03.12.2018 Справа № 756/6352/17
Унікальний номер 756/6352/17
Справа № 2/756/1057/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого судді Васалатія К.А.

за участі секретаря Дем'янової Н.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «КАН» про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що наказом директора ТОВ «КАН» № 14/к від 27.02.2017 її 27.04.2017 було звільнено з посади фінансового директора у зв'язку зі скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, про що зроблено запис № 15 від 27.04.2017 у трудовій книжці, яку вручено позивачу. Згідно з вказаним наказом, відповідач в один день прийняв рішення про скорочення штатної посади та звільнення позивача. Відповідачем не було запропоновано позивачеві іншої роботи. Тому, відповідачем не було дотримано норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника. Вказані дії з боку відповідача є порушенням її законних прав на працю, які завдали позивачеві моральних страждань.

Посилаючись на зазначені обставини, а також зазначаючи, що вказане звільнення є незаконним та безпідставним, ОСОБА_1 просить суд задовольнити позов, а саме: визнати незаконним та скасувати наказ № 14/к від 27.02.2017 про внесення зміни в структуру та штатний розклад підприємства, скорочення штатної посади - Фінансовий директор, про звільнення фінансового директора ОСОБА_1 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з 27.04.2017, та поновити її на посаді фінансового директора ТОВ «КАН»; стягнути з ТОВ «КАН» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 28.04.2017 по день поновлення на роботі, виходячи з середньоденного розміру заробітку у 4 089, 41 грн. за день; стягнути з ТОВ «КАН» на її користь моральну шкоду у розмірі 3 000, 00 грн.; рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді фінансового директора ТОВ «КАН» допустити до негайного виконання.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені у позові, у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні посилаючись на те, що даний позов є необґрунтованим. Позиція відповідача викладена у наданих суду письмових запереченнях.

Суд, заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи з'ясував наступне.

Як з'ясував суд, у відповідності до трудової книжки позивача ОСОБА_1 (а.с. 6) вбачається, що остання згідно наказу № 10/к від 01.06.2006 прийнята на посаду фінансового директора ТОВ «КАН» за сумісництвом.

Згідно з наказом № 14/к від 27.02.2017 (а.с. 7), з метою підвищення ефективності і оптимізації управління підприємством в зв'язку з ускладненою економічною та фінансовою ситуацією, керуючись п. 1 ст. 40 КЗпП України, було внесено зміни в структуру та штатний розклад підприємства; скорочено штатну посаду, Фінансовий директор; в зв'язку зі скороченням штатної посади звільнено фінансового директора ОСОБА_1 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України, з 27.04.2017. Зазначений наказ містить підпис ОСОБА_1 про ознайомлення з ним.

Факт того, що позивачку фактично було звільнено 27.04.2017 з її сторони не заперечувався та підтверджувався.

Ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

У ст. 40 КЗпП України визначено випадки розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу.

Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (ч. 2 ст. 40 КЗпП України).

Відповідно до абз. 1 п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Виходячи з наведеного, у вказаній категорії справ суд зобов'язаний перевірити підстави для звільнення (чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, скорочення чисельності або штату працівників), а також чи було роботодавцем дотримано процедуру вивільнення працівника (чи працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення).

Судом встановлено, що спірним наказом № 14/к було внесено зміни до штатного розкладу відповідача та скорочено штатну посаду «фінансовий директор». Як наслідок, позивача було звільнено.

Порядок вивільнення працівників врегульовано у статті 49-2 КЗпП України.

Зокрема, про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України).

Як вбачається з матеріалів справи, 27.02.2017 позивача було належним чином ознайомлено зі спірним наказом № 14/к, що підтверджується підписом позивача на вказаному наказі. Факт ознайомлення з наказом № 14/к саме 27.02.2017 стороною позивача під час розгляду справи не заперечувався.

З займаної посади фінансового директора позивача було звільнено 27.04.2017, тобто через 2 (два) місяці з моменту ознайомлення позивача з наказом № 14/к.

Виходячи з викладеного, суд вважає встановленим та підтвердженим матеріалами справи дотримання відповідачем правових приписів ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України щодо персонального попередження працівника про наступне вивільнення не пізніше ніж за два місяці.

При цьому суд не може погодитися з посиланнями позивача та її представника на ту обставину, що дії відповідача щодо прийняття в один день рішення про скорочення штатної посади «фінансовий директор» та звільнення позивача є протиправними та не відповідають вимогам законодавства України про працю.

Суд зазначає, чинне законодавство України про працю не містить жодних заборон з цього приводу.

Окрім цього, суд враховує, що хоча вказані рішення було прийнято в один день (27.02.2017) та оформлено одним наказом (наказ № 14/к), їх реалізація була розділена у часі, а саме: повідомлення позивача про наступне вивільнення - 27.02.2017, а саме звільнення - 27.04.2017, тобто через 2 (два) місяці.

Щодо визначеної у ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України необхідності з боку роботодавця запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, суд виходить з наступного.

Обов'язок роботодавця запропонувати працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації обумовлений наявністю такої роботи (посади) на підприємстві, в установі, організації. Відповідно, якщо інша робота на підприємстві відсутня, то на роботодавця такий обов'язок не може бути покладений.

Окрім цього, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено також можливість звернення працівника за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштування самостійно.

Як вбачається з довідки відповідача № UF07/2/31 від 31.07.2017 за період з 27.02.2017 по 01.05.2017 у ТОВ «КАН» нові посади (штатні одиниці) до штатного розкладу не вводилися і вакантні посади не існували та не створювались.

Тому суд на підставі наявних в матеріалах справи документів вважає встановленим, що відповідач у процесі вивільнення позивача не міг запропонувати їй іншу роботу на тому самому підприємстві, оскільки будь-які вільні посади, які могли б бути запропоновані позивачу, були відсутні.

Доказів протилежного матеріали справи та отримані пояснення від представника позивача, не містять.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на усе вищевикладене, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 щодо визнання незаконним та скасування наказу № 14/к від 27.02.2017 про внесення зміни в структуру та штатний розклад підприємства, скорочення штатної посади - Фінансовий директор, про звільнення фінансового директора ОСОБА_1 згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України з 27.04.2017, а також сплати на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Також суд не вбачає підстав для задоволення позову позивача у частині стягнення на її користь моральної шкоди, оскільки такі позовні вимоги є похідними від первісних позовних вимог.

На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 19, 42, 81, 89, 141, 263, 265, 274, 354, 355, 273 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя: К.А. Васалатій