Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 487/2239/17

провадження № 61-39915св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва у складі судді Нікітіна Д. Г. від 04 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Кушнірової Т. Б., від 05 червня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Миколаївської філії Державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (далі - ДП «Адміністрація морських портів України») про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку.

Позовна заява мотивована тим, що вона перебувала з відповідачем у трудових відносинах. 13 червня 2013 року прийнята на посаду юрисконсульта служби «Дніпро-Бузький» ДП «Адміністрація морських портів України», а з 16 лютого 2015 року переведена на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Наказом № 177-о від 24 березня 2017 року її звільнено з займаної посади на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату. Підставою такого звільнення є наказ начальника адміністрації від 20 січня 2017 року № 48 «Про внесення змін до штатного розпису».

Позивач вважала, що її звільнення відбулось неправомірно, оскільки об'єктивних причин для звільнення не було, посада провідного юрисконсульта не скорочувалась по всім філіям, не було і зміни в організації виробництва і праці, звільнення відбулося без отримання попередньої згоди профспілкової організації, членом якої вона є, не проведено заходи щодо визначення переважного права залишення на роботі всіх осіб, які обіймають посаду «провідного юрисконсульта».

Крім того, в порушення вимог статті 49-2 КЗпП України, роботодавець не запропонував їй наявні всі вакантні посади на підприємстві в цілому протягом всього часу з моменту повідомлення про скорочення по день фактичного звільнення.

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_4 просила визнати незаконними наказ начальника адміністрації від 20 січня 2017 року № 48 «Про внесення змін до штатного розпису» та наказ Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» від 24 березня 2017 року № 177-о про припинення трудового договору та звільнення її з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», поновити її на роботі на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України», стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та середній заробіток за весь час затримки всіх сум, що належать звільненому працівникові в день звільнення по день фактичного розрахунку.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Скасовано наказ Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» № 177-о від 24 березня 2017 року про припинення трудового договору та звільнення ОСОБА_4 з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Поновлено ОСОБА_4 на роботі в Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» на посаді провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України» з 24 березня 2017 року.

Стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 190 892,50 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог статті 49-2 КЗпП України, оскільки йому не було запропоновано всі вакантні посади, які з'явилися на підприємстві з дня попередження про вивільнення і які існували на день його звільнення, та без попередньої згоди профспілкової організації на його звільнення. При цьому на запит суду профспілковою організацією надано обґрунтований висновок про відмову у наданні згоди на звільнення позивача.

Постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 05 червня 2018 року апеляційну скаргу ДП «Адміністрація морських портів України» залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, надав їм належну правову оцінку та дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог закону, а тому відповідно до статті 235 КЗпП України правильно поновив позивача на роботі та стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу.

У липні 2018 року ДП «Адміністрація морських портів України» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди дійшли помилкового висновку про те, що при звільненні позивача відповідач порушив вимоги трудового законодавства. Вказував на те, що позивачу надавались для ознайомлення списки вакантних посад, наявних у ДП «Адміністрація морських портів України», станом на 16 та 23 січня 2017 року, від яких вона відмовився. Також вказував на те, що позивач виключена з членів профкому.

Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подала відзиви на касаційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У справі, що переглядається установлено, що ОСОБА_4 з 13 червня 2013 року прийнята на посаду юрисконсульта служби «Дніпро-Бузький» ДП «Адміністрація морських портів України», а з 16 лютого 2015 року переведена на посаду провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП «Адміністрація морських портів України».

Наказом т.в.о. начальника Адміністрація Миколаївського морського порту «Про внесення змін до штатного розпису» № 48 від 20 січня 2017 року скорочено із штатного розпису одну одиницю провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби підприємства з 24 березня 2017 року.

23 січня 2017 року позивач була ознайомлена з вказаним наказом та їй було запропоновано роботу за вакантними посадами у Миколаївській філії ДП «Адміністрації морських портів України», від переведення на які позивач відмовилась.

Наказом начальника Адміністрації Миколаївського морського порту Козонак В. М. від 24 березня 2017 року № 177/о «Про припинення трудового договору» позивача звільнено з посади провідного юрисконсульта юридичного відділу юридичної служби Миколаївської філії ДП «Адміністрації морських портів України» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Згідно з частиною другою статті 40 КЗпП України звільнення з цих підстав допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

Оскільки обов'язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Відповідно до роз'яснень, наданих у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

У справі, що переглядається, судами установлено, що відповідач своєчасно та належним чином повідомив позивача про наступне вивільнення, але не виконав обов'язок щодо надання пропозицій про всі наявні на підприємстві вакансії, які з'явилися на підприємстві протягом двох місяців і які існували на день звільнення.

Установивши, що позивачу не були запропоновані усі наявні на підприємстві вакансії, включаючи 15 відокремлених підрозділів ДП «Адміністрація морських портів України», суди попередніх інстанцій дійшли законного та обґрунтованого висновку про порушення відповідачем вимог статті 49-2 КЗпП України.

Доводи касаційної скарги щодо дотримання відповідачем положень статті 49-2 КЗпП України, є необґрунтованими, оскільки, у наданих актах відмови в ознайомленні з вакансіями та долученими до них списками вакансій всього ДП «Адміністрація морських портів України» не зазначено з якими вакансіями відповідач мав намір ознайомити позивача.

Крім того, судами встановлено, що позивач є членом професійної спілки працівників морського транспорту Миколаївського морського торговельного порту, однак відповідач не звертався до профспілкової організації з письмовим поданням про надання згоди на звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Так, відповідно до статті 43 КзпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 частини першої статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник.

Суд першої інстанції на виконання вимог частини дев'ятої статті 43 КЗпП України звернувся до виборного органу первинної профспілкової організації із запитом про надання згоди на звільнення позивача за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України.

Відповідно до витягу з протоколу засідання профкому профспілка відмовила ДП «Адміністрація морських портів України» від 19 жовтня 2017 року у наданні згоди на звільнення позивача. Таке рішення мотивоване порушенням вимог статті 22 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», пункту 4.1.1 Колективного договору на 2013-2018 року, відсутності об'єктивних причин для неминучих звільнень працівників загону охорони, який має функціонувати відповідно до вимог Закону України «Про морські порти України», невиконання статей 40, 49 КЗпП України, оскільки роботодавець запропонував наявні вакансії лише в філії, а не на підприємстві в цілому.

З аналізу частини сьомої статті 43 та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слідує, що оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення профспілки виключає можливість виникнення цього права, суд зобов'язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості.

Враховуючи, що у зазначених нормах зміст поняття обґрунтованості рішення профспілкового органу закон не розкриває, така обґрунтованість повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства та лексичного значення (тлумачення) самого слова «обґрунтований», яке означає «бути достатньо, добре аргументованим, підтвердженим науково, переконливими доказами, доведеним фактами».

Суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку рішенню профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення позивача, отриманого судом на підставі частини дев'ятої статті 43 КЗпП України, та правильно виходили із того, що воно відповідає критеріям обґрунтованості у розумінні частини сьомої статті 43 КЗпП України та частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».

Доводи касаційної скарги про те, що відповідач виключена з членів профкому не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, як установлено судами, на момент повідомлення про звільнення позивача та на момент її звільнення вона була членом профкому, отже вказані обставини були предметом дослідження судами та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Установивши, що звільнення позивача із займаної посади було проведено за відсутності згоди профспілки, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача є незаконним.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, правильно вирішив питання про розрахунок середнього заробітку, що підлягає до стягнення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 04 квітня 2018 року та постанову Апеляційного суду Миколаївської області від 05 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь Є. В. Синельников С. Ф. Хопта