справа № 274/1016/18
провадження № 2/0274/1360/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

27.11.2018 року м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд Житомирської області в складі: головуючого - судді Вдовиченко Т.М., за участю секретаря судового засідання - Рудич М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бердичеві Житомирської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Рейської сільської ради Бердичівського району про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, -

В с т а н о в и в :

В лютому 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Рейської сільської ради Бердичівського району Житомирської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку АДРЕСА_1

В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка вказала, що вона є власником вищезазначеного житлового будинку. В будинку також зареєстровані, однак не проживають колишня дружина покійного брата позивачки - ОСОБА_2, 1957 р.н., її дочка - ОСОБА_3, 1995 р.н., та малолітня онука - ОСОБА_4, 2015 р.н. Відповідачі в будинку не проживають, не користуються житловою площею, не сплачують комунальних платежів, не несуть жодних витрат по утриманню приміщення та прибудинкової території, своїх речей у будинку не зберігають. Їх фактичне місце проживання без реєстрації: АДРЕСА_2

Реєстрація відповідачів перешкоджає здійсненню належного права користування будинком , призводить до збільшення комунальних платежів, унеможливлює отримання субсидії, тому позивачка просить: визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17.04.2018 року призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Представник позивачки звернувся до суду з письмовою заявою в якій вказав, що позов підтримує повністю, просить справу розглянути в його відсутності.

Представник відповідачів спрямував до суду заяву про визнання позову та розгляд справи в його відсутності.

Від представника третьої особи - Органу опіки і піклування виконавчого комітету Рейської сільської ради Бердичівського району надійшло письмове клопотання про розгляд справи за їх відсутності, проти задоволення позовних вимог в частині визнання малолітньої ОСОБА_4, 2015 р.н. такою, що втратила право користування житловим приміщенням заперечував з огляду на висновок Органу опіки та піклування від 16.10.2018 року.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до Закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як передбачено ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Судом встановлено, що позивачка є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 13.08.2009 року. ( а.с. 10,11).

Згідно довідки виконкому Рейської сільської ради № 966 від 29.11.2017 року за адресою: АДРЕСА_1 прописані: ОСОБА_2, 1957 р.н., ОСОБА_3, 1995 р.н. та ОСОБА_4, 2015 р.н. (а.с.12).

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рейської сільської ради Бердичівського району Житомирської області від 16.10.2018 року, встановлено, що дитина - ОСОБА_4, 2015 р.н. разом з мамою - ОСОБА_3 на даний час фактично проживають за адресою: АДРЕСА_3 проте в будь-який час може повернутися за місцем реєстрації, так як у матері не має іншого житла.

Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України).

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16,386 ЦК України.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема,- житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідачі будинком не користуються, з позивачкою у будь-які відносини щодо користування його майном не вступали.

За змістом ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не підлягає відчуженню. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Як вбачається із приписів ч. 1, 2 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Оскільки відповідачі за вказаною адресою не проживають, не є членами сім'ї позивачки, не прагнули досягти з позивачкою угоди про встановлення сервітуту і не вживали заходів щодо зняття з реєстрації свого місця проживання, суд вважає що права позивачки, як власника приміщення, порушуються та підлягають захисту.

Як вбачається із письмового висновку органу опіки та піклування Рейської сільської ради від 18.10.2018 № 83 , орган опіки та піклування прийшов до висновку про неможливість надати дозвіл на визнання малолітньої дитини ОСОБА_4, 2015 р.н., такою,що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

Суд не погоджується із наданим висновком, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Відповідно до ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 разом з малолітньою дитиною - ОСОБА_4, 2015 р.н., проживають без реєстрації в АДРЕСА_2 та не являються членами сім'ї власника спірного будинку.

На думку суду, задоволення позову не призведе до порушення права малолітньої дитини на житло, оскільки вона фактично проживає разом із матір'ю в АДРЕСА_2 їх реєстрація в будинку, належному позивачці є формальною, зазначений будинок належить позивачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 13.08.2009 року.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Згідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

На підставі викладеного та з огляду на норми ст.ст.15,16 ЦК України, якими передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, враховуючи те, що відповідачі спільно з власником спірного будинку ніколи разом не проживали, спільним побутом не були пов'язані, взаємних прав та обов'язків не мали; суд приходить до висновку про те, що право відповідачів на користування чужим майном (спірним будинком ) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини 2 статті 406 ЦК України. Зазначений висновок співпадає з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі № 734/387/15ц (№ 6-2931цс16).

Згідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням , про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Враховуючи вище викладене, суд прийшов до висновку, що відповідачі без поважних причини не проживають за місцем своєї реєстрації тривалий час, а тому вони мають бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 316,317,319, 401, 403 ЦК України, ст. ст. 12,13,81,141,259,263-265,268,354 ЦПК України, суд,-

В и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа - Орган опіки і піклування виконавчого комітету Рейської сільської ради Бердичівського району про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2, 1957 р.н.. ОСОБА_3, 1995 р.н. та ОСОБА_4, 2015 р.н. такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком АДРЕСА_1

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Житомирського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання , має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження , якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Відповідно п.п.15.5 п. 15 Перехідних положень ЦПК України до початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги можуть подаватися учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Т.М.Вдовиченко