Справа № 359/9648/16-ц Головуючий у І інстанції Борець Є. О.
Провадження № 22-ц/780/2820/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 43 21.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2018 року Апеляційний суд Київської області у складі суддів судової палати у цивільних справах - головуючого Сержанюка А.С., членів колегії - Журби С.О., Фінагеєва В.О., із участю секретаря Топольського В.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення відповідача з наданням йому іншого житла,

В С Т А Н О В И В :

05 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із названим позовом, де просив виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1 з наданням ОСОБА_3 для його постійного проживання кімнату, площею 18,2 кв.м. в квартирі АДРЕСА_2.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що 05 лютого 2014 року ОСОБА_6 уклала з Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» кредитний договір №3/14.

За цим договором Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» зобовязалося надати кредит в розмірі 190 000 грн., а ОСОБА_6 - щомісячно до 05 січня 2015 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 30% річних від розміру одержаного кредиту.

В той же день, ОСОБА_6 уклала із Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» договір іпотеки, за яким, з метою забезпечення виконання грошових зобовязань, вона передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_3.

Правочином було обумовлено іпотечне застереження, за яким, у випадку невиконання письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором, Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» мало право продати предмет іпотеки у власність іншій особі на підставі укладеного з нею договору купівлі-продажу.

31 березня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» договір факторингу №3/14, за яким Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» право вимоги до ОСОБА_6 за кредитним договором №3/14 від 05 лютого 2014 року.

19 квітня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» договір відступлення права вимоги, за яким Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» право вимоги до ОСОБА_6 за договором іпотеки від 05 лютого 2014 року.

В той же день, Товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» уклало з ОСОБА_4 два договори відступлення прав вимоги, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» відступило ОСОБА_4 права вимоги за кредитним договором №3/14 від 05 лютого 2014 року та договором іпотеки від 05 лютого 2014 року.

19 квітня 2016 року ОСОБА_4 надіслав ОСОБА_6 письмове повідомлення, в якому він вимагав погасити борг за кредитним договором в розмірі 299 901,35 грн.

Однак, остання добровільно не погасила цей борг, тому 23 серпня 2016 року ОСОБА_4 уклав з позивачем договір купівлі-продажу квартири, за яким він відчужив у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3.

ОСОБА_2 надіслав відповідачу вимогу, в якій він вимагав від ОСОБА_3 протягом 30 днів звільнити квартиру та припинити реєстрацію його місця проживання в ній.

Проте, відповідач ухиляється від добровільного виконання вказаних вимог. Ця обставина перешкоджає ОСОБА_2 користуватись придбаною ним квартирою.

При цьому, 18 жовтня 2016 року позивач уклав з ОСОБА_5 договір найму житла, за яким він орендував для ОСОБА_3 кімнату в квартирі №106 по вул. Нова 2, буд. 2 в м. Борисполі.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2017 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

На обґрунтування ухваленого рішення місцевий суд зазначив, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_6 отримала письмове повідомлення, в якому ОСОБА_4 вимагав протягом 30 днів з дня отримання цього повідомлення погасити борг за кредитним договором.

Тому вона обєктивно не мала можливість виконати його вимоги. Ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 передчасно відчужив квартиру у власність ОСОБА_2.

З огляду на це суд вважає, що звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_3 було проведено з порушенням ч. 1, ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а також розділу 5 договору іпотеки від 05 лютого 2014 року.

Встановлено, що рішенням Бориспільської міської ради №42-2-VII від 17 грудня 2015 року вул. Ленінградська була перейменована на вул. Соборну.

Також, зазначено, що 29 серпня 2016 року ОСОБА_2 надіслав відповідачу вимогу, в якій позивач вимагав від ОСОБА_7 протягом 30 днів звільнити квартиру та припинити реєстрацію його місця проживання в ній.

Однак, з копії конверту, а також копії бланку рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення вбачається, що відповідач так і не отримав вказану вимогу.

Ця обставина свідчить про те, що ОСОБА_2 не дотримався порядку, передбаченого ст. 40 Закону України «Про іпотеку».

В матеріалах цивільної справи міститься копія договору найму житла від 18 жовтня 2016 року, за яким позивач орендував у ОСОБА_5 кімнату для проживання відповідача в квартирі №106 по вул. Нова 2, буд. 2 в м. Борисполі.

Водночас, вжиття цього заходу є недостатнім без попереднього завчасного вручення ОСОБА_3 вимоги про виселення з квартири.

Узагальнюючий аналіз наведених вище обставин переконливо свідчить про те, що звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача з квартири були проведені з істотними порушеннями Закону України «Про іпотеку».

З огляду на це суд вважає, що відсутні підстави для виселення ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_4.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, неповне зясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, а також неправильне застосування норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Просить рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Суд, закінчивши з'ясування обставин справи і перевірку їх доказами, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі, у межах доводів та вимог апеляційної скарги, вислухавши учасників процесу в судових дебатах, вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, керуючись наступним.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Якщо одна із сторін визнала предявлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу.

Як встановлено судом, що підтверджується і матеріалами справи, 05 лютого 2014 року ОСОБА_6 уклала із Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» кредитний договір №3/14.

За правочином Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» зобовязалося надати кредит в розмірі 190 000 грн., а ОСОБА_6 - щомісячно до 05 січня 2015 року повертати кредит по частинам та сплачувати проценти за користування ним в розмірі 30% річних від розміру одержаного кредиту ( а.с. 52-61 ).

Водночас, ОСОБА_6 уклала з Публічним акціонерним товариством «Артем-Банк» договір іпотеки, за яким, з метою забезпечення виконання грошових зобовязань, вона передала в іпотеку квартиру АДРЕСА_3 ( а.с. 5-7 ).

31 березня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» договір факторингу №3/14, за яким Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» право вимоги до ОСОБА_6 за кредитним договором №3/14 від 05 лютого 2014 року ( а.с. 62-71 ).

19 квітня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» уклало з Товариством з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» договір відступлення права вимоги, за яким Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк» відступило Товариству з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» право вимоги до ОСОБА_6 за договором іпотеки від 05 лютого 2014 року ( а.с. 8-9 ).

Разом з цим, того ж дня Товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» уклало з ОСОБА_4 два договори відступлення прав вимоги, за яким Товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг» відступило ОСОБА_4 права вимоги за кредитним договором №3/14 від 05 лютого 2014 року та договором іпотеки від 05 лютого 2014 року ( а.с.10, 74-75, 77, 78 ).

23 серпня 2016 року ОСОБА_4 уклав з позивачем договір купівлі-продажу квартири, за яким він відчужив у власність ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_3 ( а.с. 12-13 ).

Ухвалюючи рішення по заявленим позивачем 05 грудня 2016 року вимогам ( а.с. 2-4 ), місцевий суд зазначив, що 19 квітня 2016 року ОСОБА_4 надіслав ОСОБА_6 письмове повідомлення, в якому він вимагав протягом 30 днів з дня отримання цього повідомлення погасити борг за кредитним договором в розмірі 299 901,35 грн. ( а.с. 85-86 ), однак в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_6 отримала вказане повідомлення.

Тому вона обєктивно не мала можливість виконати вимогу ОСОБА_4. Ці обставини свідчать про те, що ОСОБА_4 передчасно відчужив квартиру у власність ОСОБА_2, зокрема, з порушенням ч. 1, ч. 2 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», а також розділу 5 договору іпотеки від 05 лютого 2014 року.

Окрім цього, місцевий суд, зазначив, що вжиття названого заходу щодо оренди житлового приміщення для ОСОБА_3 є недостатнім без попереднього завчасного вручення йому вимоги про виселення з квартири ( а.с. 21-22 ), факт неотримання ним вимоги підтверджується конвертом та копією бланку рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення ( а.с. 18, 19 ), що, зокрема, також є підставою для відмови в задоволенні позову.

