Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/3979/16-ц

провадження № 61-21551св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року у складі судді Юзькової О. Л. та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Музичко С. Г., Кирилюк Г. М., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 вересня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТзОВ «ТПК» було укладено кредитний договір № 0. Відповідно до умов договору банк встановив позичальнику кредитний ліміт в сумі 10 815 353,73 грн, в редакції додаткової угоди № 31 від 10 жовтня 2014 року до кредитного договору, у тимчасове користування на умовах повернення, строковості та платності встановлені графіком зниження ліміту кредитної лінії, але не пізніше 31 грудня 2015 року.

08 травня 2014 між відповідачем та банком було укладено договір поруки № 258004, згідно з яким поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань ТОВ «ТПК» за кредитним договором, а саме: щодо сплати процентів, комісії, відшкодування можливих збитків, сплати пені та інших штрафних санкцій. У зв'язку із невиконанням зобов'язань позичальником, просив суд стягнути з відповідача заборгованість перед банком, що становить 2 254 441,86 грн та покласти на відповідача судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» суму у розмірі 2 254 441,86 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» судовий збір у розмірі 16 508,00 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань утворилась заборгованість, яка складається з: заборгованості за відсотками - 1 100 489,28 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 1 088 438,21 грн, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за відсотками за кредитом - 65 514,37 грн, що підтверджується наданим представником позивача розрахунком та яка підлягає стягненню в судовому порядку.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 задоволено частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року змінено.

Зменшено суму, що підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк» з 2 254 441,86 грн до 1 153 952,58 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Зменшуючи розмір суми, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк», суд апеляційної інстанції виходив із того, що заборгованість за простроченими процентами була сплачена позичальником 13 квітня 2016 у повному обсязі, тобто після подання цього позову до поручителя.

Таким чином, за відповідачем (поручителем) продовжує обраховуватись лише сума несплачених штрафних санкцій (пені) у сумі: 1 088 438,21 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 65 514,37 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за кредитом, а всього: 1 153 952,58 грн.

В іншій частині суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

26 квітня 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2017 року та передати справу на новий розгляд, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Аргументи касаційної скарги зводяться до того, що банк не мав права звертатися до суду з даним позовом до відповідача, оскільки вимог про повернення коштів банком позивачу не направлялося.

У липні 2017 року від ПАТ «УкрСиббанк» до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли пояснення, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Пояснення мотивовані тим, що договір поруки є дійсним. Недійсність поруки у встановленому Законом порядку не визнана. Тому суди попередніх інстанцій всебічно та повно дослідили обставини справи та дійшли правомірного висновку про те, що поручитель не виконує свої зобов'язання за договором поруки.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у поясненні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 01 вересня 2011 року між ТзОВ «ТПК» та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений кредитний договір № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 10 815 353,73 грн.

08 травня 2014 року між ОСОБА_4 та банком було укладено договір поруки № 258004, згідно з яким поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань ТзОВ «ТПК» за кредитним договором, а саме: щодо сплати процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплати пені та інших штрафних санкцій.

Згідно зумовами кредитного договору, банк встановив позичальнику кредитний ліміт в сумі 10 815 353,73 грн, в редакції додаткової угоди № 31 від 10 жовтня 2014 року до кредитного договору, у порядку та на умовах, зазначених кредитним договором.

Відповідно до пункту 1.2.2. кредитного договору позичальник зобов'язаний повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком зниження ліміту кредитної лінії, наведеного в додатку № 1 до кредитного договору, тощо.

Позичальник зобов'язаний повернути кредит в терміни, встановлені графіком зниження ліміту кредитної лінії, але в будь-якому випадку не пізніше 31 грудня 2015 року, як установлено додатковою угодою № 32 до кредитного договору.

Пунктом 1.3.1 договору за використання кредитних коштів за договором позичальник сплачує банку винагороду у вигляді процентів за користування кредитом. Конкретний розмір процентної ставки для кожного з траншів встановлюється сторонами в угоді про надання такого траншу, якщо інший розмір процентної ставки не застосовується до частини заборгованості на підставі пункту 1.3.2 договору.

Згідно з пунктом 2.3 договору поруки передбачено, що у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за основним договором. Кредитор має право пред'явити свої вимоги безпосередньо до поручителя, які є обов'язковими до виконання поручителем протягом 10-ти робочих днів з дати відправлення йому такої вимоги (рекомендованим листом), шляхом переказу/перерахування коштів у сумі заборгованості боржника за кредитним договором на рахунки, вказані кредитором.

21 березня 2017 року представником банку надано розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що ТОВ «ТПК» було здійснено часткове погашення заборгованості перед ПАТ «УкрСиббанк» у розмірі 4 000 000,00 грн.

Відповідно до пункту 1.6. кредитного договору сторони погодили черговість погашення грошових зобов'язань: у зв'язку з чим банк розподілив отримані від позичальника кошти наступним чином:

2 206 270,97 грн на погашення прострочених процентів у повній сумі;

1 793 729,03 грн на погашення простроченої суми основного боргу частково.

Позивач у своєму позові просив стягнути борг з поручителя за процентами та пенею за кредитним договором станом на 12 січня 2016 року у сумі 2 254 441,86 грн, з яких:

1 100 489,28 грн - заборгованість за простроченими процентами;

1 153 952, 58 грн - пеня.

Заборгованість за простроченими процентами була сплачена позичальником 13 квітня 2016 у повному обсязі, тобто після подання цього позову до поручителя.

Відповідно до вимог частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частинами першою та другою статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів встановили, що у зв'язку із неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ПАТ «УкрСиббанк». При цьому, суд апеляційної інстанції зменшуючи розмір стягнутої суми з 2 254 441,86 грн до 1 153 952,58 грн, обґрунтовано виходив із того, що заборгованість за простроченими процентами була сплачена позичальником 13 квітня 2016 у повному обсязі, тобто після подання цього позову до поручителя.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року, в незміненій його частині, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 08 червня 2016 року, в незміненій його частині, та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська