Справа № 346/4818/17
Провадження № 22-ц/4808/53/18
Головуючий у 1 інстанції Бирич Н. В.
Суддя-доповідач Мелінишин
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого (суддя-доповідач) Мелінишин Г.П.

суддів: Пнівчук О.В., Ясеновенко Л.В.,

за участю секретаря Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 червня 2018 року, ухвалене в складі судді Бирич Н.В. в м. Коломиї Івано-Франківської області в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позову покликалася на те, що їй на праві власності належить будинок АДРЕСА_1.

Оскільки вона часто вибувала за кордон на роботу, тому у 2009 році дозволила проживати в будинку своєму знайомому ОСОБА_3 19.01.2009 року він в ньому зареєстрований. Вказувала, що відповідач не є членом її сім'ї, спільним побутом вони не пов'язані, жодних взаємних прав та обов'язків не мають. Не брав жодної участі у витратах на утримання спірного будинку, не сплачував комунальні послуги, недбайливо ставився до майна, меблів, зокрема, не підтримував чистоту. Також без її дозволу приводив у будинок сторонніх осіб. З приводу користування житлом між ними часто виникали конфлікти.

Зазначала, що реєстрація відповідача у будинку чинить їй, як власнику, перешкоди у користуванні будинком, який вона має намір використовувати для власного проживання та проживання неповнолітньої доньки ОСОБА_4

Починаючи з 2016 року неодноразово зверталася до нього з вимогою про звільнення будинку, повернення ключів та добровільне зняття з місця реєстрації, на що отримувала образи та погрози фізичної розправи. З цього приводу зверталася до Коломийського відділу поліції.

Відтак вважала, що ОСОБА_3 є тимчасовим мешканцем будинку, не набув самостійного права користування ним, а тому зобов'язаний на вимогу власника майна звільнити жиле приміщення.

З цих підстав просила задовольнити позов.

Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 20 червня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 подав на вказане рішення апеляційну скаргу, в якій покликається на неправильне застосування судом норм матеріального права.

Зазначає, що ОСОБА_3 не надав доказів наявності між ними сімейних відносин, не є членом її сім'ї, а є тимчасовим мешканцем в розумінні ст. 98 ЖК та ст. 818 ЦК України. А тому підлягає виселенню за рішенням суду, незалежно від доведення факту чинення ним перешкод власнику у володінні майном. З огляду на це недоведеність факту чинення їй перешкод у користуванні будинком з боку відповідача, на що посилається суд в рішенні, не може слугувати підставою для відмови в позові. Натомість судом не надано належної оцінки долученим до позовної заяви висновкам правоохоронних органів по її заявах з приводу неправомірної поведінки відповідача.

Відмовляючи в задоволенні позову з підстав тривалого проживання відповідача в будинку, судом також не враховано положення ст. 99 ЖК України про те, що піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Крім того, ОСОБА_3 був зареєстрований у будинку не як член сім'ї і таким не був, оскільки вони однією сім'єю не проживали та не вели спільне господарство.

З наведених підстав просила рішення скасувати, постановивши нове про задоволення позову.

Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем ОСОБА_3 не подано.

Згідно із абзацом третім пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пунктом 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03.10.2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

У зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області, враховуючи положення ч.6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України дану справу передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду.

В засіданні апеляційного суду представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2 доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.

ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився повторно будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується даними пошуку поштових відправлень Укрпошти. Про причини неявки суд не повідомив. З огляду на це, зважаючи на строк розгляду справи, відсутність клопотання будь-кого із сторін про його продовження, необхідність добросовісного користування сторонами процесуальними правами та, відповідно, неприпустимість зловживання такими, колегія суддів не вбачає підстав для визнання причин неявки відповідача поважними. А тому вважає за можливе розглядати справу у його відсутності, що не суперечить положенням ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта - адвоката ОСОБА_2, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1. Наведена обставина підтверджується витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно від 19.03.2008 року (а.с. 7).

Згідно із довідкою Остапківської сільської ради №551 від 02.10.2017 року та даних погосподарської книги ОСОБА_3 зареєстрований в цьому будинку як співжитель з 19.01.2009 року (а.с. 9, 51).

Постановляючи оскаржуване рішення та відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1 місцевий суд виходив з того, що в судовому засіданні не доведено факт здійснення їй відповідачем перешкод в користуванні житлом. До того ж, ОСОБА_3 тривалий час проживає в спірному будинку.