Проте, з наведеним висновком апеляційний суд не може погодитися, оскільки, договір купівлі-продажу від 23 серпня 2016 року спірної квартири між зазначеними сторонами є правомірним у відповідності до положень ст. 204 ЦК України.

У зв'язку із цим, суд другої інстанції вважає за необхідне відмітити наступне.

Як встановлено судом, рішенням Бориспільської міської ради №42-2-VII від 17 грудня 2015 року вул. Ленінградська була перейменована на вул. Соборну.

З копії довідки Комунального підприємства «ЖРЕУ» №1888 від 28 жовтня 2016 року ( а.с. 20 ), а також довідки адресно-довідкового підрозділу ( а.с. 27 ) вбачається, що в квартирі АДРЕСА_4 зареєстровано місце проживання ОСОБА_3, який є чоловіком колишнього власника.

29 серпня 2016 року ОСОБА_2 надіслав відповідачу вимогу, в якій вимагав від ОСОБА_3 протягом 30 днів звільнити житло та припинити реєстрацію його місця проживання в спірній квартирі ( а.с. 16 ).

Оскільки відповідач у добровільному порядку не виконав зазначені вимоги, то 05 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеними вимогами ( а.с. 2-4 ).

На підтвердження законності майбутнього виселення відповідача із спірної квартири, позивач надав договір найму житла від 18 жовтня 2016 року, за яким орендував у ОСОБА_5 кімнату, площею 18,2 кв.м. в квартирі №106 по вул. Нова 2, буд. 2 в м. Борисполі ( а.с. 21-22 ) для проживання відповідача.

У відповідності до п. 1.1. договору строк дії цього правочину є строковим ( там же ).

Згідно до положень ч. 2 ст. 763 ЦК України він вважається укладеним на невизначений строк

При цьому, відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку» Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобовязані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Однак, за положеннями ст. 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Проте, на переконання апеляційного суду, відповідачу надається для проживання тимчасове житло, що не відповідає положенням ст. 109 ЖК України.

Такий висновок суду другої інстанції грунтується на тому, що спірна квартира придбана за договором купівля-продажу від 26 лютого 2009 року ( а.с. 5-7 ), тобто не за кредитні кошти.

Відповідно, за правилами ст. 109 ЖК України відповідачу належить за позовом надати інше постійне жиле приміщення, яким не є запропоноване позивачем.

Відтак, на переконання апеляційного суду, заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення на підставі зазначених правових норм.

За таких обставин, враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, на переконання апеляційного суду, знайшли своє часткове підтвердження, унаслідок чого судове рішення місцевого суду підлягає зміні в частині підстав відмови у позові у відповідності до ст. 376 ЦПК України за викладених обставин.

Окрім цього, інші доводи, викладені в апеляції та позові, зокрема, про те що відповідач підлягає виселенню відповідно до ст. 40 Закону України «Про іпотеку», ст. 109 Житлового кодексу України, суд вийшов за межі предмету позову, ОСОБА_6 отримала письмову вимогу іпотекодержателя, договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до ст. 38 Закону України «Про Іпотеку», є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки, недотримання відповідачем вимоги про виселення не може позбавити іпотекодержателя права звернення до суду, з точки зору суду другої інстанції та в силу викладеного, не є правовою підставою для задоволення позовних та апеляційних вимог в іншій частині.

А тому, в решті рішення необхідно залишити без змін, оскільки в цій частині суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 10-13, 76-81, 263, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 04 серпня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, треті особи - Публічне акціонерне товариство «Артем-Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Арма Факторинг», ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про виселення відповідача з наданням йому іншого житла, в частині підстав відмови у позові, змінити.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Головуючий А.С. Сержанюк

Судді: С.О. Журба

ОСОБА_8