Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 415/6993/15-ц

провадження №61-17887св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Другий воєнізований гірничорятувальний загін,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону на рішення Апеляційного суду Луганської області від 15 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Дронської І. О.,

ОСОБА_4, ОСОБА_5,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Другого воєнізованого гірничорятувального загону про стягнення заробітної плати.

Позовна заява мотивована тим, що з 11 вересня 1985 року він працював у Другому воєнізованому гірничорятувальному загоні (наказ від 10 вересня 1985 року № 115-к) та 31 грудня 2014 року відповідно до наказу № 236-к звільнений за статтею 39 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. При звільненні відповідач не виплатив йому заборгованість по заробітній платі за період з серпня по грудень 2014 року в загальній сумі 20 116,52 грн, яка складається з виплат заробітної плати за: серпень 2014 року в сумі 2 199,55 грн, вересень 2014 року - 3 164,25 грн, жовтень 2014 року - 5 790,72 грн, листопад 2014 року - 2 927,72 грн, грудень

2014 року - 6 034,28 грн. У жовтні 2014 року відповідач частково сплатив заробітну плату за серпень 2014 року в сумі 3 590,00 грн, залишок невиплаченої заробітної плати за серпень 2014 року складає 2 199,55 грн.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_3 просив стягнути з відповідача на свою користь невиплачену заробітну плату за період роботи з серпня по 31 грудня 2014 року в сумі 20 116,52 грн.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позовні вимоги є безпідставними та недоведеними, оскільки позивач не надав суду доказів перебування його у трудових відносинах з відповідачем, а також не надав будь-який належно оформлений документ, що вказує на розмір неотриманої заробітної плати, зокрема довідки бухгалтерії, розрахунковий лист чи копію платіжної відомості тощо, а приєднані до позову листи про нарахування заробітної плати за спірний період, на який посилається позивач, не є належним доказом заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Луганської області від 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 29 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з Другого воєнізованого гірничорятувального загону на користь ОСОБА_3 заборгованість по заробітній платі у сумі 17 298,52 грн, що складається із заборгованості за: серпень 2014 року у сумі 2 199,55 грн, вересень 2014 року - 3 164,25 грн, жовтень 2014 року - 2 927,72 грн, листопад 2014 року - 2 927,72 грн, грудень 2014 року - 6 034,28 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд своє рішення мотивував тим, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення у справі, суд помилково вважав безпідставними та недоведеними позовні вимоги, які призвели до порушення судом першої інстанції норм матеріального права.

У березні 2017 року Другий воєнізований гірничорятувальний загін подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Луганської області від 15 лютого 2017 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у справі відсутні докази існування заборгованості по заробітній платі Другого воєнізованого гірничорятувального загону перед ОСОБА_3, оскільки індивідуальні відомості про застраховану особу з персоніфікованого обліку Пенсійного фонду України, повідомлення Державної податкової інспекції ДФС у м. Лисичанську свідчать лише про нарахування позивачеві заробітної плати та нарахування і сплату податків та внесків за спірний період і аж ніяк не підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі. Крім того, зазначає, що стосовно колишнього командира Другого воєнізованого гірничорятувального загону ОСОБА_6 Лисичанським відділом Головного управління Національної поліції в Луганській області порушено кримінальне провадження за фактом неправомірного нарахування заробітної плати за грудень 2014 року працівникам, які не перемістились до м. Лисичанська та не приступили до виконання трудових обов'язків з 01 грудня 2014 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 березня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 25 жовтня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що відповідно до наказу від 10 вересня 1985 року № 115/к ОСОБА_3 призначено на посаду респіраторника з обслуговування важкої гірничорятувальної техніки Другого воєнізованого гірничорятувального загону

(а. с. 11).

У зв'язку з проведенням на території Луганської області антитерористичної операції та на виконання наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 28 жовтня 2014 року № 764 «Про затвердження Положення про Другий воєнізований гірничорятувальний загін» 07 листопада 2014 року проведено державну перереєстрацію Другого воєнізованого гірничорятувального загону за новою адресою: АДРЕСА_1.

Зміни щодо місця знаходження юридичної особи Другого воєнізованого гірничорятувального загону внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що підтверджено витягом з цього реєстру (а. с. 18).

Згідно з наказом Другого воєнізованого гірничорятувального загону від 13 листопада 2014 року № 131 «Про зміну юридичної адреси та переміщення робітників Другого воєнізованого гірничорятувального загону» робітники Другого воєнізованого гірничорятувального загону з 01 грудня 2014 року повинні приступити до виконання своїх трудових обов'язків за новим місцем розташування загону: АДРЕСА_1 (а. с. 19).

Наказом Другого воєнізованого гірничорятувального загону від 31 грудня 2014 року № 236-к звільнено ОСОБА_3 за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію на підставі статті 39 КЗпП України (а. с. 12).

У статті 21 КЗпП України зазначено, що трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (у тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до статті 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2, 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу.

Згідно із абзацом першим статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу (частина перша статті 94 КЗпП України).

Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у статті 1 Закону України «Про оплату праці».

Стаття 2 Закону України «Про оплату праці» у свою чергу визначає таку структуру заробітної плати: основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців; додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій; інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Враховуючи, що невиплата належної заробітної плати працівнику підлягає стягненню у зв'язку з правом працівника на оплату за виконану ним роботу, тому апеляційний суд обґрунтовано стягнув з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з серпня по грудень 2014 року, оскільки сторони перебували у трудових відносинах у спірний період та відповідачем не надано належних та допустимих доказів про невихід на роботу позивача у спірний період, наявності чи відсутності заборгованості по заробітній платі. З такими висновками погоджується й касаційний суд, оскільки вони є законними і обґрунтованими.

Посилання у касаційної скарги на те, що відсутні докази існування заборгованості по заробітній платі Другого воєнізованого гірничорятувального загону перед

ОСОБА_3, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не спростував, що він при звільненні працівника виплатив йому всі належні суми, адже це є його процесуальним обов'язком.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Другого воєнізованого гірничорятувального загону залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Луганської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик