Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 523/11084/16-ц

провадження № 61-28297 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

третя особа (за зустрічним позовом) - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоусова Наталія Володимирівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року у складі судді Бузовського В. В. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Комлевої О. С., Кононенко Н. А.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_9, ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 27 липня 2016 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого він придбав квартиру АДРЕСА_1, що належала продавцю на підставі договору дарування від 04 липня 2007 року.

Посилаючись на те, що відповідачі у добровільному порядку не виселились з належної йому на праві приватної власності квартири, та у добровільному порядку не знялись з реєстраційного обліку, з урахуванням уточнених позовних вимог просив усунути перешкоди у користуванні вказаною вище квартирою шляхом його вселення, та визнати відповідачів такими, що втратили право користування цією квартирою.

У жовтні 2016 року ОСОБА_6 звернулась до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоусова Н. В. про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Позов мотивовано тим, що з 1970 року вона зареєстрована в АДРЕСА_1, що належала їй на праві власності до 2007 року.

04 липня 2007 року вона подарувала зазначену квартиру своїй дочці ОСОБА_5, домовившись з нею про те, що вона буде продовжувати проживати в цій квартирі.

У подальшому в квартиру вселився її онук ОСОБА_7, який став перешкоджати їй у проживанні у цій квартирі. Рішенням Суворовського районного суду м. Києва від 10 березня 2016 року її було вселено у квартиру

АДРЕСА_1. Під час виконання судового рішення про її вселення стало відомо, що спірна квартира була відчужена на користь відповідача (батько дружини ОСОБА_7).

Посилаючись на те, що іншого житла вона не має, що договір купівлі-продажу від 27 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є фіктивним, укладений з метою її виселення з квартири та зняття з реєстраційного обліку, просила визнати його недійсним з підстав, передбачених статтею 234 ЦК України,

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у здійсненні права власності квартирою АДРЕСА_1, шляхом вселення його в цю квартиру.

Визнано ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 такими, що втратили право користування зазначеною квартирою.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовленою

Судове рішення мотивовано тим, що право членів сім'ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є. Із припиненням права власності особи на квартиру, втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. З огляду на те, що право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 припинено, вона та члени її сім'ї, які зареєстровані у цій квартирі: ОСОБА_6 К та ОСОБА_7 втратили право користування нею.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6, суд виходив із того, що договір купівлі-продажу від 27 липня 2016 року не містить ознак фіктивності, оскільки ОСОБА_5 як колишній власник квартири звільнила приміщення, передала ключі новому власнику ОСОБА_4, який, в свою чергу, звернувся до суду з позовом з метою захисту свого права власності, що свідчить про бажання сторін настання реальних наслідків за укладеним договором.

Ухвалою Апеляційного суду одеської області від 10 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Києва від 27 липня 2017 року залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 не є членами сім'ї нового власника спірної квартири - ОСОБА_4, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність визнання вказаних осіб такими, що втратили право користування спірною квартирою і усунення позивачеві перешкод у здійсненні права власності належною йому квартирою, шляхом його вселення до неї. Обгрунтованим та законним є рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову, оскільки продавець та покупець за договором вчинили дії з метою його виконання, а тому відсутні підстави вважати його фіктивним. При цьому, ОСОБА_6 не є стороною оспорюваного нею договору купівлі-продажу нерухомого майна.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року, ОСОБА_6 просила скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що у квартирі АДРЕСА_1 у

м. Одесі вона зареєстрована з 1970 року, і зазначена квартира є її єдиним житлом. Після укладення договору купівлі-продажу, вказану квартиру передала у власність своєї дочки ОСОБА_5, однак вона продовжувала проживати у цій квартирі. Після вселення у 2010 року в спірну квартиру її онука ОСОБА_7, який чинив їй перешкоди у користуванні квартирою, вона зверталась до суду з метою захисту своїх житлових прав. Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 10 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 10 березня 2016 оку, її було вселено у спірну квартиру. Учасники справи є її родичами, а тому договір купівлі-продажу квартири був укладений з метою виселення її з квартири та знятті з реєстраційного обліку

Станом на момент розгляду цієї справи Верховним Судом відзиви на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

22 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу

від 27 липня 2016 року, згідно з умовами якого ОСОБА_5 продала, а ОСОБА_4 придбав зазначену квартиру, що належала продавцю на підставі договору дарування від 04 липня 2007 року.

Колишній власник квартири ОСОБА_5 та члени її сім'ї: ОСОБА_6,

ОСОБА_7 є зареєстрованими за зазначеною адресою, і у добровільному порядку не виконали вимоги позивача про зняття з реєстрації.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення порушеного її права власності від будь-яких осіб, будь-яким передбаченим законом способом. Визначальним для захисту такого права на підставі цієї норми, є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Аналогічного правового висновку 16 листопада 2016 року дійшов Верховний Суд України у справі № 6-709цс16.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, урахувавши вказані вище приписи, дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для вселення позивача до цієї квартири, а також про визнання ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, які не є членами його сім'ї, не проживають разом з ним і не ведуть з ним спільне господарство, і втратили право користування квартирою АДРЕСА_1 у зв'язку з припиненням права власності на цю квартиру попереднього власника ОСОБА_5, членами сім'ї якої вони є, і мали похідне від нього право користування зазначеною квартирою.

Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_6 про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав його фіктивності, з яким погодився суд апеляційної інстанції, є також таким, що грунтується на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Аналогічний правовий висновок міститься й у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року № 6-197цс14.

Беручи до уваги, що на виконання умов договору купівлі-продажу ОСОБА_5, як колишній власник квартири, звільнила її, передала ключі новому власникові ОСОБА_4, який після укладення оспорюваного договору звернувся до суду з позовом про усунення порушень у здійсненні права власності придбаним ним майном, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати наявність ознак фіктивності указаного договору, які б свідчили про відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. При цьому, апеляційний суд правильно звернув увагу й на те, що ОСОБА_6 не є стороною указаного договору, а підстави вважати, що вона після укладення договору дарування від 04 липня 2007 року на користь своєї дочки ОСОБА_5 залишила за собою право користування цією квартирою відсутні, оскільки нічим не підтвердженні.

Не можуть буди підставою для скасування оскаржуваних судове рішень і посилання ОСОБА_6 на наявність рішення Суворовського районного суду

м. Одеси від 10 березня 2016 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду від 26 травня 2016 року, яким її вселено у спірну квартиру, оскільки ухвалюючи вказані судові рішення суд ураховував, що спір у цій справі виник між членами однієї сім'ї, тоді як у справі, яка є предметом перегляду,

ОСОБА_6 не є членом сім'ї нового власника квартири.

Твердження ОСОБА_6 про те, що квартира АДРЕСА_1 у

м. Одесі є її єдиним житлом не знайшли свого підтвердження. Апеляційний суд надав належну оцінку зазначеним обставинам, зазначивши, що у спірній квартирі знаходяться лише її речі, тоді як сама ОСОБА_6 проживає у АДРЕСА_2, яку вона 28 вересня

2015 року подарувала своєму синові ОСОБА_10

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Верховний Суд позбавлений можливості здійснювати переоцінку доказів, оскільки наведене знаходиться поза межами його повноважень.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій правильно встановлено фактичні обставини справи, які мають значення у вказаній справі та застосовано норми матеріального права, і не допущено порушень норм процесуального права..

Оскаржувані судові рішення є законними та обгрунтованими, доводи касаційної скарги правильність висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, а тому касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 27 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 10 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник