Справа №477/2011/17 25.06.2018
Єдиний унікальний номер судової справи 477/2011/17
Номер провадження 22-ц/784/784/18
Доповідач апеляційного суду ОСОБА_1
Постанова

Іменем України

25 червня 2018 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Миколаївської області в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Лисенка П.П., Яворської Ж.М.,

з секретарем судового засідання Яценко Л.В.,

за участі:

позивача ОСОБА_2 та її представника - ОСОБА_3,

представника відповідача ПП «БАЯ» - ОСОБА_4,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Приватного підприємства «БАЯ» рішення, яке ухвалено Жовтневим районним судом Миколаївської області під головуванням судді Семенової Л.М., в приміщенні того ж суду 16 березня 2018 року об 11 годині 54 хвилині, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного підприємства «БАЯ», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Товариство з обмеженою відповідальністю «БАЯ-АГРО», про розірвання договору оренди землі,

УСТАНОВИЛА:

У жовтні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду із позовом до Приватного підприємства «БАЯ» (далі ПП «БАЯ») про розірвання договору оренди землі.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ІІ-МК №037365 від 26 листопада 2002 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4.50 га, що розташована в межах території Грейгівської сільської ради Вітовського (Жовтневого) району Миколаївської області.

05 серпня 2008 року між позивачем та ПП «БАЯ» укладено договір оренди земельної ділянки №2а, який зареєстровано 19 серпня 2008 року у МРФ ДП «Центр ДЗК» за №79, за умовами якого ОСОБА_2 передала в користування ПП «БАЯ» вищезазначену земельну ділянку на 49 років, зі сплатою щорічної орендної плати в розмірі 2% від оціночної вартості земельної ділянки у гривнях або натуральною формою за згодою, щорічно.

При цьому відповідно умов договору, орендна плата повинна була вноситися у грошовій формі до 01 листопада щорічно, а її розмір, відповідно до п.13 договору, підлягав перегляду один раз у три роки.

Позивач повністю виконала взяті на себе за договором обовязки, в той час як відповідач свого слова не дотримався, взяті на себе зобов'язання щодо сплати орендної плати за 2015-2016 роки не виконав.

Посилаючись на те, що в порушення умов договору оренди землі, відповідач орендну плату за вищевказані роки не сплатив, ОСОБА_2 просила позов задовольнити, розірвати договір оренди земельної ділянки №2а площею 4.50 га, розташованої в межах території Грейгівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, що був укладений 05 серпня 2008 року між нею та ПП «БАЯ».

Ухвалою Жовтневого районного суду Миколаївської області від 07 грудня 2017 року до участі у справі, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «БАЯ-АГРО» (далі- ТОВ «БАЯ-АГРО», а.с.30-31).

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 березня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Ухвалено розірвати договір оренди земельної ділянки площею 4.50 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Грейгівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області, укладений 05 серпня 2008 року за №2а між ОСОБА_2 та ПП «БАЯ», зареєстрований МРФ ДП «Центр ДЗК» 19 серпня 2008 року за № 79.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, шляхом стягнення з ПП «БАЯ» на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 640 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ПП «БАЯ» не виконало взяті на себе зобов'язання щодо своєчасної сплати орендної плати, систематично порушуючи їх. На час розгляду справи має заборгованість за два роки поспіль, а саме: за 2015 та 2016 роки, що в силу вимог п. «д» ч.1 ст.141 ЗК України, ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» є підставою для розірвання договору оренди землі.

В апеляційній скарзі ПП «БАЯ» посилаючись на неповне зясування районним судом всіх обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, та порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

Відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), а також іншими нормативно - правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди земельної ділянки.

Відповідно до вимог ст.124 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) передача землі в оренду здійснюється на підставі цивільно-правової угоди.

Згідно ст.93 ЗК України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької діяльності.

За ч.3 ст.792 ЦК України та ч.8 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Таким спеціальним законом, що регулює орендні земельні відносини та підлягає застосуванню до спірних правовідносин є Закон України «Про оренду землі» від 06 жовтня 1998 року (з наступними змінами та доповненнями, далі - Закон України).

Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Він підлягає державній реєстрації і після цього набирає чинності (ст.ст.14,18,20 Закону України, в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно ст.13 Закону України за договором оренди землі орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст.15 Закону України орендна плата, її розмір, форма платежу, строк і порядок виплати є суттєвими умовами договору оренди землі.

Статтями 24,25 вищеназваного Закону України передбачені права та обовязки орендодавця та орендаря, зокрема, орендодавець зобовязаний своєчасно вносити орендну плату в розмірі та строки обумовлені договором.

За правилами ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір може бути розірваний або змінений за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.

Так, однією з найпоширеніших підстав розірвання договору оренди земельної ділянки є заборгованість з орендної плати. За змістом статей 1,13 Закону України «Про оренду землі» основною метою договору оренди земельної ділянки та одним із визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати в установленому розмірі. Разом з тим доводи про наявність заборгованості з орендної плати мають підтверджуватись належними доказами.

Відповідно до ч.1 ст.32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених ст.ст.24 і 25 цього Закону України та умовами договору, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

Підставою для припинення права користування земельною ділянкою відповідно до п. «д» ч.1 ст.141 ЗК України є систематична несплата орендної плати.

Отже, відповідно до вказаних норм матеріального права договір оренди землі може бути розірваний за умов систематичної несплати орендної плати.

З матеріалів справи убачається, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-МК № 037365 від 26 листопада 2002 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 4.50 га, що розташована в межах території Грейгівської сільської ради Жовтневого (натепер - Вітовського) району Миколаївської області з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.11).

