Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 369/2800/16-ц

провадження № 61-17709св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Лівінського С. В., Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., від 06 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що з 21 липня 2007 року по 23 жовтня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем.

За час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу від 14 серпня 2013 року сторони придбали квартиру АДРЕСА_1, вартістю 273 840 грн, що складало 24 800 дол. США.

Загальна вартість квартири згідно зі звітом про незалежну оціночну вартість вказаної квартири від 26 січня 2016 року становить 1 566 550,00 грн.

Також під час шлюбу до будинку сторонами придбано рухомі речі.

З урахуванням зазначеного та уточнених позовних вимог, ОСОБА_4 просила провести поділ спільного сумісного майна подружжя; визнати за нею право власності на 2/3 частини квартири АДРЕСА_1, вартістю 1 044 366 грн та на холодильник вартістю 1 000 грн, кухонний стіл з трьома стільцями вартістю 2 000 грн, меблі для ванної кімнати вартістю 2 000 грн, кухонний гарнітур вартістю 8 000 грн, варочну поверхню вартістю 1 000 грн, витяжку вартістю 1 000 грн, а всього на загальну суму 1 044 381 грн.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/3 частини спірної квартири вартістю 522 183,34 грн, телевізор вартістю 10 000 грн, ноутбук, wi-fi роутер вартістю 3 500 грн, мікрохвильову піч вартістю 300 грн, диван вартістю 1 500 грн, корпусні меблі вартістю 2 000 грн, меблі для коридору вартістю 1 000 грн, а всього на загальну суму 540 483,34 грн.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Дубас Т. В. від 20 липня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 3/4 частини вказаної квартири.

В решті вимог позову відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині розподілу спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що спільною сумісною власністю подружжя є лише 1/2 частини цієї квартири, а інша 1/2 частини квартири належить на праві особистої приватної власності ОСОБА_5, оскільки на придбання цієї квартири сторонами були використані кошти, отримані відповідачем від продажу житлового будинку, який належав йому на праві приватної власності.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2017 року прийнято відмову ОСОБА_4 від апеляційної скарги на рішення Києво-Святоштнського районного суду Київської області від 20 липня 2016 року в частині вимог щодо поділу кухонного столу з трьома стільцями, меблів для ванної кімнати, кухонного гарнітуру, варочної поверхні, витяжки, телевізора, ноутбуку, wi-fi роутеру, мікрохвильової печі, дивану, корпусних меблів, меблів для коридору, апеляційне провадження в цій частині закрито.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини вказаної квартири.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що спірна квартира придбана у період перебування сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, а тому вказане майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках. Також судом апеляційної інстанції зазначено, що відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що під час купівлі спірної квартири ним були сплачені кошти, належні йому на праві особистої приватної власності.

У червні 2017 року ОСОБА_5 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції, визнаючи за позивачем право власності на 1/2 частини спірної квартири, не врахував, що на придбання цієї квартири сторонами були використані кошти отримані ним від продажу житлового будинку, що знаходиться АДРЕСА_2, який належав йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що видане 16 грудня 2005 року на підставі рішення виконавчого комітету Таращанської міської ради від 10 листопада 2005 року. Продаж цього будинку він здійснив 05 листопада 2012 року, що підтверджується договором купівлі-продажу, за 136 389 грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання оскаржуваного рішення до закінчення касаційного провадження.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржуване судове рішення без змін, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається, установлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з 21 липня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року. Від шлюбу сторони мають дитину ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає з позивачем.

14 серпня 2013 року під час перебування в шлюбі сторонами на підставі договору купівлі-продажу за 278 000 грн придбали двохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 57,1 кв. м, житловою площею 29,6 кв. м.

Відповідно до пункту 9 договору купівлі-продажу та заяви дружини покупця - ОСОБА_4, остання надала свою згоду на купівлю зазначеної квартири за спільні кошти подружжя.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17.

У справі, що переглядається, установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 2012 року ОСОБА_5 продав належний йому на праві приватної власності житловий будинок, що розташований за адресою: АДРЕСА_2, за 136 389,00 грн.

Згідно з попереднім договором купівлі-продажу квартири від 07 листопада 2012 року, ОСОБА_5 передав продавцю авансовий платіж у розмірі 531 196,00 грн.

14 серпня 2013 року на підставі договору купівлі-продажу за 278 000,00 грн була придбана двохкімнатна квартира АДРЕСА_1.

На теперішній день вартість вказаної квартири - 1 566 550 грн.

Отже, відповідач не довів, що сума грошових коштів у розмірі 136 389,00 грн, отримана у листопаді 2012 року внаслідок продажу його особистого майна, була достатньою для придбання 1/2 частини спірної квартири, за яку у листопаді 2012 року сплачено 531 196,00 грн, а у серпні 2013 року - 278 000,00 грн.

Отже, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що спірне майно придбано у шлюбі, відповідачем не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на вказане майно.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Установивши, що спірне нерухоме майно придбано у період перебування сторін у шлюбі, тобто є спільною сумісною власністю подружжя, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що вказане майно підлягає поділу між колишнім подружжям у рівних частках.

Доводи касаційної скарги про те, що під час купівлі спірної квартири ним були сплачені кошти, які належали йому на праві особистої приватної власності, є безпідставними, оскільки вказані обставини вже були предметом дослідження та судом апеляційної інстанції їм надана оцінка на підставі належних і допустимих доказів, а суд касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України не здійснює переоцінку цих доказів.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 21 червня 2017 року було зупинено виконання оскаржуваного рішення суду до закінчення його перегляду в касаційному порядку, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судового рішення, тому виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Апеляційного суду Київської області від 06 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта Ю. В. Черняк