Справа № 369/5057/18
Провадження № 2/369/2422/18
22.06.2018 м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі
головуючого судді Усатова Д.Д.,
при секретарі Ярмак О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Солом'янської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька, -
У травні 2018 року позивач ОСОБА_3, звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої дитини без згоди та супроводу батька.
Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 14.08.2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів, про що зроблено актовий запис №2054.
Від цього шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.
12 лютого 2013 року даний шлюб було розірвано на підставі рішення Солом'янського районного суду міста Києва. За письмовою домовленістю між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, після розлучення малолітня ОСОБА_4 залишається на вихованні разом з ОСОБА_3
Починаючи з 01.02.2016 року ОСОБА_2 не платить аліменти, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження №53438577 від 17.02.2017р., та має значну заборгованість.
29.06.2016 ОСОБА_2 продав належний йому будинок за адресою: будинок АДРЕСА_1, та перестав спілкуватися з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Протягом останніх 22 місяців ОСОБА_2 взагалі не відвідував свою дочку.
ОСОБА_3 не відоме поточне місцезнаходження та контактний телефон ОСОБА_2
ОСОБА_3 самостійно виховує дочку, забезпечує їй належне харчування, одяг, навчання, та піклується про її здоров'я, відпочинок, фізичний, духовний і моральний розвиток. Наразі ОСОБА_3 хоче організувати літній відпочинок для дочки за кордоном. ОСОБА_3 має намір повезти свою дочку за кордон в Республіку Туреччину, та Чорногорію до своїх близьких друзів, які вже давно проживають у даних країнах та постійно запрошують ОСОБА_3 з її дитиною ОСОБА_4 до себе у гості.
ОСОБА_3 направляла, на ім'я ОСОБА_2, на останню відому його адресу (будинок АДРЕСА_1) лист з проханням надати їй нотаріально завірений дозвіл на тимчасовий виїзд ОСОБА_4 за кордон у супроводі ОСОБА_3 до Чорногорії та Республіки Туреччина у період з 15.07.2018р. по 30.09.2018 року. Однак відповіді на даний лист ОСОБА_3 так і не отримала.
Тому ОСОБА_3 була вимушена подати позовну заяву до суду з вимогами про надання дозволу на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4 за межі України без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 на період з 15.07.2018р. по 30.09.2018 р. до Чорногорії та Республіки Туреччина з транзитним проїздом через країни Європейського Союзу та Угорщину і Сербію.
На підтвердження реальності намірів поїхати з дочкою до Чорногорії, позивачка надала копію паспорту своєї близької подруги ОСОБА_5, яка проживає в Чорногорії разом зі своїм сином ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2, та чоловіком ОСОБА_7 у трикімнатній квартирі, на узбережжі Адріатичного моря, за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується Копією договору оренди квартири №1216/24-3 від 01.02.2016 року, та копією запрошення від 18.05.2015 року. Дане запрошення направлялося Позивачці в 2016 році, однак тоді Відповідач після подання Позивачкою позовної заяви до суду все ж таки надав нотаріальний дозвіл від 05.06.2015 на виїзд за кордон до Чорногорії, та країн ЄС, у зв'язку з чим Позивачка відмовилася від позовної заяви, та фактично поїхала з дочкою на відпочинок до Чорногорії у 2015 році.
Що стосується реальності намірів поїхати до Республіки Туреччини Позивачка надасть письмове запрошення своєї подруги ОСОБА_8 яка проживає в Республіці Туреччині разом зі своєю дочкою ОСОБА_9, та чоловіком ОСОБА_10, у квартирі загальною площею178,25 кв. в м. Стамбул, з розвинутою інфраструктурою і всім необхідним для дитячого відпочинку.
Також запрошуючі сторони беруть на себе всі витрати, які будуть необхідні протягом усього часу перебування Позивачки з дочкою, а також, у випадку необхідності, витрати на медичну допомогу.
У судове засідання призначене представник позивача не з'явився, звернувся через канцелярію суду із заявою про слухання справи у його відсутності, позов підтримав та просив задовольнити.
У судове засідання відповідач не з'явився. Про дату, час, місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку. Відзив на позов не надав. Клопотань з приводу участі у розгляді справи суду не надано.
У судове засідання представник третьої особи Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації не з'явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника третьої особи.
Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення.
Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу.
Згідно зі ст. 81 ЦПК України Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.
Судом встановлено, що 14.08.2010 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який було зареєстровано Центральним відділом реєстрації шлюбів, про що зроблено актовий запис №2054.
Від цього шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1.
12 лютого 2013 року даний шлюб було розірвано на підставі рішення Солом'янського районного суду міста Києва. За письмовою домовленістю між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, після розлучення малолітня ОСОБА_4 залишається на вихованні разом з ОСОБА_3
Починаючи з 01.02.2016 ОСОБА_2 не платить аліменти, що підтверджується постановою про відкриття виконавчого провадження №53438577 від 17.02.2017р., та має значну заборгованість.
29.06.2016 року ОСОБА_2 продав належний йому будинок за адресою: будинок АДРЕСА_1, та перестав спілкуватися з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Протягом останніх 22 місяців ОСОБА_2 взагалі не відвідував свою дочку.
ОСОБА_3 не відоме поточне місцезнаходження та контактний телефон ОСОБА_2
Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.
Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьківських прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Дитина, відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України, має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.
У відповідності до вимог ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними.
Відповідно до п. 3, пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
Частиною третьою статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Судом встановлено, що 25.04.2018 ОСОБА_3 направила поштою, на останню відому їх адресу місцезнаходження ОСОБА_2 листа з проханням надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої доньки - ОСОБА_4, за кордон для відпочинку та оздоровлення. ОСОБА_3 не отримала відповіді на даний лист.
Згідно положень ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.
Згідно вимог ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон.
У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути лише на підставі рішення суду.
Згідно п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду.
Відповідно до вимог ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікована Україною 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Стаття 33 Конституції України та стаття 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» гарантують громадянам України право вільно виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну.
З огляду на зазначене, суд має визначитись із правовою підставою надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька, зазначити конкретну країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька; та з урахуванням визначеної ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» можливості ухвалення судом рішення на разовий виїзд без згоди батька, не позбавленого батьківських прав.
А тому суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача, та надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 за межі України, в супроводі матері ОСОБА_3 без згоди та супроводу батька ОСОБА_2, до Республіки Туреччини, та Чорногорії, з транзитним проїздом через країни Європейського Союзу та Угорщину і Сербію у період з 15.07.2018 по 30.09.2018
Щодо вимоги про стягнення з відповідача витрат в розмірі 3 000,00 грн., пов'язаних із отриманням правової допомоги, то слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Згідно із зазначеною вище нормою склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).
Відповідно до роз'яснень, що містяться в п.48 постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Однак в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про понесення позивачем витрат, пов'язаних із отриманням за правилами ст. 15 ЦПК України правничої допомоги.
Так, на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачем не надано до суду довідку розрахунок гонорару, щодо надання правової допомоги на суму 3 000,00 грн.
Між тим, в порушення ч.3 ст. 137 ЦПК України позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Згідно положень ст. 1 ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.
Разом з тим, відповідно до ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Таким чином, позивачем не надано доказів в обґрунтування заявленої суми отриманої правової допомоги, виходячи з чого суд не вбачає підстав для задоволення такої вимоги.
Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також сплачена позивачем при зверненні до суду грошова сума судового збору у розмірі 704,80 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. 4, 81, 141 258, 263, 265, 273, 280, 354 ЦПК України, Конституції України, ст. ЦК України, ст. 141, 150, 155, 180 Сімейного Кодексу України, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», Закону України «Про охорону дитинства», -
Позов задовольнити частково.
Надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1,) без згоди і супроводу батька - ОСОБА_2, в супроводі матері ОСОБА_3 до Республіки Туреччини, та Чорногорії, з транзитним проїздом через країни Європейського Союзу та Сербію у період з 15.07.2018 по 30.09.2018.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судові витрати, у вигляді судового збору у розмірі 704,80 грн.
В іншій частині відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський районний суд Київської області шляхом подання скарги протягом тридцяти днів з дня його складення.
Суддя Д.Д. Усатов