Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 243/2848/17

провадження № 61-34127св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

представник заявника - ОСОБА_5,

заінтересовані особи: Слов'янський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2017 року в складі судді Пронін С. Г. та ухвалу Апеляційного суду Донецької області

від 12 липня 2017 року в складі колегії суддів: Краснощокової Н. С., Азевича В. Б., Мірути О. А.,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця при виконанні рішення суду.

Скарга мотивована тим, що рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2008 року стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 501 959,64 грн. 25 червня 2008 року видано виконавчий лист у вказаній справі. У липні 2008 року за вказаним листом було відкрито виконавче провадження, а 29 травня 2009 року виконавчий лист було йому повернуто на підставі пункту 2 частини першої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження». Пізніше він повторно подав виконавчий лист, було відкрито виконавче провадження, а 05 вересня 2012 року виконавчий лист було йому повернуто на підставі пункту 7 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Повторно подав виконавчий лист і знову було відкрито виконавче провадження, проте на його неодноразові звернення до виконавчої служби державний виконавець Шестопалова Л. В. повідомляла йому, що нею здійснюються необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження». Однак, у березні 2017 року йому стало відомо, що державним виконавцем винесено постанову від 23 січня 2015 року про повернення виконавчого документу стягувачу. Зазначав, що на його адресу указана постанова не надходила, він не був повідомлений про неї іншими засобами зв'язку. Після його звернення до Слов'янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - Слов'янський міськрайонний ВДВС ГТУЮ у Донецькій області) 13 березня 2017 року йому було повернуто виконавчий лист, а постанова про повернення виконавчого документу стягувачу від 23 січня 2015 року була вручена йому разом із листом від 20 березня 2017 року. При винесенні постанови державним виконавцем були порушені норми чинного на той час законодавства, зокрема, статті 11, пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки державний виконавець не вчинив у повному обсязі всі необхідні виконавчі дії з метою виконання рішення суду, не здійснював вихід за місцем проживання боржника, не виявляв належне боржнику майно за місцем його проживання, не звертався до суду із заявою про обмеження виїзду боржника за кордон.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд визнати незаконною постанову про повернення виконавчого документу стягувачу від 23 січня

2015 року ВП № 34384022, винесену старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Слов'янського міськрайонного управління юстиції Шестопаловою Л. В.

Ухвалою Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області

від 12 липня 2017 року, в задоволенні скарги ОСОБА_4відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що державним виконавцем не було порушено норми чинного законодавства України та Закон України «Про виконавче провадження», тому не має підстав для задоволення скарги.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвали судів першої та апеляційної інстанцій, та постановити нову ухвалу про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи та неправильно застосовано норми матеріального права.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справа передана до Касаційного цивільного суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що 24 вересня 2012 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 25 червня 2008 року № 2-879, виданого Слов'янським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 заборгованості.

Після вчинення дій щодо встановлення майнового стану боржника 14 січня 2015 року державним виконавцем було складено акт про відсутність майна, яке підлягало б опису та арешту в рахунок погашення боргу за місцем мешкання боржника.

25 січня 2015 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувану на підставі пункту другого частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції на час винесення постанови), оскільки у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Постанова затверджена начальником відділу державної виконавчої служби відділу Слов'янського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Донецькій області 23 січня 2015 року.

23 січня 2015 року постанова про повернення виконавчого документа направлена на адресу ОСОБА_4, зазначену у виконавчому листі.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час прийняття постанови) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до частин другої, четвертої, п'ятої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час прийняття постанови) про наявність обставин, зазначених у частині першій цієї статті, державний виконавець складає акт. Про повернення стягувачу виконавчого документа та авансового внеску державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред'явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

Відповідно до частини третьої статті 387 ЦПК України 2004 року, якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби і права чи свободи заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно та обґрунтовано виходив із того, що в межах своїх повноважень державним виконавцем вжито усіх необхідних заходів у відповідності до вимог Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на час прийняття постанови), спрямованих на виконання рішення суду за виконавчим листом про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 грошових коштів.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4залишити без задоволення.

Ухвалу Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 26 травня

2017 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 12 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська