Ухвала

25 червня 2018 року

м. Київ

справа № 2-508

провадження № 61-17247ск18

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Синельникова Є. В. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, організації торговельно-виробничих процесів товариство з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Журомська Майя Вікторівна, Львівське обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору дійсним, визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, визнання договору недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності,

ВСТАНОВИВ:

07 березня 2018 року до Верховного Суду було подано касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, організації торговельно-виробничих процесів товариство з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Журомська Майя Вікторівна, Львівське обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору дійсним, визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, визнання договору недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просила поновити строк на касаційне оскарження, посилаючись на те, що вона участі у справі не брала, копія оскарженого рішення їй не направлялася, про оскаржене рішення дізналася випадково 11 січня 2018 року, а повний текст рішення апеляційного суду було отримано її представником 05 лютого 2018 року.

В тексті касаційної скарги ОСОБА_1 посилалась на те, що оскарженим рішенням апеляційного суду порушуються її права, оскільки на придбання майна (приміщення магазину), яке є предметом спору, було витрачено спільні кошти подружжя.

Вказані причини визнані судом не поважними підставами для поновлення процесуального строку на касаційне оскарження.

Інших підстав пропуску строку на касаційне оскарження у матеріалах касаційної скарги не було зазначено.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07 травня 2018 року вказана касаційна скарга була залишена без руху із наданням строку до 04 червня 2018 року, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали, для усунення недоліків, у зв'язку з тим, що касаційна скарга подана заявникомз пропуском строку на касаційне оскарження зазначеного судового рішення.

Заявнику було роз'яснено право направлення до суду касаційної інстанції заяви про поновлення строку на касаційне оскарження, в якій необхідно навести підстави для його поновлення та надати відповідні докази.

29 травня 2018 року заявником, на виконання вимог ухвали суду від 07 травня 2018 року, направлено до суду касаційної інстанції матеріали на усунення вказаних недоліків поданої касаційної скарги, зокрема заяву про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року.

Процесуальний строк може бути поновлений, якщо суд знайде підстави для його поновлення.

Доводи заявника про наявність підстав для поновлення строку на касаційне оскарження суд оцінює критично, виходячи з наступного.

Клопотання про поновлення процесуального строку на касаційне оскарження мотивовано тим, у 2005 році між заявником та ОСОБА_6 виник конфлікт, після чого останній переїхав проживати до батьків.

Як на підтвердження того, що заявник вже більше 10 років не проживає з ОСОБА_6, вказує на пояснення свідків ОСОБА_9, ОСОБА_10, які є її сусідами, та ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які є сусідами ОСОБА_6

Заявник вказує, що з осені 2005 року особисте спілкування з ОСОБА_6 було фактично припинено, зустрічались зрідка, в основному по питаннях виховання дітей. При цьому до осені 2008 року ОСОБА_6 регулярно надавав їй кошти в розмірі, еквівалентному 2 000 доларів США, на її особиті потреби.

Взимку 2007 року ОСОБА_6 попросив про зустріч, та повідомив їй, що ОСОБА_5 погодив у Львівській міській раді питання викупу земельної ділянки, що знаходиться під магазином за адресою м. Львів, вул. Хоткевича, 8. Запитав чи не заперечуватиме вона, щоб договір було укладено за його участю, для чого буде потрібна її посвідчена згода. При цьому повідомив, що земля буде куплена за ціну орієнтовно від 30 000 до 40 000 доларів США. Оскільки у заявника з ОСОБА_6 не було спільного бюджету, вона отримувала від нього регулярно свою частку орендної плати за приміщення магазину, тому не заперечувала проти купівлі землі, і в потрібний момент надала свою згоду.

Лише через 4 роки окремого проживання (на початку 2010 року) вона прийняла рішення офіційно розірвати шлюб з ОСОБА_6 З метою підготовки позовів представник заявника звертався з адвокатським запитом у ОКП «БТІ та ЕО» щодо належності спірного приміщення, та отримав відповідь листом № 1235 від 16 лютого 2010 року про те, що станом на 15 лютого 2010 року спірне приміщення магазину зареєстроване на праві спільної часткової власності в рівних частках за ОСОБА_6, ОСОБА_14, ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 25 квітня 2005 року, на укладення якого вона надавала згоду. Вказана відповідь була надана БТІ більш ніж через два роки після закінчення судового спору, який завершився ухваленням апеляційним судом Львівської області оскарженого нею в касаційному порядку рішення від 24 грудня 2007 року.

Про негаразди із спірним приміщенням заявник дізналась від сина ОСОБА_16, який випадково наприкінці 2017 року став свідком розмови свого батька ОСОБА_6 з прокурором біля Залізничного районного суду м. Львова, з якого він зрозумів, що його батько ОСОБА_6 є потерпілим у кримінальній справі про підробку ОСОБА_2 договору купівлі-продажу спірного приміщення від 04 листопада 1999 року, яка знаходиться на розгляді Залізничного районного суду м. Львова.

Лише після цього їй стало відомо про всі обставини, які стосуються приміщення магазину.

Лише 14 травня 2018 року Залізничним районним судом м. Львова було оголошено вирок у кримінальній справі № 462/3141/15к, яким ОСОБА_2 визнаний винним у використанні завідомо підробленого документа.

ОСОБА_1 вказала, що доказом того, що їй не було відомо про судовий спір, який мав місце у 2005 - 2007 роках, є те, що будучи держслужбовцем, вона 16 березня 2017 року подала Е - декларацію, яка наявна на веб-сайті НАЗК, в якій вказала, що ОСОБА_6 (якого зобов'язана була вказати в декларації, оскільки шлюб з ним офіційно не розірвано) належить 34 % спірного нежитлового приміщення площею 1041, 9 кв. м. разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_7, яким належить по 33%, а також вказала аналогічні відомості про земельну ділянку під приміщенням магазину. Якби їй станом на березень 2018 року, тобто за рік до подання нею касаційної скарги, було дійсно відомо про судовий спір, який закінчився ухваленням апеляційним судом Львівської області рішення від 24 грудня 2007 року, то вона б завідомо неправдиві відомості у свою Е - декларацію не вносила.

Наведені особою, яка подала касаційну скаргу, підстави для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження не можуть бути визнані поважними, оскільки заявник неодноразово підтверджує те, що на придбання спірного майна було витрачено спільні кошти подружжя, а тому заявник повинна була цікавитись долею придбаного майна попри всі докази, які вона надає про те, що не проживала із ОСОБА_6, все ж зазначає, що мала з ним зустрічі та розмови з приводу забезпечення та виховання дітей, отримувала кошти, а тому мала можливість неодноразово поцікавитись долею спільного майна, яке приносило її родині щомісячний прибуток.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, суд, надавши оцінку доводам клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, вважає, що наведені в ньому підстави є неповажними, оскільки посилання заявника на ту обставину, що вона, будучи держслужбовцем, подала декларацію 16 березня 2018 року, в якій вказала, що ОСОБА_6 належить 34 % спірного нежитлового приміщення площею 1041,9 кв. м., разом з ОСОБА_14 та ОСОБА_7, яким належить по 33 %, а також вказала аналогічні відомості про земельну ділянку під приміщенням магазину, вказує лише на

ту обставину, що ОСОБА_1 було відомо інформацію про спірне майно, яким вона не опікувалась більше десяти років.

Тому ці обставини не можуть свідчити про поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження і бути підставою для поновлення строку на касаційне оскарження, оскільки заявник не довела, що вона на протязі десяти років не могла дізнатись про судове рішення, на яке подано касаційну скаргу.

Таким чином, заявником не доведено наявності поважних причин недотримання процесуального строку, передбаченого на касаційне оскарження, які б могли слугувати підставою для його поновлення, та не наведено обґрунтованих підстав неможливості звернутись до суду касаційної інстанції із касаційною скаргою до закінчення процесуального строку на касаційне оскарження.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (заява № 3236/03) вказав, що суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип остаточності судового рішення.

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, може бути визнано порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З урахуванням встановлених обставин, підстави, які б могли виправдати втручання у принцип остаточності судового рішення, виправдати перегляд у касаційному порядку судового рішення, ухваленого більше десяти років потому, відсутні.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником в строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на касаційне оскарження, визнані судом неповажними.

Керуючись статтям 185, 393, 394 ЦПК України,

У Х В А Л И В :

Підстави, наведені ОСОБА_1 Євгенієвною у клопотанні про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року, визнати неповажними.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Львівської області від 24 грудня 2007 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, організації торговельно-виробничих процесів товариство з обмеженою відповідальністю «Ярмарх», ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Журомська Майя Вікторівна, Львівське обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», про визнання договору дійсним, визнання права власності на об'єкт нерухомого майна, визнання договору недійсним, усунення перешкод у здійсненні права власності.

Додані до касаційної скарги матеріали направити, особі яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Є. В. Синельников