22.11.2018 227/3991/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 листопада 2018 року м.Добропілля

Добропільський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді: Мацишин Л.С.,

з участю:

секретаря судового засідання: Харькової Л.М.,

позивача: ОСОБА_1,

представника відповідача: ОСОБА_2,

представника

служби у справах дітей: Білоцерковець С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Добропілля в порядку заочного розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Добропільська міська рада, про позбавлення права користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа Добропільська міська рада, про визнання ОСОБА_4, 1984 року народження, уродженки м.Добропілля Донецької області, та ОСОБА_5, 2004 року народження, уродженки м.Добропілля Донецької області, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона проживає в АДРЕСА_1, та є основним квартиронаймачем цієї квартири. Свого часу позивач зареєструвала за даною адресою свою доньку ОСОБА_4, 1984 року народження, та свою онуку ОСОБА_5, 2004 року народження. ОСОБА_4 з 2002 року за зареєстрованим місцем проживання не проживає, а її донька, онука позивача ОСОБА_5 взагалі не проживала за місцем реєстрації з дня свого народження, а весь час проживала за адресою АДРЕСА_1, разом зі своїм біологічним батьком. На час подання позовної заяви відповідачі не проживають в квартирі за адресою АДРЕСА_2, більше шести місяців. Позивач вимушена сплачувати комунальні платежі, в тому числі і за відповідачів. Зазначила, що позбавлення права користування житловим приміщенням відповідачів їй необхідне для зняття їх з реєстрації місця проживання.

Позивач ОСОБА_1 під час судового засідання позовні вимоги підтримала, та просила його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Крім того, пояснила, що вона є квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1 Донецької області, яку їй виділив виконком Добропільської міської ради, та в якій вона проживає разом з онукою ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_6. Просила виписати дочку ОСОБА_4, бо остання не проживає у квартирі з січня 2002 року. Зазначила, що донька проживає разом зі співмешканцем ОСОБА_7 за адресою АДРЕСА_5. Під час судового засідання позивач не заперечувала щодо залишення онуки ОСОБА_5 зареєстрованою в цій квартирі, хоча остання в ній ніколи не проживала.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Із заявою про розгляд справи у їх відсутності та з повідомленням причин неявки до суду не зверталася. Відзиву на позовну заяву до суду не надавала.

Відповідач ОСОБА_8 у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_5 - ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував щодо визнання ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1, оскільки ОСОБА_5 проживає в бабусі ОСОБА_9 та прописати її в квартирі бабусі немає можливості, оскільки ОСОБА_9 не є власником квартири. ОСОБА_5 живе за адресою АДРЕСА_1.

Представник Служби у справах дітей Добропільської міської ради Білоцерковець С.О. в судовому засіданні з метою соціального захисту дитини заперечила щодо задоволення позовних вимог в частині визнання неповнолітньої ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1. В частині вимог щодо ОСОБА_4, щодо їх задоволення не заперечувала.

Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Суд, вважає за необхідне проводити заочний розгляд справи.

Заслухавши позивача, представника відповідача та третьої особи, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 є основним квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1, що підтверджується ордером на житлове приміщення № 86 від 26 лютого 1990 року, виданого на підставі рішення виконкому від 21 лютого 1990 року № 83. (а.с.6)

Згідно довідок з місця реєстрації, виданих Відділом реєстрації Добропільської міської ради Донецької області від 07 вересня 2018 року та від 18 вересня 2018 року, разом з ОСОБА_1, 1960 року народження, за адресою АДРЕСА_3, зареєстрована з 18 червня 2004 року ОСОБА_4, 1984 року народження, та ОСОБА_5, 2004 року народження. (а.с.7, 13)

Як вбачається з акту депутата Добропільської міської ради Гетьман О.В. та двох членів комісії від 06 вересня 2018 року, складеного при обстеженні квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_1 мешкає у вищезазначеній квартирі та є відповідальним квартиронаймачем відповідно до ордеру на дану квартиру. Разом з позивачем, у даній квартирі, крім інших, прописані відповідачі ОСОБА_4 із своєю донькою ОСОБА_5. Станом на 06 вересня 2018 року у зазначеній квартирі проживає позивач зі своєю онукою ОСОБА_6. Відповідач ОСОБА_4 за даною адресою не проживає з 2002 року. ОСОБА_5 взагалі не проживала за даною адресою з дня свого народження. (а.с.8) На даний час, зі слів відповідача, постійно проживає з біологічним батьком у с. Нововікторівка Добропільського р-ну.

