РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 643/14231/18

Провадження № 2/643/5715/18

28.11.2018 року Московський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Довготько Т.М.,

за участю секретаря судових засідань - Стальмакової В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова про стягнення суми шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В жовтні 2018 р. позивач ОСОБА_2 звернулася до суд з позовом до відповідачів Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області, Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України про стягнення суми шкоди.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_2 зазначила, що з 05.11.1996 року по 24.07.2017року вона працювала суддею Червонозаводського районного суду м. Харкова. Рішенням Вищої ради правосуддя від 11.07.2017року №2013/0/15-17 у зв'язку з поданням заяви про відставку та відповідно до п.4 ч.6 ст.126 Конституції України її було звільнено з посади судді Червонозаводського районного суду м. Харкова. Наказом голови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 24.07.2017року №02-12/296 її було відраховано зі штату суду у зв'язку з поданням заяви про відставку та наданням відставки на підставі зазначеного вище рішення. З 25.07.2017року вона перебуває на обліку в Управлінні Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова, отримує щомісячне довічне грошове утримання судді у відставці. За період з 01.09.2017 року до 28.02.2018 року включно у неї було утримано податку в розмірі 29661,45 грн., що підтверджено довідкою від 14.08.2018 року. Внаслідок здійснених відрахувань з 01.09.2017 року до 28.02.2018 року включно, ОСОБА_2 отримувала щомісячне довічне утримання у нижчому розмірі, ніж встановлено законом. Таким чином, позивачем був недоотриманий дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, завдану шкоду, що оцінується в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань 29661,45 грн., яку вона просить відшкодувати з державного бюджету.

Ухвалою суду від 09.10.2018року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

30.10.2018року до суду представником відповідача - Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області - ОСОБА_6 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_2, з проханням відмовити позивачу у задоволенні вимог повністю, оскільки стягнення коштів на відшкодування шкоди з державного бюджету України Управлінням є незаконним та необґрунтованим. Жодним законом не передбачено відшкодування шкоди з держбюджету територіальними органами казначейства. Управління є територіальним органом та не має повноважень на стягнення моральної чи матеріальної шкоди з державного бюджету України. Управління не має відповідних бюджетних призначень, а тому відсутній рахунок з якого можливе відшкодування шкоди позивачу.

31.10.2018 року до суду представником третьої особи - Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова - ОСОБА_7 подано відзив на позовну заяву ОСОБА_2, в якому останній просить відмовити позивачу у задоволенні вимог повністю, з тих підстав, що податковим агентом - Пенсійним фондом України, ОСОБА_2 суми пенсії з 01.08.2017року до 28.02.2018року оподатковувалися податком на доходи фізичних осіб та військовим збором на загальних підставах. При стягненні як ставки податку у розмірі 18 відсотків, так і ставки збору у розмірі 1,5 відсотка Управління керувалося Податковим кодексом України, прийнятим Верховною Радою України, тобто і відповідачем по справі повинен бути орган законодавчої влади - Верховна Рада України. Крім того, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі, а тому рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018року №1-р/2018 підлягає застосуванню з 27.02.2018року, що унеможливлюють повернення 29 661,45грн.

12.11.2018року до суду представником відповідача - Державної казначейської служби України - Ізмайлової В.О. подано відзив на позовну заяву ОСОБА_2, з проханням відмовити позивачу у задоволені позову повністю, з тих підстав, що матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державною у встановленому законом порядку. Проте станом на сьогодні механізм відшкодування шкоди, завданої актами та діями, що визнані неконституційними будь-яким законом не врегульований. Тобто позивач просить відповідача діяти всупереч чинному законодавству. Крім того, положення ст.1145 ЦК України підлягають застосуванню тільки у випадках, коли нормативно-правовий акт органу державної влади визнається незаконним і скасовується. У разі, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнаються Конституційним Судом України неконституційними та у зв'язку з цим втрачають чинність, вказана норма не підлягає застосуванню. Також, зазначила, що відшкодувати шкоду, завдану фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, за рахунок Державного бюджету неможливо. ЗУ «Про державний бюджет України на 2018 рік» не передбачено бюджетних призначень на відшкодування вищенаведеного виду шкоди. Право на відшкодування шкоди за рахунок державного бюджету можна буде реалізувати лише при нормативному врегулюванні цього питання.

Суд, дослідивши та оцінивши докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оскарженого права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити в своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч.2 ст.5 ЦПК).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (ч.4,5 ст.12 ЦПК)

Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування(ч.3 ст.82 ЦПК).

Ст.152 Конституції України визначено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Ч.3 цієї статті визначено, що фізичним або юридичним особам гарантоване право на відшкодування державою у встановленому законом порядку матеріальної чи моральної шкоди, завданої актами і діями, що визнані неконституційними.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Ст.22 ЦК України гарантовано право особі на відшкодування збитків завданих у результаті порушення її цивільного права.

Частиною 2 цієї статті визначено, що збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Отже, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Збитки позивача полягають не в його реальних втратах, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права, про що зазначив Верховний Суд України у постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року.

Згідно ч.3 ст.22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Відповідно до ст. 22, 1166, 1173,1175 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином, за умовами даного делікту, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди органом державної влади, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановити факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності, шкідливого результату такої поведінки (шкоди), причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою.

Згідно зі ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Вищезазначена норма є спеціальною по відношенню до положення ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме: завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Під невідповідністю нормативно-правового акту актам вищої юридичної сили слід розуміти суперечність між нормами оскаржуваного нормативно-правового акту та нормами встановленими актами вищої юридичної сили.

Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати. Положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Законом України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, яким передбачено включення до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять тисяч гривень на місяць, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Після запровадження у законодавстві України з 1 липня 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни.

Встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість, тому положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу не відповідає частині першій статті 8 Конституції України.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується (ст.8 Конституції України).

Конституційний Суд України констатував, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов'язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов'язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу.

Реалізація положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу.

Викладене дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов'язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов'язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

ОСОБА_2 є суддею у відставці, що підтверджується довідкою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 19.09.2018року (а.с.9).

Внаслідок прийняття Закону України "Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні" від 27 березня 2014 року № 1166-VII (далі - Закон № 1166) пункт 164.2 статті 164 Кодексу доповнено новим підпунктом 164.2.19, відбулось фактичне звуження змісту та обсягу прав позивача на майно, зокрема, пенсійні виплати, на які він міг очікувати відповідно до норм законодавства чинного на момент виникнення відповідних прав. Після запровадження у законодавстві України в липні 2014 року оподаткування пенсій упродовж двох років Верховна Рада України тричі вносила зміни.

Вищезазначені положення визнані неконституційними.

Дійсно, норми абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2. статті 164 Податкового кодексу втратили чинність з 27 лютого 2018 року, з моменту прийняття Рішення Конституційного Суду України. Суд підтвердив неконституційність норми Податкового кодексу, що існувала з 2014 року, тобто мав місце факт триваючого порушення прав позивача, що припинено після 27.02.2018 року, зупинено здійснення відрахувань з пенсійних виплат, що підтверджено в судовому засіданні.

В той же час, важливо акцентувати увагу, що позивач недоотримав дохід у вигляді утриманого податку з пенсійних виплат, що, зокрема, підтверджується діями третьої особи, що перестала здійснювати відрахування податкових зобов'язань з пенсійних виплат позивача після визнання вищезазначеного акту неконституційним.

Таким чином, було порушено конкретно право позивача на майно, яке розглядається як автономне поняття в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та полягає в правомірному очікуванні, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано, в приватних власних інтересах, встановлених національним законодавством. Мається на увазі, що набувши право на відставку, позивач мав право очікувати отримання пенсійних виплат у розмірі визначеному законодавством на дату виникнення такого права. Зміни в законодавстві нівелюють право позивача на майно, можливість правомірного очікування доходу.

Внаслідок здійснених відрахувань з 01 липня 2017 року по 28 лютого 2018 року позивачу завдано шкоду, що оцінюється в грошовому виразі, виходячи із сукупної суми відрахувань 29661,45 грн., що підтверджується довідкою Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова від 14.08.2018року /а.с.8/.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову.

Що стосується аргументів представника відповідача Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області з приводу того, що такий є неналежним відповідачем по справі, то такі є безпідставним, оскільки відповідно до п.п. 4, 35, 38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою КМУ №845 від 03 серпня 2011 року, визначена судом сума підлягає стягненню за рахунок Державного бюджету України шляхом списання грошових коштів з відповідного рахунку органом Казначейства.

Керуючись ст..ст.8,19,22,56,152 Конституції України, ст. ст.16,22,1166, 1173,1175 ЦК України, статтями 5,10, 11,12,81,83,137,259,263, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2 /АДРЕСА_1/ до Держави Україна в особі Управління Державної казначейської служби України у Московському районі м. Харкова Харківської області /м.Харків, вул. Юр'ївська, 7/, Держави Україна в особі Державної казначейської служби України /м.Київ, вул. Бастіонна,6/, третя особа: Управління Пенсійного фонду України в Московському районі м. Харкова /м. Харків, вул. Валентинівська, 22Б/ про стягнення суми шкоди задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 29661 (двадцять дев'ять тисяч шістсот шістдесят одну) грн. 45 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду через Московський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення рішення.

Повний текст рішення виготовлено 28 листопада 2018 року.

Суддя: Т.М.Довготько