Справа № 490/5880/16-ц
н/п 4-с/490/149/2018
Центральний районний суд м. Миколаєва
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 листопада 2018 Центральний районний суд м.Миколаєва

в складі: головуючого судді Черенкової Н.П..

за участю секретаря: Янкевич Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за скаргою ОСОБА_1, суб'єкт оскарження Центральний відділ Державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального правління юстиції у Миколаївській області, заінтересована особа - ОСОБА_3 про скасування постанови про арешт майна боржника,-

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даною скаргою, в якій просив суд скасувати накладений за виконавчим провадженням ВП №52353089 Постановою про арешт майна боржника та внесені відомості про це до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, а також зобов'язати посадову особі ДВС дані про це внести до реєстру.

В обгрунтування вимог скарги, представник вказав, що при виконанні рішення суду про стягнення аліментів державним виконавцем Центрального відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального правління юстиції у Миколаївській області накладено арешт на рухоме майно, яке зареєстроване на його ім'я. Однак, підстави для звернення стягнення на його майно відпали, оскільки заборгованість погашена повністю, а аліменти сплачуються щомісячно, отже, немає підстав і для подальшого тривання арешту майна.

ОСОБА_1 вимоги скарги підтримав, просив про розгляд справи у його відсутності.

Заінтересована особа ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце судового розгляду повідомлена належним чином, заперечень не надала.

Державний виконавець Центрального відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального правління юстиції у Миколаївській області до судового засідання не з'явився, надав копії матеріалів виконавчого провадження та заперечень не надав.

Судом постановлено про розгляд скарги у відсутності сторін, що відповідає приписам ст. 450 ЦПК України.

Судом встановлено наступне.

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

Рішенням Центрального суду м. Миколаєва від 18.07.2016 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 задовольнено частково. Стягнуто з ОСОБА_1, на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання сина ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі 650 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з 07 червня 2016 року та до його повноліття, допустивши негайне виконання рішення в розмірі суми платежу за один місяць. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі 300 грн. 00 коп. щомісячно до досягнення сином ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 трьох років, а саме до 09 січня 2017 року, допустивши негайне виконання рішення в розмірі суми платежу за один місяць.

17.08.2016 року виданий виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання неповнолітньої дитини та на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку

Постановою від 26.09.2016 року відкрито виконавче провадження.

Постановою Центрального відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального правління юстиції у Миколаївській області від 16.04.2018 року накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_1

Згідно розрахунку заборгованості з аліментів у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого документу у справі №490/5880/16-ц від 17.08.2016 року, наданого державним виконавцем Центрального відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального правління юстиції у Миколаївській області, заборгованість з аліментів станом на 01.09.2018 року в сумі 13000,00 гривень повністю сплачена ОСОБА_1

В силу ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4,5ЦПК України кожен може звернутися до суду за захистом порушених, невизнаних або оспорюваних прав та свобод у спосіб, передбачений законом.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права , суд розглядає справим відповідно до Конституції України, законів України , міднародних договорів, згода на обовязковістиь яких надана Верховною Радою України, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобож 1950 року і протоколи до неї, та практику Європейского суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 і ч. 3 ст. 129 Конституції України, судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Обов'язковий характер судового рішення, постановленого іменем держави, підкреслює авторитет судової влади і сприяє утворенню в Україні режиму законності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантується: право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін. Важко уявити, що ст. 6, докладно описуючи надані сторонам процесуальні гарантії - справедливий, відкритий і швидкий розгляд, залишила реалізацію судових рішень без захисту.

Відсутність гарантій виконання судового рішення в розумінні ст. 6 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, якою передбачені гарантії сторонам на справедливий, відкритий і швидкий розгляд.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Примусове виконання судових рішень в Україні регулюється Законом України «Про виконавче провадження» №1404-VIII від 02.06.2016р., який набрав чинності 05.10.2016р. (Закон №1404-VIII).

Відповідно до ст. 5 Закону Укоаїни "Про виконавче провадження" примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Статтею 10 Закону України "Про виконавче провадження" визначені заходи промусового виконання рішень, якими є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, обєкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обовязку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Як вбачається зі ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" , під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Відповідно до ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт з майна (коштів) може бути знятий за рішенням суду.

У відповідності до п. 7 ч. 4 ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Статтею 451 ЦПК передбачено що, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Врахлвуючи вищевикладене, скарга підлягає задоволенню.

Керуючись вимогами ст.ст.447-452ЦПК України ,суд-

УХВАЛИВ:

Скаргу - задовольнити.

Зобов'язати державного виконавця Центрального відділу Державної виконавчої служби міста ОСОБА_2 територіального правління юстиції у Миколаївській області скасувати постанову від 16.04.2018 року про арешт майна боржника у виконавчому провадженні № 52353089, відкритому за виконавчим листом №490/5880/16-ц, виданим 17.08.2016 року Центральним районним судом м. Миколаєва, та внести відомості про скасування арешту до Державного реєстру обтяжень рухомого майна.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Миколаївського апеляційного суду через Центральний районний суд м. Миколаєва протягом пятнадцяти днів з дня складення повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складений 16 листопада 2018 року.

Суддя : Черенкова Н.П.