26 вересня 2018 року
справа № 462/659/13-ц
судді Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Мартєва С. Ю.
у касаційному провадженні за скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2017 року в складі судді Ліуша А. І. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року в складі колегії суддів: Мікуш Ю. Р., Павлишина О. Ф., Приколоти Т. І.,
У січні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції про визнання батьківства стосовно ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Позовна заява мотивована тим, що з вересня 2006 року до травня 2012 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу.
29 травня 2007 року ОСОБА_5 народила ОСОБА_6, запис про батька якої було вчинено згідно з частиною першою статті 135 СК України та зазначено прізвище матері, однак ім'я та по батькові зазначені його.
Він є біологічним батьком дитини, яку вони спільно виховували, проте після розірвання стосунків ОСОБА_5 не дозволяє йому бачитись з дитиною, не визнає його батьком.
У жовтні, листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із заявами про залучення до участі у справі ОСОБА_7, з яким ОСОБА_5 під час розгляду справи уклала шлюб, та про зміну та збільшення позовних вимог, посилаючись на те, що за заявою ОСОБА_3 внесені зміни до актового запису про народження дитини та батьком дитини зазначено ОСОБА_7
У зв'язку з цим ОСОБА_4 просив: визнати його батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис про народження від 12 червня 2007 року № 3139, зі змінами, внесеними 27 лютого 2014 року; зобов'язати Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції внести зміни до актового запису про народження від 12 червня 2007 року № 3139, а саме: у відомостях про дитину у графі «Прізвище» виключити запис «Романчак» та внести запис «Шутяк»; у відомостях про дитину у графі «По батькові» виключити запис «Дмитрівна» та внести запис «Віталіївна»; у відомостях про батька виключити запис: «ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що проживає АДРЕСА_2 та внести запис: «ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, що проживає АДРЕСА_3»; зобов'язати Міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції видати нове свідоцтво про народження дитини.
Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 24 лютого 2017 року позов задоволено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що поведінка відповідача свідчить про свідоме та систематичне ухилення від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Суд визнав факт походження дитини ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, від ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Крім того, суд взяв до уваги пояснення свідків, а також те, що відповідач не надала належних та допустимих доказів на спростування факту походження дитини від позивача та відсутності кровного споріднення між ним та дитиною.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 27 червня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить зазначені судові рішення скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не надав суду жодних доказів, які підтверджують його батьківство; позов про визнання батьківства позивач заявив поза межами річного строку, встановленого частиною другою статті 129 СК України.

Вважаю, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Суд установив, що відповідно до свідоцтва про народження від 12 червня 2007 року батьком ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, є ОСОБА_10.

Відповідно до актового запису про народження від 12 червня 2007 року № 3139 відомості про батька ОСОБА_6 при реєстрації народження дитини вчинено на підставі заяви матері ОСОБА_5

Згідно з частинами другою-четвертою статті 128 СК України підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.

У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Відповідно до статті 146 ЦПК України 2004 року у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3 зазначала, що почала спільно проживати з позивачем у жовтні 2006 року і була вже на другому місяці вагітності від іншого чоловіка, про що вона повідомила ОСОБА_4 Після народження дитини саме позивач заповнював документи та підписав від її імені заяву для реєстрації народження дитини і зазначив батьком неіснуючу особу. Дізнавшись про те, що позивач одружений та має дитину, вона хотіла припинити відносини, але ОСОБА_4 обіцяв одружитись з нею, коли розлучиться з дружиною. Однак невдовзі позивач почав зловживати алкогольними напоями, і вона переїхала з донькою до батьків, після чого її та дитину утримував її батько.

ОСОБА_5 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2013 року призначено судово-генетичну експертизу в справі, про яку ОСОБА_5 знала, оскільки 16 квітня 2013 року її представник звертався до суду із заявою про надання копії ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2013 року, яку й отримав.

Для відбору біологічного матеріалу ОСОБА_5 з дитиною не з'явилася.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 02 жовтня 2013 року вдруге призначено судово-генетичну експертизу в справі із застосуванням до ОСОБА_3 примусового приводу, про яку вона знала, оскільки оскаржила цю ухвалу в апеляційному порядку. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначала, що суд не встановив, чи може вона через свої релігійні переконання проходити таку експертизу. Крім того, повідомлення було направлено не за тією адресою. В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначила адресу: АДРЕСА_5

За повідомленням Залізничного РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_3 з дитиною за адресою: АДРЕСА_1 не проживають.

Для відбору біологічного матеріалу ОСОБА_5 з дитиною не з'явилася. У повідомленні НДЕЦ при ГУ МВС України у Львівській області від 17 квітня 2014 року зазначено, що відповідач та її представник заперечили проти призначення експертизи та примусового приводу, оскільки ОСОБА_5 уклала шлюб з ОСОБА_7, який бажає усиновити дитину.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24 вересня 2015 року втретє призначено судово-генетичну експертизу в справі. Повідомлення направлено ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_6 яке повернулось до суду за закінченням терміну зберігання.

Для відбору біологічного матеріалу ОСОБА_5 з дитиною не з'явилася.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року, яка направлена за адресою: АДРЕСА_6 до ОСОБА_5 застосовано примусовий привід. Повідомлення повернулось за закінченням терміну зберігання.

За довідкою Скнилівської сільської ради Пустомитівського району Львівської області ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_6 не зареєстрована і не проживає.

У рапорті дільничного зазначено, що, зі слів батька ОСОБА_5, місцезнаходження дочки йому не відоме.

Для відбору біологічного матеріалу ОСОБА_5 з дитиною не з'явилася.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18 квітня 2016 року вчетверте призначено судову генетичну експертизу в справі на 19 травня 2016 року. ОСОБА_3 попереджено про наслідки ухилення від участі в експертизі. Адресою ОСОБА_3 зазначено: АДРЕСА_5

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 18 квітня 2016 року, в якій зазначена адреса: АДРЕСА_1, до ОСОБА_5 застосовано примусовий привід.

Для відбору біологічного матеріалу ОСОБА_5 з дитиною не з'явилася та не була доставлена працівниками поліції.

09 листопада 2016 року ОСОБА_3 надала довіреність ОСОБА_2 на представництво її інтересів, в якій зазначено, що вона зареєстрована за адресою: адреса: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції ОСОБА_3 зазначила таку адресу: АДРЕСА_7 тел. НОМЕР_1. Таку ж адресу вона зазначила і в касаційній скарзі.

Визнаючи ОСОБА_4 батьком ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав, що поведінка відповідача свідчить про свідоме та систематичне ухилення від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи. Суд визнав факт походження дитини ОСОБА_9 від ОСОБА_4 та ОСОБА_3, взявши до уваги пояснення свідків, а також те, що відповідач не надала належних та допустимих доказів на спростування факту походження дитини від позивача та відсутності кровного споріднення між ним та дитиною.

Вважаю, що висновки судів відповідають нормам матеріального і процесуального права.

Статтями 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Відповідно до частин першої-третьої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Позов про визнання батьківства може бути пред'явлений особою, яка вважає себе батьком дитини.

У пунктах 4, 5, 7, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» справи про визнання батьківства суд розглядає у позовному провадженні. Спір про походження дитини від осіб, які не перебувають у шлюбі між собою і не подали в державні органи реєстрації актів цивільного стану спільної заяви про реєстрацію їх як батьків, суд може вирішувати за заявою про визнання батьківства, поданою одним із батьків. Заяви про встановлення факту як батьківства, так і материнства суд приймає до розгляду, якщо запис про батька (матір) дитини в Книзі реєстрації народжень учинено згідно зі статтею 135 СК України. Відповідно до статей 213, 215 ЦПК України рішення щодо визнання батьківства (материнства) має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах реєстрації актів цивільного стану (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень статті 212 ЦПК України, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. У разі коли ухилення сторони у справі зазначеної категорії від участі в експертизі або від подання необхідних матеріалів, документів тощо унеможливлює її проведення, суд відповідно до статті 146 ЦПК України може визнати факт, для з'ясування якого її було призначено, або відмовити в його визнанні (залежно від того, хто зі сторін ухиляється, а також яке значення має для них ця експертиза). Якщо відповідач у такій справі ухиляється від участі у проведенні судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, суд вправі постановити ухвалу про його примусовий привід.

