Провадження №2/428/1929/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2018 року м. Сєвєродонецьк

Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі головуючого судді - Журавель Т.С., при секретарі - Андрусишин Н.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот», з урахуванням уточнення позовних вимог, про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2017 року по 18.04.2018 року в сумі 101429,09 грн.

Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 27.09.2018 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивач працював на посаді начальника відділення цеху виробництва аміачної селітри ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». 27.04.2017 року він звільнився за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України у зв'язку з невиконанням власником або уповноваженим ним органом умов колективного договору. Заборгованість із заробітної плати за січень-квітень 2017 року в сумі 24027,69 грн. при звільненні виплачена не була. Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.08.2017 року по справі №428/8829/17 вказана заборгованість стягнена з відповідача на користь позивача. Грошові кошти в сумі 24027,69 грн. надійшли на рахунок позивача лише 19.04.2018 року. У зв'язку з затримкою розрахунку позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2017 року по 18.04.2018 року в сумі 101429,09 грн. З огляду на викладене, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Представник відповідача надав до суду письмовий відзив, в якому зазначено, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі. Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), а саме акти тероризму, військові дії на території Луганської області, встановлені висновком Торгово-промислової палати України № 3800/2/21-10,2 від 28.11.2017 року, що був виданий ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». Представник відповідача вважає, що настання обставин непереборної сили свідчать про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу, належних при звільненні сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України. Крім того, в результаті пошкодження електромереж внаслідок бойових дій ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» відділено від об'єднаної енергосистеми України. Згідно з вимогами ПУЕ електропостачання підприємства повинно здійснюватися від двох незалежних джерел. Електропостачання здійснюється лише по одній електропередачі від Луганської ТЕС (м. Щастя), яка є вкрай ненадійною та працює з постійними перебоями, через те, що розташована безпосередньо на лінії зіткнення. Введення в дію паралельної лінії електропостачання підприємства, а саме приєднання до загальноукраїнської мережі, до цього часу не відбулося. Вищевказане унеможливлює до теперішнього часу здійснення виробничої діяльності ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». Вказані чинники свідчать про те, що затримка виплати заробітної плати працівникам та розрахунку при звільненні не є результатом провини роботодавця, а є слідством форс-мажорних обставин, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку.

Разом з тим, представник відповідача надав до суду письмову заяву, з якої вбачається, що для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору, щодо стягнення середнього заробітку за час весь затримки по день фактичного розрахунку, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався, або повинен був дізнатися про те, що власник, або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка, здійснив виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 08.11.2017 року по справі № 6-1626цс17 та постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року по справі № 373/908/16-ц. Крім того, аналогічного висновку дійшов Конституційний Суд України в рішенні № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року. Позивач, відповідно представлених до суду документів, дізнався про погашення заборгованості з виплати заробітної плати з квітня 2018 року, втім звернувся до суду лише 24.09.2018 року, тобто майже через п'ять місяців з часу погашення заборгованості. Наявності будь-яких поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду в позовній заяві не зазначено. На підставі вищевикладеного, представник відповідача просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав пропуску позивачем строків звернення до суду.

Сторони в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, позивач надав заяву про розгляд справи без його участі. Причини неявки представника відповідача суду не відомі.

У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

З матеріалів справи вбачається, що у відповідності до копії трудової книжки серії БТ-ІІ №5523577, заповненої 14.02.1994 року на ім'я ОСОБА_1, 01.06.2016 року позивач переведений начальником відділення цеху виробництва аміаку 1-А відділення відпустку напівфабрикатів та продукції ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» (наказ №0060 КП від 25.05.2016 року). 14.04.2017 року позивач на підставі наказу №0134-КП від 12.04.2017 року переведений на посаду начальника відділення абсорбції, випарювання та гранулювання аміачної селітри цеху виробництва аміачної селітри ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот». 28.04.2017 року позивач звільнений за власним бажанням ст. 38 КЗпП України (наказ №0163-КП від 27.04.2017 року).

Згідно копії виписки з наказу ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» №0163-КП(ув) від 27.04.2017 року ОСОБА_1 - начальника відділу абсорбції, випарювання та гранулювання аміачної селітри цеху виробництва аміачної селітри звільнено 28.04.2017 року за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України.

У відповідності до листа ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» сума заборгованості по заробітній платі ОСОБА_1 на момент звільнення складає 24027,69 грн.

Судовим наказом Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 23.08.2017 року у справі №428/8829/17 з ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» на користь ОСОБА_1 стягнено суму заборгованості по заробітній платі в розмірі 24027,69 грн.

Згідно виписки ПАТ «Банк «Кліринговий дім» від 22.05.2018 року ОСОБА_1 на рахунок 19.04.2018 року зарахована сума 24027,69 грн.

Згідно довідки ПрАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» №35908 від 05.05.2018 року про середню заробітну плату відповідно до ПКМУ № 100 середньогодинна заробітна плата ОСОБА_1 складає 52,31 грн., середньомісячна кількість часів за період - 167,2 год., середньомісячна заробітна плата - 8746,23 грн.

Вирішуючи спір по суті суд виходив з наступного.

Статтями 47, 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

У відповідності до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Судом встановлено, що в порушення ст. 116 КЗпП України розрахунок з ОСОБА_1 здійснено не у день його звільнення, а лише 19.04.2018 року.

Для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 23.01.2018 року у справі №373/908/16-ц.

Разом з тим, офіційне тлумачення ч. 1 ст. 233 КЗпП України міститься в рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року, в якому зазначено, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

Таким чином, оскільки фактично відповідач розрахувався з позивачем 19.04.2018 року, а з даним позовом ОСОБА_1 звернувся 26.09.2018 року, то відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду.

Згідно ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Встановлені ст. 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Суд звертає увагу на те, що питання про поновлення пропущеного строку позивач у своїй позовній заяви не ставить та не зазначає поважних причин його пропуску.

З огляду на викладене, враховуючи, що позивачем пропущений тримісячний строк звернення до суду з даним позовом, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 12, 13, 76-81, 141, 258, 259, 263-265, 354ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Т. С. Журавель