Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 390/612/16-ц

провадження № 61-9328св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Олійник А. С., Погрібного С. О.,

СтупакО. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне сільськогосподарське товариство «Надія»,

відповідач - ОСОБА_3,

третя особа - Фермерське господарство ОСОБА_4

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного сільськогосподарського товариства «Надія» на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 липня 2016 року у складі судді Сарапа М. Б. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Авраменко Т. М., Кіселика С. А., Суровицької Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне сільськогосподарське товариство «Надія» (далі - ПАСТ «Надія») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі укладеною.

В обґрунтування позову зазначило, що 16 травня 2012 року між позивачем та ОСОБА_3 укладений договір оренди земельної ділянки площею 7,00 га, яка знаходиться на території Великосеверинівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області, строком на один рік. Договір зареєстровано у реєстраційній службі Кіровоградського районного управління юстиції 27 травня 2014 року за № 22391017.

Після закінчення строку дії договору відповідач продовжував користуватися зазначеною земельною ділянкою, повідомлення про відмову у поновленні договору оренди від відповідача на адресу позивача не надходило.

12 лютого 2016 року позивачем на адресу відповідача направлено лист та додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 16 травня 2012 року, проте відповідач листом від 24 лютого 2016 року повідомив, що строк дії договору оренди землі закінчився та нею укладений договір оренди землі з іншою юридичною особою.

Враховуючи наведене, позивач просив визнати додаткову угоду про поновлення договору оренди землі від 16 травня 2012 року площею 7,00 га, укладеного між ПАСТ «Надія» та ОСОБА_3, зареєстрованого у реєстраційній службі Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області 27 травня 2014 року, укладеною.

Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що строк дії договору оренди землі, укладений між сторонами, закінчився 16 травня 2013 року, позивач звернувся до відповідача з листом-повідомленням про поновлення терміну дії договору оренди землі лише 16 травня 2016 року, тобто після спливу визначеного законом строку направлення відповідного листа про поновлення терміну дії договору. Натомість, відповідач ОСОБА_5 згідно з умовами договору оренди повідомила ПАСТ «Надія» про небажання продовжувати договірні відносини та після закінчення строку дії договору оренди землі, укладеного з позивачем, уклала договір оренди землі з іншою особою.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2016 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що із заявою про поновлення договору оренди землі та належним проектом додаткової угоди позивач звернувся після спливу строку встановленого для такого звернення, тобто позивач не дотримався встановленого договором та статтею 33 Закону України «Про оренду землі» порядку та процедури поновлення договору оренди, а тому втратив переважне право на його поновлення.

У вересні 2016 року ПАСТ «Надія» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2016 року, в якій просило скасувати зазначені судові рішення, справу передати на новий розгляд, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Зокрема, вказував на те, що датою закінчення договору оренди землі є 27 травня 2015 року, оскільки згідно із пунктом 3.1 цього договору встановлено термін дії договору оренди землі - один рік, починаючи з дати його державної реєстрації. Крім того, протягом 2015 року відповідач користувалася наданою їй за договором оренди земельною ділянкою та не зверталася до позивача із листом про відмову у поновленні договору оренди землі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, ухвалою від 26 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

У листопаді 2016 року представниками відповідача ОСОБА_3 та третьої особи -Фермерського господарства ОСОБА_4, подані заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими останні просили відхилити касаційну скаргу та залишити без змін рішення судів.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - Закон від 03 жовтня 2017 року), за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та заперечення на неї, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що 16 травня 2012 року між ПАСТ «Надія» та ОСОБА_3 укладений договір оренди земельної ділянки площею 7,00 га, яка знаходиться на території Великосеверинівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області. Договір зареєстрований у реєстраційній службі Кіровоградського районного управління юстиції 27 травня 2014 року за № 22391017.

Пунктом 3.1 договору оренди землі встановлено, що договір укладається на один рік, починаючи з дати його державної реєстрації.

12 лютого 2016 року позивач на адресу відповідача направив лист повідомлення про поновлення договору оренди землі від 16 травня 2012 року, укладеного між ПАСТ «Надія» та ОСОБА_3, та додаткову угоду до нього, проте остання листом від 24 лютого 2016 року повідомила про неможливість поновлення договору оренди, оскільки нею укладений договір оренди землі з іншою юридичною особою.

Частиною четвертою статті 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, які перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Правові підстави поновлення договору оренди землі визначаються статтею 33 Закону України «Про оренду землі», яка фактично об'єднує два випадки пролонгації договору оренди землі.

Так, відповідно до частин першої - п'ятої статті 33 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, установлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додає проект додаткової угоди. При поновленні договору оренди землі його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення.

Частинами восьмою та дев'ятою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов'язковому порядку. Відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди можуть бути оскаржені в суді.

Ці положення узгоджуються із загальною нормою частини першої статті 777 ЦК України.

Тобто реалізація переважного права на поновлення договору оренди, яка передбачена частиною першою статті 33 Закону України «Про оренду землі», можлива лише за умови дотримання встановленої цією нормою процедури і строків.

Отже, для застосування частини першої статті 33 Закону України «Про оренду землі» та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди згідно з частинами другою та п'ятою цього закону необхідно встановити такі юридичні факти: орендар належно виконує свої обов'язки за договором; орендар до закінчення строку дії договору повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення.

Частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі» передбачено іншу підставу поновлення договору оренди землі: у разі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Таким чином, для поновлення договору оренди землі з підстав, передбачених частиною шостою статті 33 Закону України «Про оренду землі», необхідна наявність таких юридичних фактів: орендар належно виконує свої обов'язки за договором оренди; до закінчення строку дії договору він повідомив орендодавця в установлені строки про свій намір скористатися переважним правом на укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди, продовжує користуватись виділеною земельною ділянкою; орендодавець письмово не повідомив орендаря про відмову в поновленні договору оренди.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами, що і є моментом укладення договору.

Разом із тим цивільні права та обов'язки, на досягнення яких спрямоване волевиявлення сторін договору оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. В момент державної реєстрації набирає чинності (набуває юридичної сили) договір, укладення якого вже відбулося, і така реєстрація не може змінювати моменту укладання договору.

Враховуючи наведене, судом правильно встановлено, що строк дії договору оренди землі, укладений 16 травня 2012 року між ПАСТ «Надія» та ОСОБА_3, закінчився 16 травня 2013 року, лист-повідомлення про поновлення договору оренди з додатковою угодою позивач направив на адресу відповідача у лютому 2016 року, при цьому 27 травня 2015 року ОСОБА_3 уклала новий договір оренди землі з Фермерським господарством ОСОБА_4, зареєстрований у реєстраційній службі Кіровоградського районного управління юстиції 28 травня 2015 року.

Доводи касаційної скарги про те, що строк дії договору оренди землі закінчився 27 травня 2015 року, відповідач протягом 2015 року користувалася спірною земельною ділянкою та не зверталася до позивача із листом про відмову у поновленні договору оренди землі, не заслуговують на увагу, оскільки позивач не дотримався встановленого договором та статтею 33 Закону України «Про оренду землі» порядку та процедури поновлення договору оренди, а тому втратив переважне право на його поновлення, інші доводи касаційної скарги по своїй суті зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Крім того, переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд із дотриманням вимог статей 303, 304 ЦПК України перевірив доводи апеляційної скарги та навів висновки на їх спростування, у результаті чого ухвалив законне і обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статті 315 ЦПК України.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного сільськогосподарського товариства «Надія» залишити без задоволення.

Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 28 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 07 вересня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: А. С. Олійник

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик