ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 638/20216/16

Провадження № 22-ц/818/1049/18

28 листопада 2018 року

м.Харків

Харківський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Овсяннікової А.І.

суддів - Коваленко І.П., Сащенко І.С.

за участю секретаря - Дашковської Н.К.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представники позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

відповідач ОСОБА_4

представник відповідача ОСОБА_5

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Харкові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2018 року у складі судді Штих Т.В. по справі № 638/20216/16 за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

В обґрунтування позову зазначає, що з 2003 року по квітень 2014 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_4 У встановленому законом порядку шлюб зареєстровано не було, оскільки вони вважали, що у цьому немає необхідності.

За період фактичних шлюбних відносин у них народилася дитина -донька ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після народження дитини спільне життя з відповідачкою не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження характерів та поглядів на виховання доньки, а тому з квітня 2014 року вони облишили проживати однією сім'єю.

На сьогоднішній день ОСОБА_4 фактично заперечує факт спільного проживання з ним , що у подальшому матиме негативний вплив на формування особистості їх спільної дитини.

Просить встановити факт проживання з ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 2003 року по квітень 2014 року.

Відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала. Вони не проживали однією сім'єю, оскільки їх співмешкання не мало постійного характеру, вони не були пов'язані спільним побутом та не мали взаємних прав та обов'язків один до одного, притаманних подружжю, вона ніколи не ставилася до позивача як до чоловіка. З 2002 року до грудня 2013 року постійно проживала в належній їй на праві особистої приватної власності квартирі, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, де прописана, тоді як позивач протягом цього часу був прописаний та проживав за іншою адресою: АДРЕСА_2. Вони мали окремий бюджет, яким розпоряджалася на власний розсуд. Витрати на утримання власних квартири, автомобілю (в тому числі й сплати кредиту за нього), їх ремонту та обладнання, оплату комунальних послуг, придбання одягу, їжі, ліків, подорожей тощо вона несла самотужки. Вони часто проводили відпустки окремо один від одного. Протягом цього часу мали стосунки з іншими партнерами. З ОСОБА_6 -першою дружиною - позивач розлучився 24 травня 2007 року. В період з 2002 року до 2013 pік вона надавала юридичні послуги підприємствам, в яких директором та співзасновником був позивач, а тому деякий час її квартира використовувалася позивачем у якості офісу цих підприємств, а багато спільних з позивачем подорожей мали діловий характер.

З народженням дитини у їх стосунках майже нічого не змінилося, жодних зобов'язань щодо неї та дитини як родини, позивач не мав, особистої участі у вихованні дитини він майже не приймав, а тому в вересні - жовтні 2013 року вона остаточно припинила спілкування та співмешкання з ним.

Також, позивачем не зазначено, яке його особисте немайнове або майнове право порушено, не визнано або оспорюється та яким нормативним актом або договором передбачено спосіб захисту цього права,.

Рішенням Дзержинського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не зазначено, яке саме його особисте немайнове або майнове право або інтерес не визнається відповідачкою та яким способом суд може захистити його. Наведені позивачем доводи ґрунтуються виключно на його особистому ставленні до стосунків із відповідачкою, на оціночних судженнях та припущеннях щодо можливого ставлення до цих відносин дитини в майбутньому.

Також, проведення з відповідачкою спільних поїздок, відпочинку, свят не є доказами наявності між ними фактичних шлюбних відносин.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

Подані до матеріалів справи докази свідчить як про існування факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, так і про наявність спільно нажитого майна сторін від такого проживання, виникнення у нього прав і обов'язків щодо якого залежить від встановлення такого факту судом.

Відповідач заперечує проти позову та не визнає факт проживання сторін однією сім'єю, що вже саме по собі свідчить про наявність спору про право.

Сама по собі реєстрація місця проживання не може свідчити та бути перепоною для спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу.

Факт того, що вони познайомились по роду професійної діяльності та під час спільного проживання продовжували разом працювати жодним чином не спростовує, а навпаки підтверджує, що вони працювали на благо сім'ї.

Посилаючись вибірково на квитанції про погашення кредиту, в яких платником вказана ОСОБА_4, суд не звернув уваги, що оригінали цих доказів наявні у Позивача, що у сукупності із наданими особистими записами свідчать про спільне витрачання коштів на погашення кредиту

Під час перебування у фактичних шлюбних відносинах ними придбано спільне майно, про що надано відповідні докази. Він систематично здійснював погашення кредиту у ПАТ «ОТП Банк», оформленого на ім'я відповідачки.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Позивачем не конкретизовано, яке саме право/ інтерес на створену сім'ю нею порушено та якою нормою права або договору згідно ст. 9 СК України воно передбачене; ним взагалі не зазначено, кого саме він вважає своєю сім'єю, ким та коли вона була створена та якими доказами це підтверджується.

Пропозиція позивача зареєструвати шлюб нею була відхилена, вона ніколи не вважала його своїм чоловіком, тобто позивач добре усвідомлював її ставлення до нього та їх стосунків, а також розумів неможливість створення сім'ї. Співмешкання носило періодичний характер, у кожного було особисте життя з іншими партнерами.

Позивач за відсутності порушеного права намагається через суд примусити вважати їх минулі стосунки шлюбними, що також є неприпустимим, оскільки кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

В період 2003 - 2014 роки вони були зареєстровані за різними адресами, у сторін не було спільного бюджету та спільних витрат. Доказів щодо придбання спільного майна ОСОБА_1 не надано.

Колегія суддів, вислухав суддю - доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідив матеріали справи та обговорив доводи апеляційної скарги вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції обґрунтовано виходив з тих обставин, що підстав для встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2003 року по квітень 2014 року не вбачається.

Згідно з частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності.

Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7).

Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

Згідно з роз'ясненнями, які містяться в пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Таким чином, факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та ЦК України з 01 січня 2004 року. Кодекс про шлюб та сім'ю УРСР не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу.

Частиною другою статті 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Постановою Верховного Суду України від 20 лютого 2012 року № 6-97цс11, ухваленою за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень із мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, сформульовано обов'язкову для усіх судів України правову позицію щодо визначення ознак сім'ї при встановленні наявності чи відсутності фактичних шлюбних стосунків та визначено, що положення частини другої статті 3 СК України стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів.

Встановлення факту проживання однією сім`єю в період до 01 січня 2004 року не передбачено Кодексом законів про шлюб та сім'ю України, а тому висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині є обґрунтованим.

Сімейне законодавство, а саме частини 1 та 2 статті 21 Сімейного кодексу України чітко визначають, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Водночас відповідно до частини першої статті 74 СК України у разі, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

З наведеного положення СК України вбачаються ознаки подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність усталених відносин, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Згідно ч. 2 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. З наведеного положення випливають ознаки подружніх відносин: наявність факту ведення спільного господарства, тобто прийняття участі у спільних витратах, спрямованих на забезпечення життєдіяльності сім'ї, наявність взаємних прав та обов'язків, усталених відносин, що притаманні подружжю, спільне проживання.

Отже, само по собі співмешкання чоловіка і жінки протягом певного періоду не є достатнім для визнання факту спільного проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без шлюбу за відсутності інших ознак сім'ї .

За положеннями ч. 1, 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

В той же час, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно, права на утримання жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 не надано доказів щодо наявності фактичних шлюбних відносин з відповідачкою.

Перебування у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_1 відповідачка категорично заперечує, зазначаючи, що позивач пропонував їй зареєструвати шлюб, однак вона відмовилась, оскільки не бажала створювати сім'ю з ним.

У спірний період сторони зареєстровані за різними адресами: ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3, а ОСОБА_7 - за адресою: АДРЕСА_1.

Наявність сумісних подорожей за кордон також не свідчить, що сторони були по'вязані сумісним побутом, а не лише спільно проводили час.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів, що підтверджують придбання позивачем майна на користь сім'ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначає, що ними сумісно за спільні кошти побудовано будинок, який оформлено на його ім'я, що свідчить про наявність спільного побуту.

Між тим, доказів у відповідності до ст. 81 ЦПК України щодо даних обставин, як і щодо придбання майна на користь сім'ї, витрачання коштів на спільні цілі, тощо позивачем не надано.

Факт народження спільної дитини не є підставою вважати про наявність подружніх відносин.

Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначає, що встановлення даного факту необхідно йому для захисту особистого немайнового права та законного інтересу на створену сім'ю та недопустимість у подальшому негативного впливу на формування особистості дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В ч. 2 ст. 16 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів. .

Отже, з огляду на викладене, законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права.

Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Згідно рішення Конституційного суду України від 1 грудня 2004 року поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб'єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за певних умов, а саме:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з'ясувати мету встановлення;

-заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

-чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Між тим, дані вимоги ОСОБА_1 не дотримано.

Позивачем не надано доказів та не обґрунтовано, в чому полягає порушення або невизнання його прав, які юридичні наслідки має породжувати встановлення такого факту- не наведено.

Відповідачка не заперечує, що ОСОБА_1 є батьком дитини. Отже, факт батьківства ОСОБА_1 щодо доньки не оспорюється, у свідоцтві про народження батьком зазначений позивач.

Формування у дитини поглядів щодо сімейних цінностей та усвідомлення факту, що вона народилась у повноцінній сім'ї стосується виховання дитини та норм моралі та не відноситься до правової площини.

Посилання на недопустимість у подальшому негативного впливу на формування особистості дитини також не має на меті певні юридичні наслідки, та має ймовірний характер.

За таких обставин підстав для скасування рішення суду не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 07 вересня 2018 року - залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 листопада 2018 року.

Головуючий - А.І. Овсяннікова

Судді: І.П. Коваленко

І.С. Сащенко