Справа № 310/6396/18
РІШЕННЯ

Іменем України

28 листопада 2018 року м.Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді Прінь І.П.,

за участі: секретаря судового засідання Бевз О.А.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 ОСОБА_5, в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком АДРЕСА_1. Позовні вимоги мотивовані тим, що ОСОБА_1 є власником вказаного будинку на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.04.2011р. В будинку окрім позивача зареєстровані її син ОСОБА_6, чоловік ОСОБА_7 та відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 Ця обставина порушує право власника на свій розсуд володіти, користуватись та розпоряджатися належним їй майном, а також впливає на її бюджет в частині оплати комунальних послуг. З 2013 року відповідачі за місцем реєстрації не проживають, теперішнє їхнє місце проживання позивачу не відомо.

Позивач та її представник ОСОБА_2 в судовому засіданні позов підтримали, з підстав викладених в позовній заяві. Представник позивача суду додатково пояснив, що у 2001 році було проведено поділ земельної ділянки колишніх співвласників будинку по АДРЕСА_1. Позивачу у 2001 році рішенням виконкому була виділена земельна ділянка з поштовою адресою АДРЕСА_1. У 2007 році між колишніми власниками будинку №83-а здійснено поділ земельної ділянки з присвоєнням поштових адрес АДРЕСА_2 ( власник ОСОБА_8.) і АДРЕСА_3 ( власники ОСОБА_9, ОСОБА_10.). Але вони не переоформили своє право власності на будинки і не здійснили перереєстрацію місця проживання, продовжують реєструвати в будинку №83 своїх родичів. Відповідачі не є членами сім'ї позивача, ніколи в її будинку не проживали. Хто ці особи вона не знає.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилися. Про розгляд справи повідомлялися шляхом опублікування оголошення про виклик на офіційному сайті Бердянського міськрайонного суду (а.с.59-61). Причини неявки суду не повідомили, відзиву на позовну заяву не подали.

Вислухавши пояснення представника позивача, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи та надані суду докази, суд встановив таке.

Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

ОСОБА_1 є власником будинку АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 10.04.2001р.(а.с.5). Право власності позивача на вказаний об'єкт нерухомості зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.04.2015 року (а.с.6).

Згідно з довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради № 8908 від 13.07.2018р., місце проживання відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 зареєстровано в будинку АДРЕСА_1. (а.с.7).

Факт реєстрації відповідачів в будинку також підтверджується довідками відділу реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради від 03.09.18р та довідкою відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області від 22.08.18р. (а.с.17,19,23-25 ).

Як вбачається з акту вуличного комітету № 29 м. Бердянськ від 30.07.2018р., ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, але фактично не проживають за даною адресою з початку 2013 року по сьогоднішній день (а.с.8).

За інформацією Бердянського міського відділу УДМС України в Запорізькій області, згідно даних відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області ОСОБА_3, зареєстрована в будинку АДРЕСА_1 з 17.07.2014р., ОСОБА_4 з 15.09.2009р., ОСОБА_5 з 30.11.2004р. ( з неповнолітньою дитиною ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_4). Надати інформацію щодо підстав реєстрації відповідачів не мають можливості, оскільки термін зберігання заяв на реєстрацію місця проживання, з вказаними в них підставам реєстрації, становить 3 роки, після чого вони підлягають знищенню шляхом спалення. (а.с.47).

Згідно з довідкою Бердянського ПТІ Бердянської міської ради №204 від 24.06.2015р., відповідно до матеріалів інвентаризаційної ( реєстраційної) справи, право власності на цілий житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, що видане виконкомом Бердянської міської ради 10.04.2001р. Вказане свідоцтво про право власності на окремий житловий будинок видане на підставі рішення виконкому від 01.02.2001р. №64 «Про надання у користування та у приватну власність земельних ділянок громадянам», відповідно до якого було проведено поділ земельної ділянки по АДРЕСА_1. Рішенням виконкому від 23.08.2007р. №468 «Про поділ земельних ділянок» було затверджено поділ земельної ділянки по АДРЕСА_2 між колишніми співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1: ОСОБА_8 (поштова адреса - АДРЕСА_2), ОСОБА_9, ОСОБА_10 (поштова адреса - АДРЕСА_3). Єдиним власником житлового будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_1 ОСОБА_8 оформив за собою право власності на окремий житловий будинок АДРЕСА_2. ОСОБА_9, ОСОБА_10 у ПТІ право власності на окремий житловий будинок АДРЕСА_3 не оформлювали (не реєстрували).(а.с.62).

Факт відсутності реєстрації відповідачів в будинку АДРЕСА_1 підтверджується копією домової книги на вказаний будинок.(а.с.63-67).

Допитані в якості свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_13 суду показали, що є сусідами позивача. З відповідачів знають тільки ОСОБА_5, яка проживала в будинку №83б, де зараз живе ця особа їй не відомо. Інших відповідачів не знають. проживає в будинку №79. Відповідачі проживають в будинках №83а та №83б. ОСОБА_5 теж проживала в будинку №83б. В будинку позивача живе тільки вона, її чоловік і син. Відповідачі в будинку позивача ніколи не проживали.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Судом встановлено, що ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 не є членом сім'ї позивача ОСОБА_1 Спільно з власником будинку відповідачі не проживали, спільним побутом з нею не були пов'язані.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Права членів сім'ї власника є похідними від прав власника житла.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

До такої правової позиції дійшов Верховний суд України у своїй постанові у справі №6-709цс16 від 16 листопада 2016 року

Отже, відповідно до положень статті 391 ЦК України позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування майном.

Керуючись ст.ст.319, 391 ЦК України, ст.ст. 12,13, 19, 81, 141, 223, 263-265, 280-289 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складено 30.11.2018р.

Суддя І. П. Прінь