Постанова

Іменем України

13 червня 2018 року

м. Київ

справа № 755/12621/16-ц

провадження № 61-1385св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Головне управління Державної казначейської служби у м. Києві, Головне управління Національної поліції України у м. Києві,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Саліхова В. В., Прокопчук Н. О., Семенюк Т. А., від 23 листопада 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби у м. Києві (далі - ГУ Державної казначейської служби у м. Києві), Дніпровського районного управління Головного управління Національної поліції України у м. Києві (далі - Дніпровське РУ ГУНП України у м. Києві) про встановлення факту та відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів слідства.

Позовна заява мотивована тим, що 01 грудня 2015 року він звернувся до Дніпровського РУ ГУНП України у м. Києві з заявою про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні № 0002341, відкритому з приводу злочинів, скоєних проти його покійного дідуся ОСОБА_5 Однак слідчим Нежур М. А. не було винесено постанову з приводу його звернення у встановлений законом строк. Факт бездіяльності слідчого підтверджується ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року. Такими діями йому завдано моральну шкоду, яка виражається в душевних та фізичних стражданнях, відчутті втрати, розчаруванні, порушення звичного способу життя, зневірі в можливості повернути відібрану злочинним шляхом квартиру його покійного дідуся ОСОБА_5, відчутті образи та горя.

З урахуванням зазначеного ОСОБА_4 просив визнати факт бездіяльності слідчого Дніпровського РУ ГУНП України у м. Києві щодо виконання визначеного статтями 55, 220 КПК України обов'язку розгляду його заяви про визнання потерпілим у кримінальному провадженні № 0002341 та винесенні на її підставі постанови.

Визнати, що вказаною бездіяльністю слідчого Дніпровського РУ ГУНП України у м. Києві йому завдано моральну шкоду.

Зобов'язати ГУ Державної казначейської служби у м. Києві виплатити йому грошову компенсацію за спричинену йому моральну шкоду у розмірі 5 385 грн.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у складі судді Арапіної Н. Є. від 13 вересня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не довів позовних вимог, оскільки вина слідчого Дніпровського РУ ГУНП України у м. Києві може бути встановлена лише рішенням суду, яке набрало законної сили.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що ОСОБА_4, звертаючись до суду з позовом, не зазначив відповідачем державу Україна в особі відповідних органів та не звертався до суду із клопотанням про заміну відповідача чи залучення співвідповідача. Судом першої інстанції не залучено до участі у справі співвідповідача - державу Україна в особі відповідних органів, а повноваженнями суду апеляційної інстанції не передбачена можливість залучення до участі у справі усіх належних відповідачів.

Також судом апеляційної інстанції зазначено, що ОСОБА_4 не визначив норми матеріального права, на підставі якої звернувся із відповідним позовом.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні позову, оскільки ним було зазначено норму матеріального права, на підставі якої пред'явлено позов. Також безпідставним є посилання суду на необхідність залучення в якості співвідповідача державу Україна в особі відповідних органів.

У лютому 2018 року ГУ Державної казначейської служби у м. Києві, а у березні 2018 року - ГУ НП України у м. Києві, подали відзиви на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін рішення апеляційного суду, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 08 липня 2015 року вперше, а 01 грудня 2015 року повторно, ОСОБА_4 звернувся до Дніпровського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві із заявою про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0002341.

10 грудня 2015 року старшим слідчим Дніпровського РУ ГУНП України у м. Києві Нежур М. А. повідомлено позивача про задоволення його клопотання та визнання його потерпілим у вказаному кримінальному провадженні.

Вважаючи порушеними власні права щодо строку розгляду заяви про визнання його потерпілим, позивач звернувся із скаргою на бездіяльність слідчого до слідчого судді Дніпровського районного суду м. Києва.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 грудня 2015 року скаргу ОСОБА_4 задоволено частково та зобов'язано слідчого Дніпровського РУ ГУНП України у м. Києві у рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002341, вчинити одну з дій передбачених статтею 55 КПК України (визнати потерпілим та ознайомити з правами визначеними КПК України або відмовити у визнанні потерпілим шляхом постановлення умотивованої постанови) за заявою ОСОБА_4 від 01 грудня 2015 року в частині питання про визнання його потерпілим у цьому кримінальному провадженні в строки, визначені статтями 55, 220 КПК України та з урахуванням положень статті 28 КПК України.

30 грудня 2015 року ОСОБА_4 вручена пам'ятка про процесуальні права та обов'язки потерпілого.

Відповідно до статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

У справі, яка переглядається, з'ясовано, що підставою для відшкодування моральної шкоди позивач посилався на встановлену ухвалою суду бездіяльність слідчого органу досудового розслідування, яка полягає у нездійсненні процесуальних дій, тому спеціальні підстави для застосування статті 1176 ЦК України відсутні.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу.

Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив відповідачами ГУ Державної казначейської служби у м. Києві та УП НП України у м. Києві.

Згідно зі статтею 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. ЇЇ в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Відповідно до частини другої статті 25 Бюджетного кодексу України відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Згідно з пунктом 1 пункту 3 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Державна казначейська служба України.

Відповідно до покладених завдань Державна казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення).

Клопотання про залучення до участі у справі Державної казначейської служби України в якості співвідповідача позивач у суді першої інстанції не заявляв, справа розглянута судом першої інстанції без участі Державної казначейської служби України як сторони у справі, залучення якої до участі у справі не входить до повноважень суду апеляційної інстанції, а тому апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у позові з цих підстав.

З огляду на це, необґрунтованими є доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для залучення в якості співвідповідача державу Україна в особі відповідних органів, оскільки відшкодування шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, здійснюється державою, у порядку визначеному законом, а Державна казначейська служба України є органом влади, яка здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Також безпідставними є доводи ОСОБА_4 про те, що суд апеляційної інстанції помилково вказав, що він не визначив норми матеріального права, на підставі якої звернувся із відповідним позовом.

Так, підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, а тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Суд апеляційної інстанції правильно визначив та застосував до спірних правовідносин норму статті 1174 ЦК України, що їх регулює.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування норм матеріального права та порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

При цьому суд апеляційної інстанції правильно скасував рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалено з порушенням норм процесуального права, а тому рішення суду першої інстанції не підлягає перегляду у касаційному порядку, оскільки скасовано судом апеляційної інстанції.

Разом із тим, позивач не позбавлений права звернутися до суду із позовом до належних учасників справи, тому його право на судовий захист, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не порушене.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников Ю. В. Черняк