Відповідно до статті 143 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Також Європейський суд з прав людини у справі Калачева проти Російської Федерації, № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року наголосив, що в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність істотно перевищує будь-які інші докази, надані сторонами з метою підтвердження або спростування оспорюваного батьківства.

Згідно із частиною першою статті 146 ЦПК України 2004 року, що діяла на час розгляду справи судами, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Аналогічним чином регулюються і наслідки ухилення від участі в експертизі у цивільно-процесуальному законодавстві (стаття 109 ЦПК України ).

Судово-генетична експертиза, призначена ухвалами Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня, 02 жовтня 2013 року, 24 вересня 2015 року, 18 квітня 2016 року на предмет того, чи є позивач батьком дитини, не була проведена у зв'язку з неявкою матері та дитини до експертної установи.

Про призначення судово-генетичної експертизи ОСОБА_5 достеменно було відомо, оскільки ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 15 квітня 2013 року отримав її представник, а ухвалу цього ж суду від 02 жовтня 2013 року ОСОБА_5 оскаржувала в апеляційному порядку.

Задовольняючи позов, суди на підставі доказів, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що системне та неодноразове ухилення відповідача від проведення судово-генетичної експертизи шляхом нез'явлення її та дитини до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів свідчить про її небажання отримати висновки щодо походження дитини та надає суду можливість визнати факт, який вона заперечує, та підстави встановити походження дитини від позивача, виходячи з інтересів дитини.

Суди надали належну оцінку наданим позивачем в порядку статті 60 ЦПК України 2004 року доказам: поясненням свідків, фотокарткам, де позивач зображений з дитиною у сімейній обстановці.

Також слід враховувати психологічне значення для дитини рішення суду про визнання батьківства, оскільки завдяки цьому рішенню дитина одержує можливість реалізувати своє природне право знати свого батька. Завдяки йому утверджується природний обов'язок батька турбуватися про своїх нащадків.

Відповідно до частини третьої статті 27 ЦПК України 2004 року особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Внесення за заявою ОСОБА_5 змін до актового запису про народження дитини майже через рік після звернення позивача до суду, а саме: зазначення батьком дитини ОСОБА_7, з яким ОСОБА_5 уклала шлюб також під час розгляду справи, свідчить про недобросовісність дій ОСОБА_5, які не узгоджуються із наведеною вище нормою.

Крім того, на час звернення із позовом ОСОБА_4 умови визначені частинами першою, четвертою статті 128 СК України дотримані, порушене право підлягає поновленню із часу звернення до суду, якщо інше не передбачено законом.

Сімейним законодавством не встановлені обмеження щодо розгляду справ про встановлення батьківства при внесенні змін до актового запису про народження дитини під час судового розгляду.

Аргументи касаційної скарги про те, що суди не застосували наслідки спливу позовної давності, передбачені частиною другою статті 129 СК України, є безпідставними, оскільки положення цієї статті стосуються спору про батьківство між чоловіком матері дитини та особою, яка вважає себе батьком дитини, тому не можуть бути застосовані до вимог про визнання батьківства стосовно дитини, у записі про народження якої внесено відомості про батька дитини за вказівкою матері на підставі статті 135 СК України.

Інші доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.

При вирішенні справи суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначили характер правовідносин між сторонами, застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Рішення судів попередніх інстанцій узгоджуються з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року № 61-13609св18.

За таких обставин вважаю, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права, касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Суддя С. Ю. Мартєв