Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 490/4570/15-ц

провадження № 61-22687св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

представник позивача - Коваленко ОльгаЛеонідівна,

відповідач - ОСОБА_2,

представник відповідача - ОСОБА_3,

третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_4,

представник третьої особи - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року у складі колегії суддів: Ямкової О. О., Колосовського С. Ю., Локтіонової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа - фізична особа-підприємець ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на іпотечне майно.

Позовна заява мотивована тим, що 11 липня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладено договір кредитної лінії, згідно з умовами якого банк надав позичальнику відновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом 40 936 грн, який зменшується щомісячно рівними частинами відповідно до встановленого графіку, що є невід'ємною частиною договору зі сплатою 24,99 % річних за користування грошовими коштами строком до 10 липня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку належні йому на праві власності житловий будинок, загальною площею 37,3 кв. м, житловою площею 12,0 кв. м по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, загальною площею 0,0600 га, на якій розташований будинок.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 06 жовтня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 87 969,37 грн, з яких: 15 931,62 грн - заборгованість за кредитом, 3 449,54 грн - заборгованість за відсотками, 1 873,82 грн - заборгованість за відсотками (підвищена ставка), 55 429,08 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 9 878,31 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 1 228 грн - штраф, 151,83 грн - 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту, 27,06 грн - 3 % від простроченої заборгованості за відсотками.

Ураховуючи наведене, ПАТ «Дельта Банк» просило суд у рахунок погашення вказаної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, визнавши за банком право власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій розташований цей будинок.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року у складі судді Подзігун Г. В. у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що банком не доведено розмір заборгованості, у рахунок якої необхідно звернути стягнення на іпотечне майно, а також не надано доказів про вартість іпотечного майна на момент розгляду справи. При цьому суд першої інстанції вважав, що до спірних правовідносин у частині розрахунку заборгованості підлягає застосуванню Закон України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2016 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову.

У рахунок погашення кредитної заборгованості за кредитним договором від 11 липня 2012 року, укладеним між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, яка станом на 06 жовтня 2015 року складає 45 254 грн., з яких 15 931,62 грн - заборгованість за тілом кредиту, 3 449,54 грн - заборгованість за відсотками, 1873,82 грн - підвищена ставка відсотків, 15 000 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 9 000 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків звернено стягнення на 26/100 частини предмету іпотеки, а саме: житловий АДРЕСА_1, загальною площею 37,3 кв. м, та земельну ділянку площею 0,0600 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2, шляхом передачі ПАТ «Дельта Банк» права власності на 26/100 частини зазначеного житлового будинку та земельної ділянки, вартістю 45 254 грн, визначеною суб'єктом оціночної діяльності на момент набуття.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 листопада 2016 року касаційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 07 квітня 2016 року скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково. Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 20 листопада 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки є доведеним, але у той спосіб, який ним обрано - визнання права власності на іпотечне майно, не передбачено звернення стягнення за судовим рішенням, так як у договорі іпотеки від 11 липня 2012 року є застереження щодо переходу права власності до банку за згодою іпотекодержателя у позасудовому порядку.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ «Дельта Банк», посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували правову позицію Верховного Суду України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13, відповідно до якої, якщо іпотечним договором передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на цей предмет, то такий спосіб може бути застосовано і за рішення суду.

У липні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому вказують, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, оскільки було правильно враховано висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що 11 липня 2012 року між ПАТ «Дельта Банк» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 укладено договір кредитної лінії, згідно з умовами якого банк надав позичальнику відновлювальну кредитну лінію з максимальним лімітом у розмірі 40 936 грн, який зменшується щомісячно рівними частинами відповідно до встановленого графіку, що є невід'ємною частиною договору, зі сплатою 24,99 % річних за користування грошовими коштами строком до 10 липня 2015 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком і ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, за умовами якого відповідач передав в іпотеку банку, належні йому на праві власності, житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований.

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником кредитних зобов'язань станом на 06 жовтня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 87 969,37 грн, з яких: 15 931,62 грн - заборгованість за кредитом, 3 449,54 грн - заборгованість за відсотками, 1 873,82 грн - заборгованість за відсотками (підвищена ставка), 55 429,08 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту, 9 878,31 грн - пеня за несвоєчасне повернення відсотків, 1 228 грн - штраф, 151,83 грн - 3 % від простроченої заборгованості за тілом кредиту, 27,06 грн - 3 % від простроченої заборгованості за відсотками.

Відповідно до пунктів 7.1 та 7.2 договору іпотеки іпотекодержатель має право обирати порядок та спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

За пунктом 7.4-7.4.1 цього договору його сторони домовилися про те, що іпотекодержатель має право звернути стягнення на майно, згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя у випадку переходу до нього права власності на предмет іпотеки.

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.

Можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України).

Аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України слід дійти висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку»).

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16.

Встановивши, що у договорі іпотеки від 11 липня 2012 року міститься застереження, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на іпотечне майно, врахувавши наведену вище правову позицію Верховного Суду України, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що той спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який обрано банком, а саме визнання права власності на майно, не передбачений положенням Закону України «Про іпотеку» для стягнення за судовим рішенням.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги з посиланням на правову позицію Верховного Суду України у постанові від 11 грудня 2013 року у справі № 6-124цс13, відповідно до якої, якщо іпотечним договором передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на цей предмет, то такий спосіб може бути застосовано і за рішення суду, оскільки апеляційний суд вірно взяв до уваги правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16, яка була прийнята пізніше.

Крім того, спірні правовідносини, які виникли у даній справі, були предметом розгляду Великої Палати Верховного Суду, за результатом якого було прийнято постанову від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18, у які зроблено такі висновки.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Таким чином, вирішуючи спір, апеляційний суд повно, всебічно та об'єктивно з'ясував обставини справи, вірно встановив правовідносини, що склалися та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ПАТ «Дельта Банк» у зв'язку з відсутністю правових підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності за іпотекодержателем на підставі рішення суду.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 25 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В.Черняк