Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 759/19763/15-ц

провадження № 61-10272св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: ОСОБА_4, Клавдієво-Тарасівська селищна рада,

треті особи: Головне територіальне управління юстиції м. Києві, Управління Держземагентства у Бородянському районі Київської області, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Перша Київська державна нотаріальна контора,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року у складі судді Сенько М. Ф. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Чобіток А. О., Немировської О. В., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, Клавдієво-Тарасівської селищної ради, треті особи: Управління Держземагентства у Бородянському районі Київської області, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, Перша Київська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_5, після смерті якого відкрилася спадщина на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, земельної ділянки площею 0,55 га, переданої для ведення садівництва, що знаходиться на території Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області. За життя ОСОБА_5 склав заповіт на його ім'я. У визначений законом шестимісячний строк він звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Постановою державного нотаріуса Першої київської державної нотаріальної контори від 19 вересня 2015 року йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті батька ОСОБА_5 право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1, та право приватної власності на земельну ділянку площею 0,055 га для ведення садівництва, що знаходиться на території Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області, згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 11 травня 1997 року на підставі рішення Виконавчого комітету Клавдієво-Тарасівської селищної ради народних депутатів від 17 грудня 1996 року № 37/6, та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 506.

У січні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_4, третя особа - Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини та усунення від права на спадкування.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його мати - ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина. Проте він через винні дії нотаріуса пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини. Крім того, ОСОБА_4 не має права на отримання спадщини після смерті матері, оскільки ухилялася від надання їй допомоги, яка через свій похилий вік та інвалідність перебувала у безпорадному стані.

Посилаючись на викладене, позивач, з урахуванням уточнених вимог, просив визнати поважною причину пропуску строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини, визнати ОСОБА_4 такою, що ухилялася від надання допомоги ОСОБА_6, яка через похилий вік, тяжку хворобу була у безпорадному стані, та усунути її від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

ОСОБА_4 позови не визнала та пояснила суду, що ОСОБА_3 пропустив строк для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 Крім того, дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_6, яка є непрацездатною вдовою, незважаючи на заповіт, має право на обов'язкову частку після смерті свого чоловіка.

Ухвалою суду першої інстанції зазначені позови об'єднано в одне провадження.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3 в порядку спадкування за заповітом після ОСОБА_5, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 5/12 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (загальна площа - 46,26 кв. м, житлова площа - 28,8 кв. м), та право власності на 5/6 частини земельної ділянки площею 0,055 га, за цільовим призначенням - для ведення садівництва, що знаходиться на території Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 11 травня 1997 року на підставі рішення виконкому Клавдієво-Тарасівської селищної ради народних депутатів від 17 грудня 1996 року, та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 506. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_6 на підставі статті 1241 ЦК України успадкувала після смерті свого чоловіка ОСОБА_5 обов'язкову частку, а тому незалежно від заповіту позивач має право лише на 5/6 частини цієї квартири. При цьому суд вказав на те, що позивач пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 без поважних причин, тому згідно з положеннями частини третьої статті 1272 ЦК України вимоги ОСОБА_3 про визначення судом додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є необґрунтованими. Крім того, позивач не довів суду наявність потреби ОСОБА_6 у матеріальній допомозі взагалі, та, зокрема, ОСОБА_4, свідомого її ухилення від надання такої допомоги та можливість надавати таку допомогу.

УхвалоюАпеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що незважаючи на заповіт ОСОБА_5 на спірне майно, обов'язкова частка цього майна була успадкована непрацездатною дружиною померлого - ОСОБА_6 у порядку статті 1241 ЦК України. Відмовляючи у задоволенні позову в частині визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6, суд першої інстанції на підставі доказів, поданих сторонами, виходив з того, що позивачем не доведено поважності причин пропуску строку для прийняття спадщини після смерті матері, оскільки наведені ним обставини не пов'язані з об'єктивними, непереборними та істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Крім того, позивачем не надано належних, допустимих та безспірних доказів щодо ухилення ОСОБА_4 від надання спадкодавиці допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавиці в безпорадному стані; потреба спадкодавиці в допомозі саме відповідача. Належними доказами не підтверджено, що ОСОБА_6 мала потребу у постійному, довічному сторонньому догляді, у тому числі зі сторони відповідача.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що ОСОБА_4 за своїм віком та станом здоров'я мала можливість фізично допомагати ОСОБА_6, яка з 2005 року була інвалідом І групи загального захворювання та потребувала постійного стороннього догляду. Відповідач не надала суду доказів, які підтверджують, що вона виконувала чи хоча б намагалась виконувати покладені на неї обов'язки щодо матері, а він їй у цьому перешкоджав. Негідне ставлення ОСОБА_4 до матері, всі її дії були направлені на передчасну смерть ОСОБА_6, що підтверджується письмовою заявою свідка ОСОБА_7 до управління праці та соціального захисту населення, яка є у матеріалах цієї справи. Цей факт також підтверджується і протоколом допиту від 29 квітня 2015 pоку, неодноразовими зверненнями ОСОБА_6 до правоохоронних органів, а також її інтерв'ю на телеканалі, записками «Крик души», які власноручно написані ОСОБА_6 Крім того, причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 є юридична неграмотність нотаріуса Першої київської державної нотаріальної Кузьмича В. М., до якого він вчасно звернувся із заявою, а саме: 14 лютого 2015 року. Юридична неграмотність нотаріуса завдала йому шкоди та призвела до втрати частини батькового майна, яке він заповів саме йому. Також судом першої інстанції було порушено таємницю нарадчої кімнати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У січні 2017 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_9 подав до суду заперечення на касаційну скаргу, згідно з якими у ОСОБА_3 відсутні не тільки поважні, а й будь-які причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

Ухвалою від 10 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, про що складено відповідний актовий запис № 22220 органом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Києві.

За життя ОСОБА_5 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Грущинською О. В., та зареєстрований у реєстрі за № 4357, яким заповів своєму сину ОСОБА_3 1/2 частини квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, земельної ділянки площею 0,55 га, переданої для ведення садівництва, що знаходиться на території Клавдієво-Тарасівської селищної ради Бородянського району Київської області, яка належала йому на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого 11 травня 1997 року на підставі рішення виконкому Клавдієво-Тарасівської селищної ради народних депутатів від 17 грудня 1996 року № 37/6 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 506, а також грошові кошти на всіх належних йому банківських рахунках.

Першою Київською державною нотаріальною конторою 14 лютого 2015 року відкрито спадкову справу щодо майна померлого ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_3 від 14 лютого 2015 року та заявою ОСОБА_4 від 01 квітня 2015 року про прийняття спадщини.

Постановами державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Кузьмича В.М. від 19 вересня 2015 року ОСОБА_3 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказану земельну ділянку у зв'язку з відсутністю витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку та на 1/2 частини квартири у зв'язку з ненаданням правовстановлюючого документа на квартиру.

Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК Україниспадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до частин третьої, п'ятої статті 1268 ЦК Україниспадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1241 ЦК Українималолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

З огляду на викладене, суд погоджується з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що ОСОБА_6 прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки на день смерті спадкодавця була інвалідом І групи, тобто непрацездатною, і незалежно від змісту заповіту мала право на обов'язкову частку у спадщині на підставі частини першої статті 1241 ЦК України. Крім того, ОСОБА_6 вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Висновки суду про відмову у задоволенні вимоги ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6 є правильними з огляду на таке.

За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК Україниза позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Правила частини третьої 1272 ЦК Українипро надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними.

Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини відповідно до статті 1272 ЦК України. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Проте позивач не надав жодного належного доказу поважності пропуску ним строку для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Отже, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, застосувавши положення частини третьої статті 1272 ЦК України, цілком аргументовано відмовив у задоволенні вимог ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини виходячи з недоведеності позивачем поважності причин пропуску строку для звернення із заявою про прийняття спадщини.

Також правильним є висновок суду про відмову у вимогах ОСОБА_3 про усунення ОСОБА_4 від права на спадкування після смерті ОСОБА_6 з огляду на таке.

Відповідно до абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК Українине мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

Частиною п'ятою статті 1224 ЦК Українивстановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Правило абзацу другого частини третьої статті 1224 ЦК Українистосується особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку.

Суд при вирішенні справи про усунення особи від права на спадкування повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.

Так, для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п'ятої статті 1224 ЦК Українимає значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи.

Таким чином, лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, надав їм належну оцінку та дійшов правильного висновку, що ОСОБА_3 не довів обставин для застосування частини п'ятої статті 1224 ЦК України, на які посилалася як на обґрунтування своїх вимог, які б давали підстави вважати, що ОСОБА_4 ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, яка через похилий вік та хворобу була у безпорадному стані та потребувала такої допомоги.

Твердження заявника про порушення судом першої інстанції таємниці нарадчої кімнати є безпідставними та недоведеними обставинами.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які скаржник посилалася в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, на правильність висновків судів вони не впливають та їх не спростовують.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 12 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 10 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик