Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/24667/15-ц

провадження № 61-32015св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року у складі головуючого-судді Рибака М. А. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2017 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Рейнарт І. М., Кирилюк Г. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Позовна заява мотивована тим, що 02 червня 2011 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики у формі розписки, згідно з яким останньому за згодою його дружини ОСОБА_5 було надано позику в розмірі 100 тис. євро зі строком повернення до 01 червня 2012 року. Крім того, 20 вересня 2012 року між ним та ОСОБА_4 був укладений договір позики у формі двох розписок, згідно з яким останньому за згодою його дружини ОСОБА_5 було надано позику в розмірі 104 500 євро зі строком повернення 54 500 євро в строк до 20 жовтня 2012 року та 50 тис. євро - до 20 червня 2013 року.

Позивач зазначає, що оскільки відповідач у встановлений у розписці строк гршові кошти не повернув, він направив відповідачам вимогу про повернення грошових коштів, а ОСОБА_4, в свою чергу, 29 липня 2015 року уклав із ним договір № 1 поворотної безвідсоткової позики про що склав розписку про отримання коштів у сумі 100 тис. євро, чим підтвердив наявність попереднього боргу від 02 червня 2011 року.

Ураховуючи викладене, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму боргу в розмірі 204 500 євро, що еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ на день подання позову 5 096 140 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року позов ОСОБА_6 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики в сумі 104 500 євро, що станом на день ухвалення рішення згідно офіційного курсу НБУ становить 2 947 653,54 грн. В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачами не надано належних доказів, які б підтверджували факт відсутності заборгованості, яка зазначена у розписках, тому місцевий суд дійшов висновку про стягнення заборгованості за договором позики від 20 вересня 2012 року. Що стосується відмови у задоволенні позову в частині стягнення боргу за договором позики від 02 червня 2011 року, то суд першої інстанції зазначив про те, що позивач пропустив строк звернення до суду за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з рішенням районного суду, апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені у справі судові рішення скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є необґрунтованими та незаконними, оскільки суди не з'ясували належним чином обставини по справі щодо складення двох боргових розписок датованих 20 вересня 2012 року, а саме те, що обумовлену суму позики 100 тис. євро він не отримував, у зв'язку з відсутністю такої суми у позивача, а фактично ОСОБА_4 отримав грошові кошти в сумі 54 500 євро, що підтверджується борговою розпискою від 20 вересня 2012 року, з яких частину позики в сумі 4 500 євро та 1 100 євро плати за користування нею повернув, а стосовно невиконаної частини зобов'язання в сумі 50 тис. євро склав іншу додаткову розписку в якій було змінено строк повернення позики на 20 червня 2013 року. Крім того, судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, оскільки у мотивувальній частині рішення суд встановив, що 20 лютого 2012 року позивач передав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 159 тис. дол. США, однак фактично між сторонами договір позики в доларах США не укладався. Також судом першої інстанції порушено норми статті 88 ЦПК України, оскільки позов задоволено частково, а судові витрати стягнуто в повному обсязі.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та зупинено виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року до закінчення касаційного провадження у справі.

ОСОБА_6 подав заперечення на касаційну скаргу у вигляді письмових пояснень, вказуючи на те, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій є законними і обґрунтованими, всі висновки судів відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для їх скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

31 травня 2018 року справа № 761/24667/15-ц за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення боргу передана до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено, і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з правильним застосуванням норм матеріального права та додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

До таких висновків суд касаційної інстанції дійшов з огляду на наступне.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 02 червня 2011 року ОСОБА_4 було складено розписку, згідно якої він отримав у борг від ОСОБА_6 суму коштів у розмірі 100 тис. євро, які зобов'язався повернути до 01 червня 2012 року та сплатити відсотки за користування вказаними коштами в розмірі 6 %.

20 вересня 2012 року ОСОБА_4 було складено розписку, згідно якої він отримав у борг від ОСОБА_6 суму коштів у розмірі 54 500 Євро, які зобов'язався повернути до 20 жовтня 2012 року та сплатити додатково 1 100, 00 євро.

Крім того, 20 вересня 2012 року ОСОБА_4 було складено розписку, згідно якої він отримав у борг від ОСОБА_6 суму коштів у розмірі 50 тис. євро, які зобов'язався повернути до 20 червня 2013 року.

29 липня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 був укладений Договір № 1 поворотної безвідсоткової позики, згідно яким останньому було надано грошові кошти в сумі 100 тис. євро із обов'язком повернути їх до 29 липня 2016 року про що складена відповідна розписка.

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів суму боргу у розмірі 204 500 Євро за складеними розписками від 02 червня 2011 року, від 20 вересня 2012 року та від 20 вересня 2012 року.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передання предмета договору на підставі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, згідно з якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом факту не лише укладення договору, а й факту передання грошової суми позичальнику.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні указаних фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів (стаття 179 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи місцевим та апеляційним судом).

З обставин справи, встановлених судами, убачається, що правовідносини сторін випливають з договорів позики, оформлених розписками відповідача, а саме: від 02 червня 2011 року на суму 100 тис. євро зі строком повернення до 01 червня 2012 року; від 20 вересня 2012 року - 54 500 євро зі строком повернення до 20 жовтня 2012 року; від 20 вересня 2012 року - 50 тис. євро зі строком повернення до 20 червня 2013 року.

За таких обставин, суди попередніх інстанцій, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшли правильного висновку про те, що зобов'язання за договорами позики у встановлений у них строк ОСОБА_4 не виконані та не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували отримання ним в борг іншої суми грошових коштів, а тому він зобов'язаний повернути борг. При цьому, відмовляючи в задоволенні позову в частині стягнення боргу за договором позики від 02 червня 2011 року, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що позивач, звертаючись до суду за захистом своїх порушених, пропустив позовну давність, про застосування якої просив відповідач. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову про стягнення боргу з ОСОБА_5 як солідарного боржника, суди попередніх інстанцій правильно виходили із того, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що вказані договори позики були укладені в інтересах сім'ї, а грошові кошти одержані за ними використовувались для потреб сім'ї, а також із того, що в матеріалах справи відсутня письмова згода ОСОБА_5 на укладення договорів позики.

Доводи заявника в касаційній скарзі про те, що судами допущено порушення норм процесуального права, оскільки у мотивувальній частині рішення зазначено про те, що позивач передав у борг відповідачу грошові кошти в розмірі 159 тис. дол. США, однак фактично між сторонами договір позики в доларах США не укладався не свідчить про неправильність висновків суду щодо задоволення позову, оскільки вказані порушення можуть бути усунені судом шляхом виправлення описки.

Посилання заявника на те, що судом першої інстанції порушено норми статті 88 ЦПК України, так як позов задоволено частково, а судові витрати стягнуто в повному обсязі, є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції розподілив судові витрати як того вимагає стаття 88 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення місцевим судом, з урахуванням Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час звернення в суд з позовом, та задоволених позовних вимог.

Інші доводи та обставини, на які посилається заявник у касаційній скарзі, були предметом дослідження суду першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов'язкового до виконання рішення суду лише однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (рішення у справі «Христов проти України», заява № 24465/04 від 19 лютого 2009 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалені у справі судові рішення без змін.

З урахуванням того, що касаційна скарга залишена без задоволення, а оскаржувані рішення без змін, на підставі частини третьої статті 436 ЦПК України колегія суддів поновлює виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 02 листопада 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик