБА_3 за адресою: ОСОБА_5, Краків, вул.Зброяжи,21/15 (а.с.193-198).

Відповідно до ч.ч.2,3 ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття; сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ст.7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини.

Відповідно до ст.150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї.

Згідно зі ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до ст.181 СК України спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Таким чином, право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст.182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, як це передбачено ст. 182 СК України.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу з розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривень, з 1 грудня - 2027 гривень.

Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених Кодексом.

Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Отже, відповідно до ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.

З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, відповідно до положень ст.192 Сімейного кодексу України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки), що підтверджується висновком, який міститься у Постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року по справі № 6-143цс13.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Посилання відповідача на те, що на даний час дитина незаконно знаходиться за кордоном, та не можливо перевірити цільове використання коштів, які ним сплачуються на дитину, суд вважає необґрунтовані та такими, що не стосуються предмету позову.

Також, суд не приймає до уваги заперечення відповідача в частині відсутності доказів проживання дитини разом з матірю, оскільки зазначене спростовано доказами, наданими представником позивача в матеріали справи, а саме довідками, з яких вбачається, що ОСОБА_4, 08 листопада 2009 року, тимчасово проживає з матірю - ОСОБА_3 за адресою: ОСОБА_5, Краків, вул.Зброяжи,21/15 (а.с.193-198).

За таких обставин, суд вважає, що позивач, відповідно до вимог ст.12 ЦПК України, довела, за допомогою належних та достатніх доказів, з урахуванням положень ст.ст.77-80 ЦПК України, зазначені нею обставини можливості зміни способу стягнення аліментів.

Заперечення відповідача в частині не можливості сплачувати аліменти у більшому розмірі через скрутне матеріальне становище, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, крім того, вони спростовані доказами, наданими позивачем в матеріали справи, а саме, копією виписки ПАТ «ОСОБА_6 Дніпро», з якої вбачається наявність у відповідача депозиту на суму 197000,00 грн. (а.с.183); відповідного рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 27.10.2015 року, яким на користь позивача стягнута заборгованість за депозитним договором на суму 100332,50 грн. (а.с.169-172); копією договору купівлі-продажу від 30.08.2016, за яким ОСОБА_2 продав квартиру АДРЕСА_1, вартість якої склала 449720,00 грн. (а.с.190-191).

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що з часу ухвалення рішення про стягнення аліментів змінилися мінімальні життєві стандарти. Вимога про зміну розміру аліментів включає в себе вимогу про встановлення мінімального розміру аліментів, визначених законодавством України, а тому повинна бути задоволена.

З огляду на наведені беззаперечні докази позивача, заперечення відповідача, судом не беруться до уваги, оскільки є безпідставними.

Що стосується вимоги позивача про відшкодування судових витрат, понесених позивачем у зв'язку з розглядом справи, вона підлягає частковому задоволенню у звязку з наступним.

Відповідно до ст.137 ЦПК України витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розуміють: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Тобто, законодавець пов'язує можливість відшкодування витрат на професійну правничу допомогу із здійсненням даних витрат стороною у справі.

Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено в п. 95 Рішення у справі Баришевський проти України від 26.02.2015 року, п. п. 34-36 Рішення у справі Гімайдуліна і інших проти України від 10.12.2009 року, п. 88 Рішення у справі Меріт проти України від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Як вбачається з матеріалів цивільної справи, понесення ОСОБА_3 вказаних витрат на правничу професійну допомогу в розмірі 3800,00 грн. підтверджується: договором про надання правової допомоги від 10.07.2017 року (а. с.33-35), Додатковою угодою № 1 до договору б/н від 10.07.2017 року (а.с.36), квитанціями: № 7549.7568 від 20.07.2017 року, № 12960.8288 від 25.07.2017 року, № 13617.8288 від 25.07.2017 року на загальну суму 3800,00 грн., з яких вбачається сплата ОСОБА_3 суми за послуги адвоката (а.с.38,39), розрахунком витрат на правову допомогу від 21.08.2017 року (а.с.41), а тому, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вимоги позивача по відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 12040,00 грн., наданими стороною позивача як доказ сплати правничої допомоги, підтверджується частково, а саме на суму 2200,00 грн. згідно квитанції №15002 від 22.02.2018, з яких вбачається сплата ОСОБА_3 суми за послуги адвоката - 2200,00 грн. (а.с.204а), інших доказів про сплату позивачем за правничу допомогу на залишок суми 9840,00 грн., суду надано не було, а тому, вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають, а наявність в матеріалах справи розрахунку очікуваних витрат не є належним доказом витрат позивача.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, повязані з розглядом справи у сумі 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп., з яких: 3800,00 грн. (квитанції № 7549.7568 від 20.07.2017, № 12960.8288 від 25.07.2017, № 13617.8288 від 25.07.2017) + 2200,00 грн. (квитанція №15002 від 22.02.2018) = 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.

Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп.

З урахуванням наведеного, керуючись ст. ст. 180-184, 191,192 СК України, ст.ст.4,5,12,13,76-82,141,258,259,263-265,273 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про зміну способу стягнення аліментів у звязку зі змінами в законодавстві задовольнити частково.

Змінити розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, визначених рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2012 року.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3, на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Виконавчий лист, виданий за рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2012 року по справі №2-6997/2011 відкликати після набрання рішенням законної сили, та повного погашення заборгованості ОСОБА_2 за вказаним виконавчим листом, якщо така є.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, повязані з розглядом справи у сумі 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В.Токар