КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 355/477/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Лисюк О.Д.

27 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Баришівського районного суду Київської області від 07 серпня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа: Орган опіки і піклування Баришівської районної державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, визначення способу участі у вихованні та спілкуванні з дитиною,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та просив зобов'язати відповідачане чинитийому перешкоди у вихованні та вільномуспілкуванні з донькою; встановитидні, у яківін буде забиратидоньку за місцемсвого проживання, а саме:

-кожну першу і третю суботу та неділю місяця з 09 години суботи до 19 години неділі за місцем фактичного проживання позивача за адресою: АДРЕСА_1, без обмеження місця прогулянок та з можливістю поїздки до родичів;

-кожен день народженнядитини, а саме 03 червня кожного року до досягнення дитиною повноліття з 10 години до 14 години;

-кожен непарний рік з 18 години 31 грудня по 18 годину 01 січня;

-кожні шкільні канікули в зимовий період не менше семи діб та в літній період не менше 14 діб для відпочинку та оздоровлення дитини на території України та за її межами.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 07 серпня 2018 року позовну заяву залишено без задоволення.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3250/2018
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилається на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування своїх доводів вказує, що судом прийнята позиція відповідача та його представника. Зазначає, що між сторонами не була підписана мирова угода щодо вирішення даного спору, що підтверджує про наявність вчинення перешкод для участі позивача у вихованні та спілкуванні з дитиною. Вказує, що не може провести побачення з донькою, оскільки відповідач блокує телефонні дзвінки та ігнорує переписку з ним.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін. Зазначив, що відповідач не заперечує та не заперечувала проти зустрічей батька з дитиною. Вказує на ненадання позивачем доказів про перешкоджання відповідачем у зустрічах, спілкуванні та вихованні дитини. Зазначає, що батько відразу після розлучення зустрічався з дитиною в можливий та зручний для неї час, із виїздом з місця її проживання, а після 29.06.2018 перестав відвідувати доньку, лише в листуваннях висловлював своє бажання зустрічей.

У судовому засіданні ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просив останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.

ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 заперечували проти апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Орган опіки і піклування Баришівської районної державної адміністрації свого представника в судове засідання не направив, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, подав до суду пояснення, в яких просив проводити розгляд справи без його участі та ухвалити рішення в найкращих інтересах дитини.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності третьої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін та відповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про залишення без задоволення позовної заяви, суд першої інстанції виходив з того, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження посилання позивача на перешкоджання відповідачкою у його спілкуванні з донькою.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 05 березня 2006 року, який Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 02 листопада 2017 року розірвано (а. с. 9).

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 05 червня 2009 року (а. с. 8).

Після розірвання шлюбу, донька сторін залишилася проживати з матір'ю - ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_2.

ОСОБА_2 зазначив, що відповідач чинить перешкоди в спілкуванні з дитиною, у той час, як позивач має бажання бачитися зі своєю дитиною, спілкуватися з нею, приймати активну участь в її вихованні, та хоче приймати участь у її розвитку та у житті.

Враховуючи наведене, звернувся із відповідним позовом до суду.

За ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року № 789-XII, ч. 7, 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Частиною 2 ст. 27 Конвенції передбачено, що батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Стаття 151 СК України, стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» надає батькам переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини і одночасно зобов'язує повністю бути відповідальним за виховання дітей, піклування про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК України).

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійногорозвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністюсвоїх батьків і в усякомувипадку в атмосферілюбові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст.ст.141,157 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язкищодо дитини, незалежновід того, чиперебували вони у шлюбіміж собою. Розірванняшлюбу між батьками, проживанняїх окремо від дитини не впливає на обсягїхніх прав і не звільняєвід обов'язків щодо дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крімвипадку, передбаченого частиною п'ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язанийбрати участь у їївихованні і має право на особистеспілкування з нею. Той ізбатьків, з ким проживаєдитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язанібрати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У разі, коли батьки не можуть дійти згоди щодо участі одного з батьків, який проживає окремо, у вихованні дитини порядок такої участі визначається органами опіки та піклування за участю батьків, виходячи з інтересів дитини. Рішення органів опіки та піклування з цих питань можуть бути оскаржені до суду у порядку, встановленому законом.

За нормами ч. ч. 1, 2 ст. 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усуненняцихперешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичнічи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд можеобумовити побачення з дитиною в присутності іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до увагиставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

За ч. 1 ст. 158 СК України за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Згідно ст. 19 ч. 6 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньообґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Аналіз зазначених норм права свідчить про те, що діючим законодавством визначено порядок вирішення питання щодо участі батьків у вихованнідитини та спілкуванні з нею. Рішення органу опіки та піклування з вищезгаданого питання є обов'язковим для батьків, і лише у випадку вчинення перешкод того із батьків, з ким проживає дитина, тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Таким чином, у випадку встановлення судом перешкод з боку того з батьків з ким проживає дитина, тому з батьків, який проживає окремо, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

Частиною 1статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. ч. 1, 5-7ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку,коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач чинить перешкоди в спілкуванні з донькою.

ОСОБА_2 не звертався до органу опіки та піклування з приводу врегулювання конфлікту сторін, а саме про усунення перешкод у його спілкуванні та вихованні дитини, визначення способу його участі в такому спілкуванні та вихованні відповідно до вимог чинного законодавства.

При розгляді справи в суді апеляційної інстанції відповідач пояснила, що не заперечує проти зустрічей батька з донькою, однак позивач останнім часом перестав приїжджати до дитини та спілкуватися з нею.

За наведеного, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо необґрунтованості позову та відмови у його задоволені правильними.

Судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, матеріали справи та надані відповідні висновки з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Посилання в апеляційній скарзі на прийняття судом першої інстанції позиції відповідача та його представника не можуть бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки при розгляді справи в суді апеляційної інстанції останні не позбавлені були можливості обґрунтувати свої позовні вимоги, чого зроблено не було.

Доводи апеляційної скарги про недосягнення згоди щодо укладення мирової угоди відхиляються колегією суддів, що не свідчить відповідно до вимог чинного законодавства чинення відповідачем перешкод позивачу в спілкуванні з донькою.

Таким чином, вимоги апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «РуїсТоріхапротиІспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Баришівського районного суду Київської області від 07 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова