Дата документу 03.12.2018 Справа № 337/1617/18
Запорізький Апеляційний суд
ЄУН 337/1617/18Головуючий у 1-й інстанції Салтан Л.Г.
Пр. № 22-ц/807/1067/18Суддя-доповідач Гончар М.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді (судді-доповідача) Гончар М.С.

суддів Кочеткової І.В., Маловічко С.В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя (надалі - ПО УПФУ м. Запоріжжя) про спонукання до припинення порушеного права

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вищезазначеним позовом, в якому просив:

- визнати винуватим відповідача у незаконному відчуженні майна, що виразилось в невиплаті державної пенсії в обсязі, не нижче 6-ти (шести) розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на підставі ст. 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в розмірі 110498,37 грн.;

- стягнути з відповідача на його користь невиплачену відповідно до постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21 жовтня 2014 року державну пенсію в обсязі, не нижче 6-ти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на підставі Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", у розмірі 110498,37 грн.

В обґрунтування свого позову позивач зазначав, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2014 року його позов до УПФУ в Хортицькому районі м. Запоріжжя був частково задоволений, дії відповідача щодо відмови у перерахунку та виплаті основної пенсії по інвалідності, додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров'ю та додаткової пенсії у розмірі 11% заробітку за стаж роботи, що перевищує 20 років, відповідно до Закону України «Про статус та соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Вказане рішення залишено без змін судами апеляційної та касаційної інстанції. Рішення набрало законної сили 10.12.2014 року, але відповідач продовжує нараховувати та виплачувати пенсію за постановою КМУ від 23.11.2011 року за № 1210. 06.04.2018 року у відповідності до приписів Закону України «Про доступ до публічної інформації» він звернувся до Правобережного об'єднаного Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя з проханням повідомити про виконання постанови Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2014 року в частині виплати державної пенсії в обсязі не нижче 6-ти (шести) розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність на підставі ст. 54 Закону України «Про статус та соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Однак на час звернення з позовом до суду відповіді на своє звернення не отримав. Вважав, що в супереч чисельним рішенням ЄСПЛ та позиції Верховного Суду України, висловлену в його Конституційному поданні від 25.03.2016 року, що Правобережне об'єднане Управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, не виплачуючи мені з 29 березня 2014 року державну пенсію в обсязі не нижче 6-ти (шести) розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, на підставі ст. 54 Закону України "Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", що з березня 2014 року по липень 2016 року (на час встановлення другої групи інвалідності) становить 110498,37 грн., що є незаконним відчуженням мого майна, та створенням перешкод в користуванні власністю, що, в свою чергу є черговим грубим порушенням Конституції України, а саме приписів її 41 статті та ст. 321 Цивільного кодексу України.

Ухвалою суду першої інстанції (а.с. 14) провадження у цій справі за вищезазначеним позовом позивача відкрито.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2018 року (а.с. 99-102) у задоволенні позову ОСОБА_2 у цій справі відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права судом першої інстанції при його ухваленні, позивач ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (а.с. 104-124) просив рішення суду першої скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29.12.2017 року №452/2017 ліквідовано зокрема: Апеляційний суд Запорізької області та утворено Запорізький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Запорізьку область з місцезнаходженням у місті Запоріжжі. Указом Президента України № 297/2018 від 28.09.2018 «Про переведення суддів» судді Апеляційного суду Запорізької області переведені до Запорізького апеляційного суду, який почав роботу з 05 жовтня 2018 року. В автоматизованому порядку для розгляду цієї справи визначено колегію суддів Запорізького апеляційного суду: головуючого суддю (суддю-доповідача) Гончар М.С., суддів Кочеткову І.В. та Маловічко С.В. (а.с. 129).

Підстави для самовідводу суддів апеляційного суду у цій справі, передбачені ст. ст. 36-37 ЦПК України, відсутні.

Відводів суддям апеляційного суду у цій справі учасниками цієї справи заявлено не було.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду апеляційне провадження за вищезазначеною апеляційною скаргою відкрито 31 жовтня 2018 року (а.с.130), справу призначено до апеляційного розгляду без повідомлення учасників справи в порядку ст. 369 ч. 1 ЦПК України (а.с.134).

В силу вимог ст. 7 ч. 13 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідач ПО УПФУ м. Запоріжжя скористалось своїм правом та в установлений апеляційним судом строк поштою надало відзив на вищезазначену апеляційну скаргу позивача у цій справі (а.с. 135-139).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги позивача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_2 не підлягає задоволенню з наступних підстав.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом ст. 381 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги приймає постанову за правилами ст. 35 і глави 9 розділу ІІІ цього Кодексу з особливостями, зазначеними у ст. 382 цього Кодексу.

Встановлено, що суд першої інстанції, відмовляючи у повному обсязі у задоволенні позову позивача у цій справі, керувався ст. ст. 4-5, 12-13, 89, 258-259, 263-265, 268, 354 ЦПК України та виходив із неможливості (відсутності підстав) для задоволення позову позивача у цій справі.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком суду першої інстанції, вважає його правильним, а рішення суду першої інстанції - таким, що ухвалено із додержанням вимог закону, є правильним та законним.

В силу вимог ст. 263 ЦПК України 1. судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; 2. законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; 3. судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом; 4. при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду; 5 обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні; 6. якщо одна із сторін визнала пред'явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Згідно із ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. 2. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у цій справі відповідає.

Так, судом першої інстанції було правильно встановлено, що ОСОБА_2 має статус особи, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи категорії 1, з 06.09.2016 року ОСОБА_2 є інвалідом ІІ групи, перебуває на обліку у ПО УПФУ м. Запоріжжя, що визнано відповідачем у суді першої інстанції, а тому доказуванню в силу вимог ст. 82 ч. 1 ЦПК України не підлягало у цій справі.

Постановою Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2014 року (а.с. 107-108), яка ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2014 року залишена без змін (а.с. 109-110), а відтак набрала законної сили, частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 зокрема, відповідача УПФУ в Хортицькому районі м. Запоріжжі, правонаступником якого є об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, було зобов'язано здійснити позивачу перерахунок та виплату державної пенсії на підставі Закону України «Про статус та соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», в тому числі виплати державної пенсії в обсязі не нижче 6-ти (шести) розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність на підставі ст. 54 Закону України «Про статус та соціальних захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 29.03.2014 року.

Як правильно було встановлено судом першої інстанції, позивач у цій справі фактично просив у своєму позові суд спонукати відповідача виконати постанову Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 21.10.2014 року в іншій адміністративній справі ЄУН 2-а/337/164/2014 (а.с. 35-36) у справі за його позовом до УПФУ в Хортицькому районі м. Запоріжжя про визнання неправомірними дій та зобов'язання здійснити перерахунок, яка набрала законної сили 10.12.2014 року, зобов'язати відповідача виконати останнє в частині виплати державної пенсії на підставі ст. 54 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі не нижче 6-ти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, починаючи з 29 березня 2014 року по липень 2016 року у сумі 110498,37 грн.

В силу вимог ст. 18 ч. ч. 1, 2 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Однак, діючим законодавством передбачено стягнення вказаної пенсії не шляхом ухвалення нового судового рішення у цій цивільній справі, а в межах виконавчого провадження за попереднім судовим рішенням в іншій адміністративній справі ЄУН 2-а/337/164/2014, чи шляхом стягнення розміру цієї пенсії в порядку адміністративного судочинства за судовим рішенням в іншій адміністративній справі за відповідним позовом ОСОБА_2 до відповідача - ПО УПФУ м. Запоріжжя.

За змістом ч. 1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Положеннями ст. 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

При вирішенні спору про відшкодування шкоди обов'язковому з'ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Встановлено, що як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на положення ст.ст. 41, 55, 129-1 Конституції України, ст.ст. 22, 23, 321 ЦК України та ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Правовідносини, що виникають з приводу виконання судових рішень, урегульовані Законом України «Про виконавче провадження», а тому несплачена позивачеві сума пенсії, що підлягає стягненню на його користь за рішенням суду, не може вважатися майновою шкодою чи збитками, а є сумою одноразової компенсації, яка підлягає виплаті в порядку виконання постанови адміністративного суду, відтак зазначені норми права не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. П. 9 ч. 1 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов'язковість рішень суду. Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» встановлені гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України «Про виконавче провадження», а також особливості їх виконання.

Ст. 3 цього Закону встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником яких є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначений постановою Кабінету Міністрів України від 03 вересня 2014 року № 440.

Рішення про стягнення коштів з державного та місцевого бюджетів або з боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами казначейської служби у порядку черговості надходження таких документів з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань.

Соціальне забезпечення осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, відбувається відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року № 1210 «Про підвищення рівня соціального захисту громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».

