Постанова

Іменем України

01 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 205/9626/16-ц

провадження № 61-37796св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року у складі судді Шавули В. С. та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року у складі колегії суддів: Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Демченко Е. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_6, про розподіл боргів подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що у період з 19 березня 2011 року по 17 вересня 2013 року він перебував з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі. У квітні 2011 року, з метою придбання житла для спільного проживання подружжя, він отримав у позику від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 18 000,00 дол. США.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2016 року з нього стягнуто на користь ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 29 квітня 2011 року у розмірі 457 920,00 грн.

З урахуванням того, що за отримані у позику кошти у травні 2011 року було придбано 32/100 частин домоволодіння по АДРЕСА_1, і вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_4 просив суд визнати борг за договором позики від 29 квітня 2011 року, укладеним між ним і ОСОБА_6, спільним боргом подружжя; визнати за ОСОБА_5 борг відповідно до рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2016 року у розмірі 228 960,00 грн; зобов'язати ОСОБА_5 виконати рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2016 року спільно з ним і сплатити кошти на користь ОСОБА_6 у рівних частинах, тобто по 228 960,00 грн кожний.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач у порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не надав суду належних і допустимих доказів використання отриманих у позику коштів в інтересах сім'ї, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про розподіл боргових зобов'язань між подружжям.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, можуть бути враховані при поділі майна подружжя, однак таких вимог позивачем заявлено не було. Для правильного вирішення справи суд повинен встановити увесь обсяг спільного майна подружжя та з урахуванням боргів подружжя вирішити питання про поділ майна подружжя.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що обставини використання коштів, отриманих ним у позику від ОСОБА_6 в інтересах сім'ї, встановлені рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2016 року, тому вони відповідно до частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року не підлягають доказуванню. Крім того, за отримані у позику кошти було придбано житло для проживання сім'ї, яка є предметом спільної сумісної власності подружжя. Отже, суди не у повній мірі дослідили обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та безпідставно відмовили у задоволенні його позову.

Відзив на касаційну скаргу учасниками справи не подано.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя.

Для правильного вирішення справи суди повинні встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов'язань за договорами позики.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16.

Вказане свідчить, що борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, можуть бути враховані при поділі майна подружжя, однак таких вимог позивачем заявлено не було. Отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Доводи касаційної скарги про неврахування судами вимог частини третьої статті 61 ЦПК України 2004 року щодо преюдиційних обставин є безпідставними, оскільки ОСОБА_5 не була стороною у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики. Отже, обставини, встановлені рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2016 року, не мають приюдиційного значення при розгляді цієї справи.

Інші доводи касаційної скарги фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться за межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2017 року та постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк