Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 548/22/16-ц

провадження № 61-12389св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 березня 2015 року у складі судді Коновод О. В. та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року у складі колегії суддів: Буленка О. О., Бондаревської С. М., Омельченко Л. М.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння та встановлення порядку користування.

Позов мотивовано тим, що 25 серпня 1990 року між нею та відповідачем був укладений та зареєстрований шлюб у Хорольському відділі ЗАГС Полтавської області, який був розірваний рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 05 листопада 1997 року. Офіційно шлюб сторін вважається припиненим з 28 січня 2002 року, оскільки свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_1 датовано саме цією датою, а відповідно до статті 44 КпШСУкраїни шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах РАГСу. Однак, фактично сторони продовжували проживати разом однією сім'єю та вели спільне господарство до весни 2014 року. З урахуванням викладеного, позивачка прохала визнати спільною сумісною власністю житловий будинок, визнати право власності на 1/2 частину домоволодіння та встановити порядок користування земельною ділянкою.

Рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2016 року позовні вимоги задоволено.

Визнано житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині кожному на житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_1 та за ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині кожному на земельну ділянку для обслуговування житлового будинку АДРЕСА_1, а державний акт на право користування землею серії НОМЕР_2, виданий на ім'я ОСОБА_2 16 березня 1998 року - скасовано.

Встановлено наступний порядок користування житловим будинком АДРЕСА_1:

У спільному користуванні співвласників залишено в житловому будинку літ. «А-1» наступні приміщення: передня 1-1 площею 5,5 кв. м., кухня 1-2 площею 9,5 кв м, сходи в погріб 1-5 площею 2,2 кв м., коридор І площею 10,0 кв м., кладова ІІ площею 5,1 кв м.; загальною площею 32,3 кв м. (5,5+95,5+2,2+10,0+5,1). По іншим будівлям: погріб з шийкою літ, «а», розпочате будівництво літ. «Е», огорожа № 1, огорожа № 2, ворота огорожі № 3, колодязь питний № 4.

У користування ОСОБА_1 виділено в житловому будинку літ. «А-1» наступні приміщення: кімната 1-3 площею 11,9 кв м.

По іншим будівлям та спорудам: сарай літ. «В»

У користування ОСОБА_2 виділено в житловому будинку літ. «А-1» наступні приміщення: кімната 1-4 площею 11,2 кв м.

По іншим будівлям та спорудам: сарай літ. «Г».

Встановлено наступний порядок користування земельною ділянкою:

У спільному користуванні співвласників залишено земельну ділянку площею 0,056 (на плані жовтого кольору).

У користування ОСОБА_1 залишено земельну ділянку площею 0,022 (на плані червоного кольору).

У користування ОСОБА_2 залишено земельну ділянку площею 0,022 (на плані синього кольору).

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір у розмірі 804,61 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позовні вимоги про встановлення факту проживання сторонами в період з 28 січня 2002 року по 10 червня 2014 року однією сім'єю є обґрунтованими, а тому майно набуте ними під час спільного проживання - спірне будинковолодіння є спільною сумісною власністю подружжя. Визнавши за позивачем право власності на частину спірної земельної ділянки, суд керувався положеннями статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_2, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

У липні 2016 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову або закрити провадження у справі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не довела суду, що саме внаслідок її трудових або грошових затрат було побудовано спірний будинок. Позивач звернулася до суду про поділ майна, порушивши строк позовної давності. Крім того, суди розглянули вдруге позовні вимоги позивача, що є порушенням процесуального права, та не закрили провадження у справі.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу,в якому просить в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 відмовити, а рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 лютого 2016 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом установлено, що з 25 серпня 1990 року по 28 січня 2002 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували в зареєстрованому шлюбі.

Судовим рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 13 серпня 2015 року встановлено факт спільного проживання сторін однією сім'єю в період з 28 січня 2002 року по 10 червня 2014 року.

16 березня 1998 року ОСОБА_2 приватизував земельну ділянку, відведену для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується державним актом на право постійного користування землею серії НОМЕР_2, виданим головою Хорольської міської ради на підставі рішення Хорольської міської ради народних депутатів від 17 лютого 1998 року № 76, площею 0,10 га.

Відповідно до статті 22 КпШС України(яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Встановлено, що будівництво спірного домоволодіння проводились за спільні кошти сторін.

У липні 2005 року закінчено будівництво та введенно в експлуатацію домоволодіння за адресою АДРЕСА_2.

З квітня 2006 року сторони офіційно зареєстрували своє постійне місце проживання за цією адресою.

Крім того, протягом спільного проживання однією сім'єю та ведення спільного господарства в 2007 році було здійснено добудову до жилого будинку веранди з санвузлом та в 2011 році господарського приміщення.

Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 04 червня 2015 року відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про розподіл майна подружжя, оскільки позивачкою не було доведено факту проживання з відповідачем однією сім'єю після розлучення.

Факт спільного проживання сторін однією сім'єю в період з 28 січня 2002 року по 10 червня 2014 року встановлено рішенням Хорольського районного суду Полтавської області від 13 серпня 2015 року.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що спірне домоволодіння було побудоване сторонами у справі під час проживання однією сім'єю, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Згідно з частиною першою статті 81 Земельного кодексу України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС Україниспільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав,що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.,

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Відповідно до пункту 18-2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 згідно з положеннями статей 81, 116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.

В свою чергу, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою, переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.

Отже, спірна земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_2 та поділу не підлягає в порядку Сімейного кодексу України.

Однак, позивачка набула права власності на спірну земельну ділянку як співвласник будинковолодіння.

Якщо на (приватизованій) ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, яка є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу такого будинку, будівлі, споруди між подружжям і виділення конкретної його частини до особи, яка не має права власності або користування земельною ділянкою, до неї переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, та статтею 377 Цивільного кодексу України (постанова Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»).

Відповідно до статті 74 Сімейного Кодексу України (далі - СК України) було визначено право на майно жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою. В даній нормі передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

За відсутності домовленості та шлюбного договору - майно належить кожному з сторін у рівних частках, тобто по 1/2 частині кожному.

При розподілі спірного будинковолодіння та земельної ділянки, судами враховано висновки експертизи 08-15 від 16 лютого 2015 року.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (стаття 89 ЦПК України), дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів вважає безпідставними твердження ОСОБА_2 про те, що суди розглянули вдруге позовні вимоги позивача, а не закрили провадження у справі, не надали обґрунтування та належної оцінки доказам по справі. Даному доводу надана належна оцінка судом апеляційної інстанції.

Оцінюючи зібрані у справі докази, суди дотрималися встановленого статтею 212 ЦПК України, чинною на час розгляду справи в судах першої та апеляційної інстанцій, принципу оцінки доказів.

Інші аргументи касаційної скарги та зміст оскаржуваних судових рішень не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення.

Статтею 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального і процесуального права і підстав для їх скасування немає.

Керуючись статтями 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Хорольського районного суду Полтавської області від 25 березня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 28 квітня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель В. М. Коротун
В. П. Курило