22-ц/775/375/2018(м)
Головуючий у 1 інстанції Дочинець С.І.
Доповідач Барков В.М.
Судді апеляційного суду Донецької області Принцевської В.П.
Єдиний унікальний номер 223/583/17
Номер провадження 22ц/775/375/2018(м)
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з участю третьої особи Органу опіки та піклування Вугледарської міської ради, за апеляційними скаргами відповідачів ОСОБА_2 і ОСОБА_3 та позивача ОСОБА_1 на рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 12 березня 2018 року.
Позивачка ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, треті особи: Орган опіки та піклування Вугледарської міської ради, Вугледарська міська рада, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Рішенням Вугледарського міського суду Донецької області від 12 березня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

В задоволенні позовних вимог про визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням - відмовлено.

З даним рішенням не погодилася позивач ОСОБА_1 і оскаржила його в апеляційному порядку. Посилалась на те, що відповідачі при розгляді справи судом визнали факт не проживання у квартирі більше року та не надали доказів поважності такого не проживання і не посилалися на підстави з яких вони не користуються квартирою. Зазначила, що факт проживання неповнолітніх разом із матір'ю ОСОБА_3 у квартирі їх батька ОСОБА_6 є доведеним, тому можна дійти висновку, що неповнолітні відповідачі мають право користування цим житловим приміщенням відповідно до ст.ст. 29, 405 ЦК України.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу в якій просили скасувати рішення суду в частині визнання їх такими, що втратили право користування квартирою, та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постановою апеляційного суду Донецької області від 21 червня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено, рішення Вугледарського міського суду Донецької області від 12 березня 2018 року скасовано в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням.

Апеляційним судом Донецької області 21 червня 2018 року ухвалено постанову про визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням. Ухвалюючи таку постанову апеляційний суд посилався на те, що з матеріалів справи вбачається, що неповнолітні ОСОБА_4 і ОСОБА_5 проживають разом із матір'ю ОСОБА_3 в квартирі їх батька ОСОБА_6 однією сім'єю, яка належить останньому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 64., ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України до членів сім'ї власника житлового приміщення віднесено дружину (чоловіка) власника житла (якщо стосовно цього житла в подружжя не виникло право спільної власності), їхніх дітей та батьків, а також інших осіб, якщо вони постійно проживають спільно з власником житла та ведуть з ним спільне господарство (ч.2 ст. 64 і ч. 1 статті 156 Житлового кодексу УРСР).

Таким чином, ОСОБА_6, вселивши відповідачів у свою квартиру визнав за ними право користування цим житловим приміщенням, а вони в свою чергу набули таке право, а відтак не можна погодитися з висновком суду першої інстанції щодо незабезпечення ОСОБА_4 і ОСОБА_5 іншим житлом. Тому апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції в частині відмови у визнанні ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірним жилим приміщенням необхідно скасувати та задовольнити позовні вимоги в цій частині.

На мою думку, апеляційний суд дійшов помилкового висновку щодо необхідності задоволення позовних вимог про визнання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування спірним житловим приміщенням з наступних підстав.

Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців.

Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно статей 3, 4, 16 Конвенції про права дитини, дитина повинна мати право на житло, жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на недоторканність житла. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

В даній цивільній справі відповідачами є також неповнолітні діти ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, яких позивач просить визнати такими, що втратили право користування спірним житлом - квартирою, яка є не приватизованою. Позивач є основним наймачем цієї квартири.

Статтею 19 частинами 4, 5, 6 Сімейного кодексу України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

З матеріалів справи вбачається, що представник органу опіки та піклування Вугледарської міської ради приймала участь в розгляді даної справи Вугледарським міським судом. В судовому засіданні 04.12.2017 року представник органу опіки та піклування заперечувала проти задоволення вимог даного позову, оскільки неповнолітні діти не можуть бути позбавленні житла та права на нього.

Письмового висновку щодо розв'язання даного спору, як це передбачено частиною 5 ст. 19 Сімейного кодексу України, органом опіки та піклування Вугледарської міської ради суду не надано, а тому, апеляційний суд не може бути впевненим, що рішення про визнання неповнолітніх ОСОБА_4 і ОСОБА_5 такими, що втратили право користування спірним житлом не суперечить їх інтересам.

Частина 3 ст. 71 Житлового Кодексу України передбачає перелік випадків, коли жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців.

Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Статтею 13 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що вільний вибір місця проживання обмежується щодо осіб, які не досягли 14-річного віку.

Тобто на момент звернення позивача до суду з даним позовом відповідачі ОСОБА_4 і ОСОБА_5 як особи, які не досягли 14-річного віку обмежені щодо вільного вибору місця проживання.

На мою думку, саме не досягнення відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 14-річного віку, з якого вони б мали право вільного вибору місця проживання, є поважною причиною відсутності цих осіб в спірному житловому приміщенні понад встановлені строки.

Статтею 71 ч. 6 Житлового кодексу України передбачено, що відповідно до законодавства може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого

приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий

строк.

Не досягнення відповідачами ОСОБА_4 і ОСОБА_5 14-річного віку і є тією самою умовою і випадком, коли за ними повинно зберігатися жиле приміщення у будинку державного і громадського житлового фонду на підставі вимог ст. 13 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та ч. 6 ст. 71 Житлового кодексу України.

Необхідно взяти до уваги те, що визнання рішенням суду дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням стає підставою для зняття цих дітей з реєстрації місця проживання, що дійсно суперечить їх інтересам. Відсутність реєстрації місця проживання дітей, які не досягли 14-річного віку і не мають права вільного вибору місця проживання, суперечить інтересам дітей та суттєво обмежує реалізацію їх прав, які гарантовані Конституцією України та Законами України.

Суддя