Факт того, що відповідачі не проживають у квартирі АДРЕСА_1, підтверджують також показання свідка ОСОБА_11, яка суду показала, що вона є сусідкою позивача та проживає в квартирі АДРЕСА_2. Зазначила, що в квартирі 17 проживають позивач разом з онукою ОСОБА_6. Відповідача ОСОБА_4 не бачила понад сім років.

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 не проживає у квартирі АДРЕСА_1 понад сім років, не утримує її, не слідкує за її станом, не сплачує комунальні платежі, а отже не виконує своїх обов'язків, як квартирокористувач.

Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Згідно ч. ч. 4-5 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Статті 61-70 ЖК України передбачають і встановлюють порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки.

За змістом ст. 65 ЖК УРСР наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК УРСР).

Згідно ч.ч. 1, 3 до ст. 815 ЦК України, наймач зобов'язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму.

Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми особами. Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім'ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено ст. 71 ЖК України, а їхні права та обов'язки - ст. 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами. У той же час, умови збереження житла за цивільним законодавством визначаються строками встановленими за згодою сторін, абсолютне право власності на житло не обмежується ні строками, ні територією.

Відповідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.

Згідно ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Отже, якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, основний квартиронаймач має право звернутись із позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням.

Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Коли в жилому приміщенні не залишалися члени сім'ї особи, яка була відсутня, його повернення в це приміщення до часу розгляду спору в суді є істотною обставиною, але вона не може бути безспірною підставою до відмови в позові, а повинна оцінюватись у сукупності з іншими обставинами.

Враховуючи викладене, а також те, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач ОСОБА_4 понад шість місяців безперервно без поважних причин не мешкає за адресою: АДРЕСА_4, та з заявою про продовження строку відсутності за даною адресою до наймодавця не зверталися, тому суд вважає, що вона втратили право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі ст. 71 ЖК України.

Що ж стосується вимоги позивача щодо позбавлення неповнолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_8, права користування квартирою АДРЕСА_1, то суд приходить до висновку, що дана вимога задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом ОСОБА_5 є онукою позивача та була зареєстрована за даною адресою за згодою ОСОБА_1. На моменнт розгляду справи ОСОБА_12 виповнилося повних 13 років.

Акт обстеження квартири 27 за вказаною адресою, а також довідка від 20 вересня 2018 року, видана Святогорівською селищною радою підтверджують той факт, що неповнолітня ОСОБА_5 в даній квартирі зареєстрована, але за даною адресою не проживає з народження, а проживає за адресою АДРЕСА_1. (а.с. 8, 14)

Однак, відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Орган опіки та піклування зобов'язаний здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

У відповідності до ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Конвенцією «Про права дитини» (ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року) визначено, що дитина має бути зареєстрована зразу ж після народження (ст. 7); жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (сх. 16).

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Аналогічна вимога закріплена і в ч. 3 ст. 29 ЦК України, згідно якої місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане

ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно.

Таким чином, при вирішенні даного спору, суд враховує те, що позивач не заперечує щодо залишення права користування спірною квартирою за неповнолітньою ОСОБА_5, та думку представника Органу опіки та піклування, який діяючи в інтересах малолітньої дитини та сприяючи забезпеченню її прав, яка в силу свого малолітства не може самостійно визначити місце свого проживання, та не користується спірною квартирою не за власним бажанням, тобто тимчасова її відсутність в спірному житловому приміщенні є вимушеною, а тому відсутні правові підстави для визнання малолітньої ОСОБА_5 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 Донецької області, тому в даній частині позовних вимог позивачу слід відмовити.

Керуючись ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 141, 263-265, 268, 273, 279, 280, 352-355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1; адреса місця проживання: АДРЕСА_1) до ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2; адреса місця проживання: АДРЕСА_1; адреса місця реєстрації: АДРЕСА_4), ОСОБА_5 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2), третя особа Добропільська міська рада (; адреса місцезнаходження: 85000 Донецька область м. Добропілля, вул. Першотравнева, буд. 83) про позбавлення права користування житловим приміщенням, задовольнити частково.

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_13, визнати такою, що втратила право користування житлом за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом.

Рішення суду може бути оскаржено до Донецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Добропільський міськрайонний суд Донецької області або безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Суддя Л.С. Мацишин

22.11.2018