Постанова

Іменем України

27 листопада 2018 року

м. Київ

провадження №22-ц/824/919/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),

суддів: Кравець В.А., Стрижеуса А.М.,

за участю секретаря Синявського Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну ОСОБА_1

на рішення Святошинського районного суду м. Києва

в складі судді Миколаєць І.Ю.

від 03 липня 2018 року

по справі №759/5095/17 Святошинського районного суду м. Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про розірвання шлюбу,

В С Т А Н О В И В:

В квітні 2017 року позивач, посилаючись на те, що спільне життя з відповідачкою не склалося, між ними відсутнє порозуміння, виникають постійні сварки, з 2014 року вони проживають окремо, у зв'язку з чим подальше життя та збереження шлюбу неможливе, звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року, з урахуванням ухвали від 17 серпня 2018 року про виправлення описки, позов ОСОБА_2 задоволено.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований 01 листопада 2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва, розірвано.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідачка звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилалась на те, що висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення не відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Апеляційну скаргу обґрунтовувала тим, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини, що сторони не підтримують подружніх стосунків протягом останніх чотирьох років.

Вказувала, що судом першої інстанції в порушення ст. 111 Сімейного кодексу України не надано подружжю час на примирення.

Судом першої інстанції не було з'ясовано питання матеріальних спорів між подружжям.

За наведених обставин, просила скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року.

Позивач, користуючись своїм правом, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на необґрунтованість апеляційної скарги, просив відмовити в її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказував, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, на виконання вимог сімейного законодавства встановив та перевірив обставини розірвання шлюбу, відсутність ознак сімейних відносин, зокрема відсутність спільного проживання, побуту, бюджету, а також встановив відсутність спору між подружжям щодо поділу майна.

Позивач та його представник ОСОБА_3 в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували, просили залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідачка, належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, причини неявки суду не повідомила.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду зроблений на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та відповідає вимогам закону, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з 01 листопада 2008 року перебували у шлюбі, який зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції міста Києва. Від шлюбу дітей не мають.

Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на те, що спільне життя з відповідачкою не склалося, між ними відсутнє порозуміння, виникають постійні сварки, вони майже не спілкуються, а тому спільне проживання та збереження шлюбу неможливе; з 2014 року проживають окремо.

З копії паспорта ОСОБА_2 та довідки адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України вбачається, що позивач та відповідачка зареєстровані за різними адресами (а.с. 3 на звороті, а.с. 9).

На час розгляду справи в суді першої інстанції відповідачка щодо наведених позивачем обставин відносно місця їх проживання, а також щодо строку окремого проживання не заперечувала, відзив на позов не подавала, зустрічних вимог не заявляла.

З матеріалів справи також вбачається, що відповідачка зверталася до суду із заявою про відкладення розгляду справи, вказуючи в заяві адресу місця свого проживання, яка є відмінною від адреси місця проживання позивача.

Крім того, як вбачається з журналу судового засідання суду першої інстанції від 03.07.2018 позивач пояснив, що вони не проживають в одному приміщенні. Відповідачка пояснила суду, що вони проживають лише в одному дворі.

Відповідачка не подавала до суду першої інстанції письмових зауважень щодо неповноти або неправильності протоколу судового засідання.

Судом першої інстанції встановлено, що в судовому засіданні відповідачка не бажала розривати шлюб, та поряд з цим не заперечувала та підтвердила повідомлені позивачем обставини, а саме те, що подружніх стосунків вони не підтримують та спільного господарства не ведуть.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо неправильного та неповного встановлення судом першої інстанції обставин справи, а саме щодо окремого проживання подружжя, а також щодо строку такого окремого проживання, та не підтримання шлюбних стосунків.

Згідно з частиною 1 статті 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Частинами 3 та 4 статті 56 СК України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ст. 105, 110 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Не заслуговують на увагу суду доводи апеляційної скарги про те, що судом в порушення вимог ст. 111 СК України не вжито заходів до примирення подружжя та надання сторонам строку на примирення, враховуючи наступне.

У відповідності до положень статті 111 СК України, суд повинен вживати заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства.

За змістом статті 112 СК України, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя.

Аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення.

Крім цього, згідно роз'яснень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі - Постанова) вжиття заходів щодо примирення подружжя є можливістю суду, а не його обов'язком.

В п. 10 Постанови вказано, що суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка приймала участь у справі та була присутня в судовому засіданні, однак заперечень на позовну заяву не подавала.

Незважаючи на те, що розгляд справи тривав більше року, відповідачка не зверталася до суду з клопотанням про вжиття судом заходів щодо примирення подружжя.

Більш того, як зазначалось вище, в судовому засіданні суду першої інстанції відповідачка пояснила суду, що подружніх стосунків вона з ОСОБА_2 не підтримує, не ведуть спільного господарства.

За вказаних обставин, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, яке полягає в ненаданні часу для примирення подружжя, є необґрунтованим, а тому не може бути підставою для скасування рішення.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, що судом не з'ясовано питання матеріальних спорів між подружжям, оскільки як вбачається зі змісту позовної заяви позивач вказував на те, що спір про поділ майна відсутній, а відповідачка зустрічних позовних вимог щодо поділу майна подружжя також не заявляла.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст. 376 ЦПК України як підстави для скасування рішення.

Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції повно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку всім доказам, рішення суду ухвалено з дотримання норм матеріального та процесуального права.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а скарги без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 375, 383, 384, 389 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03 липня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Повний текст постанови складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий О.Ф. Мазурик

Судді В.А. Кравець

А.М. Стрижеус