Отже, розмір соціальних виплат особам, які мають статус постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи та є інвалідами, порядок виконання судових рішень про стягнення соціальних виплат визначаються відповідно до урядових постанов.

Порушені права позивача відновлено постановою суду про зобов'язання нарахувати та виплатити соціальну компенсацію. Судове рішення знаходяться на виконанні, а тому стягнення заявленої суми у цьому спорі є подвійною відповідальністю за одне і те ж зобов'язання, що відповідно до положень Конституції України є недопустимим.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1388цс17.

При вищевикладених обставинах, із урахуванням вимог закону та заявлених позовних вимог суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неможливість (відсутність підстав) для задоволення позову позивача у цій справі.

Рішення у цивільній справі ЄУН №337/4802/16-ц, на яке посилається позивач, стосується іншої пенсії ОСОБА_2, передбаченої ч. 2 ст. 56 ЗУ «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», а тому ухвала Апеляційного суду Запорізької області від 12 грудня 2017 року у справі ЄУН №337/4802/16-ц (а.с. 7-9), якою було залишено без змін рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 31 липня 2017 року (а.с. 4-6) про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_2, яка набрала законної сили, та яку ПО УПФУ м. Запоріжжя в касаційному порядку не оскаржувало через відсутність коштів на сплату судового збору, не має будь-якого преюдиційного значення для вирішення судом цієї справи.

Доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 дублюють доводи позовної заяви позивача у цій справі, яким суд першої інстанції вже надав належну оцінку, з якою погоджується апеляційний суд.

Крім того, останні є такими, що не спростовують правильно встановлених судом першої інстанції фактичних обставин цієї справи та правильних висновків суду першої інстанції у цій справі, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.

В силу вимог ст. 4 ЦПК України ОСОБА_2 мав право на звернення до суду із вищезазначеним позовом.

Проте, здійснюючи правосуддя, суд захищає права…юридичних осіб… у спосіб, визначений законом …(ст. 5 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст. 12 ч. 3 ЦПК України).

Позивач ОСОБА_2 не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів в обґрунтування свого позову у цій справі.

Апеляційний суд на виконання вимог ЦПК України сприяв повному та всебічному апеляційному перегляду законності та обґрунтованості рішення суду першої інстанції у цій справі в межах доводів апеляційної скарги позивача ОСОБА_2

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ст. 367 ч. 2 ЦПК України).

В силу вимог ст. 367 ч. 3 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Доказами, передбаченим ст. 367 ч. 3 ЦПК України, у цій справі можна вважати судові рішення (а.с. 107-117), надані позивачем ОСОБА_2 до його апеляційної скарги у цій справі.

Проте, останніми не спростовуються правильно встановлені фактичні обставини цієї справи та правильні висновки суду першої інстанції у цій справі.

Рішення Верховного Суду в іншій справі за участю інших осіб з приводу іншого предмету спору (а.с.118-123) не носить преюдиційного значення для вирішення цієї справи судом, а тому не приймається до уваги апеляційним судом у цій справі.

Згідно із ст. 376 ч. 3 ЦПК України передбачені порушення норм процесуального судом першої інстанції, які є обов'язковою підставою для скасування або зміни рішення.

В силу вимог ст. 376 ч. 2 ЦПК України лише порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, можуть бути підставою для скасування або зміни рішення.

Встановлено, що у цій справі відсутні порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення, а також відсутні порушення норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи по суті.

При вищевикладених обставинах, доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 у цій справі не ґрунтуються на законі та доказах, наявних у матеріалах цієї справи, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухваленим з додержанням вимог ЦПК України.

За таких обставин, апеляційний суд не вбачає передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції у цій справі або ж його зміни.

Також в силу вимог ст. 141 ЦПК України у разі відмови позивачу ОСОБА_2 у задоволенні його вищезазначеної апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції у цій справі, останній не має права на компенсацію за рахунок відповідача ПО УПФУ м. Запоріжжя будь-яких судових витрат, пов'язаних із розглядом цієї справи апеляційним судом.

Крім того, встановлено, що ОСОБА_2 (посвідчення, копія а.с. 124) був звільнений від сплати судового збору при подачі вищезазначеної апеляційної скарги до апеляційного суду у цій справі в силу вимог закону.

Керуючись ст. ст. 7, 12, 141, 367-369, 371-372, 374-375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 11 вересня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови апеляційним судом у цій справі складений 03.12.2018 року.

Головуючий суддяСуддяСуддя
Гончар М.С. Кочеткова І.В.Маловічко С.В.