Однак, погодитись із таким висновком суду не можна з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Як передбачено частиною 1 статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Тобто, зміст права власності в цілому включає такі елементи: 1) право на власну поведінку (право на здійснення права власності на власний розсуд); 2) право вимагати «від усіх і кожного» не створювати перешкод у здійсненні права власності (не порушувати його); 3) право звернутися до суду за захистом порушеного права власності з речовим позовом - віндикаційним, негаторним тощо (стаття 319 ЦК).

За частиною 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

З аналізу наведених норм слідує, що правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

За змістом частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

У разі порушення своїх прав власник згідно зі статтею 391 ЦК України має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права передбачає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальною для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

З'ясовано, і це підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку та зареєстрована в ньому. Однак, часто виїжджає на роботу за кордон, тому проживає там періодично.

ОСОБА_3 зареєстрований у спірному будинку як співжитель з 19.01.2009 року. Позивач надала право відповідачу користуватись цим будинком, тому останній правомірно вселився, проживає в ньому та користується ним.

Разом з тим, матеріали справи не містять жодного договору, укладеного між сторонами, на проживання відповідача чи його постійне користування цим майном. Аналогічно як і будь-яких відомостей про те, що він є членом сім'ї ОСОБА_1 відповідно до частини другої статті 64 ЖК УРСР.

Чинне законодавство не містить визначення поняття співжитель (співмешканець), а тому є безпідставним твердження ОСОБА_3, що він вселився в будинок позивача як її чоловік, який перебуває з нею в цивільному (незареєстрованому) шлюбі.

Доводи ОСОБА_1 про те, що сторони разом постійно не проживають та спільного господарства не ведуть ним не спростовано. Натомість посилання відповідача, що за період більш ніж п'ятнадцять років фактичних шлюбних відносин ними за спільні кошти побудовано житловий будинок, який ще не здано в експлуатацію, належними та допустимими доказами не підтверджені.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Посилання відповідача у відзиві на позов, що дочка ОСОБА_4 є їхньою з позивачкою спільною дитиною, яка в силу певних життєвих обставин проживає більше часу лише з ним, також не підтверджені жодними доказами та спростовуютьcя копією свідоцтва про народження дитини (а.с. 42).

Натомість, з матеріалів справи вбачається що між сторонами існують неприязні відносини, в тому числі і з приводу користування спірним житловим приміщенням. За даними висновку ДОП Коломийського ВП ГУНП від 09.10.2017 року сам ОСОБА_3 визнав ці обставини (а.с. 8, 10, 11).

З огляду на викладене та з врахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, висновок суду щодо не доведення позивачем факту чинення їй відповідачем перешкод у користуванні майном, не відповідає встановленим обставинам справи.

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов застосовується для захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. У постанові Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі №6-92цс15 зроблено висновок, що положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню лише в тих випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору.

Виходячи з того, що ОСОБА_3 перешкоджає ОСОБА_1 у повній мірі реалізовувати своє право власності, права останньої підлягають захисту відповідно до статті 391 ЦК України.

Крім того, як встановлено апеляційним судом, згідно постанови Коломийського міськрайонного суду від 08.11.2016 року ОСОБА_3 було притягнуто до адміністративної відповідальності за психологічне насильство відносно ОСОБА_1

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про захист прав позивача згідно із вимогами статті 391 ЦК України, на яку вона посилалась, то відсутніми є підстави для задоволення її позовних вимог про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 з підстав, визначених ст. 98 ЖК України та ст. 818 ЦК України.

А тому доводи апелянта, що відповідач є тимчасовим мешканцем в її будинку і не набув самостійного права користування будинком, судом не досліджувались.

З огляду на це апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

В силу статті 374 ЦК України суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. Підстави для скасування судового рішення повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення визначені статтею 376 ЦПК України. Відповідно до частин 3, 4 цієї статті підставами для скасування судових рішень є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З врахуванням наведених обставин, норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні належним їй житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.

Згідно із ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Таким чином, із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 640 грн при зверненні до суду та за подання апеляційної скарги в розмірі 960 грн, а всього 1600 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Коломийського міськрайонного суду від 20 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні будинком шляхом виселення без надання іншого жилого приміщення задовольнити.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні належним їй житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, із житлового будинку АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 1600 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий Г.П. Мелінишин

Судді: О.В. Пнівчук

Л.В. Ясеновенко

Повний текст постанови виготовлено 27 листопада 2018 року.