05 серпня 2008 року між ОСОБА_2 та ПП «БАЯ» у простій письмовій формі укладено договір оренди землі №2а, зареєстрований у МРФ ДП «Центр ДЗК» 19 серпня 2008 року за №79, за умовами якого ОСОБА_2 надала, а орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку площею 4.50 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться в межах території Грейгівської сільської ради Жовтневого (натепер- Вітовського) району Миколаївської області. Строк дії договору становить 49 років (а.с.12-14).

Пунктами 9,11 договору передбачено, що орендна плата вноситися орендарем у розмірі 2% від оціночної вартості земельної ділянки у гривнях або натуральною формою за згодою щорічно до 01 листопада щорічно, а її розмір, відповідно до п.13 договору, підлягає перегляду один раз у три роки.

За весь час дії обумовленого договору, названі умови сторонами не переглядались і не доповнювалися (протилежного в апеляційній інстанції не встановлено).

21 травня 2012 року між ПП «БАЯ» та ТОВ «БАЯ-АГРО» укладено договір суборенди вищезазначеної земельної ділянки строком на 7 років. У п.2.4 вказаного договору сторонами зазначено, що нормативна грошова оцінка орендованої земельної ділянки становить 86 661 грн. 81 коп. (а.с.28-29).

Відповідно до довідки Відділу у Вітовському районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області №206/109-18 від 20 лютого 2018 року нормативна грошова оцінка спірної земельної ділянки складала: у 2008 році 102 612 грн. 93 коп.; у 2009 році 118 210 грн. 09 коп.; у 2010 2014 роках 125 184 грн. 49 коп.; у 2015 році 156 355 грн. 42 коп.; у 2016 році 187 626 грн. 51 коп. (а.с.60).

У звязку з цим, у 2009 році розмір орендної плати повинен був складати 2 364 грн. 20 коп. за рік, з 2010 по 2014 роки 2 503 грн. 69 коп., у 2015 році 3 127 грн. 11 коп., у 2016 році 3 752 грн. 53 коп.

Між тим, як вбачається з довідок, виданих ПП «БАЯ» за №61 від 28 жовтня 2016 року, та за №4 від 17 січня 2017 року позивачу нараховувалась орендна плата у розмірі 2 139 грн. і, за відсутності, на той час, заперечень з боку орендодавця, це відповідало принципу цивільного законодавства про свободу договору, це було законним. Проте через три роки дії договору, згідно його умов, орендар повинен був змінити розмір орендної плати відповідно до грошової оцінки землі. Проте останній цього не зробив, і більше того, взагалі, у 2015-2016 роках орендну плату лише нараховував, не виплачуючи її (а.с.15,16).

Таким чином, виплачена грошова сума в розмірі 11 250 грн. (яка сторонами визнається) не покриває суму орендної плати у 2009-2016 роках, а тому є явно недостатньою для спростування тверджень ОСОБА_2

З огляду на встановлені фактичні обставини, та з урахуванням положень законодавства стосовно врегулювання відносин, повязаних з орендою землі, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2

Іншого відповідач належними та допустимими доказами не довів, хоча за приписами ст.81 ЦПК України, то є його обов'язком.

Більше того, дану обставину приватне підприємство підтвердило довідками, в яких зазначило, що в 2015-2016 роках орендну плату позивачу нараховувало, але не сплачувало і має заборгованість перед ним за названі роки (а.с.15,16).

Щодо розписки від 04 квітня 2008 року, на яку відповідач посилається як на доказ виплати позивачу орендної плати в повному обсязі, то вона не заслуговує на увагу та не є належним доказом у справі, оскільки з її змісту вбачається, що ОСОБА_2 отримала від ПП «БАЯ» грошові кошти в сумі 11 250 грн. за період оренди земельної ділянки на території Грейгівської сільської ради починаючи з 04 квітня 2008 року по 04 квітня 2057 року (а.с.36), у той час як договір оренди землі укладено сторонами у серпні 2008 року.

Стосовно посилання представника відповідача на відомість (а.с.69), відповідно до якої позивач отримувала орендну плату у доларах США, то районним судом вірно не взято її до уваги, оскільки з неї не вбачається, що вона містить інформацію саме щодо предмету доказування.

Щодо посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на застосування позовної давності, то воно не може братись до уваги, оскільки є наслідком невірного усвідомлення названою особою положень про застосування позовної давності у правовідношеннях, які є триваючими і містять як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання».

Відповідно до ст.15 та ч.2 ст.21 Закону України «Про оренду землі» орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату встановлюються за згодою сторін і відображається у договорі оренди, та є істотною умовою договору оренди.

Визначення поняття «зобовязання» міститься у ч.1 ст.509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).

Згідно зі ст.ст.526,530,610, ч.1 ст.612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк договору», так і «строк (термін) виконання зобовязання» (ст.с.530,631 ЦК України).

Одним з видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України).

Відповідно до частини пятої цієї статті за зобовязаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право предявити вимогу про виконання зобовязання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Згідно з п.8 спірного договору оренди землі строк його дії, а відповідно і день повернення орендованої земельної ділянки, 49 років від дня укладення.

В той же час за п.11 договору, орендар бере на себе обовязок сплачувати орендну плату до 01 листопада щорічно.

Таким чином, сторони орендних правовідносин передбачили загальний строк договору і, всередині нього, періодичні зобовязання по сплаті орендної плати.

За змістом ст.266 ЦК України, зі спливом позовної давності у три роки може бути відмовлено у стягненні простроченого платежу з орендної плати та, можливо, і щодо розірвання договору оренди за час, що знаходиться за межами позовної давності.

Проте, у разі, якщо позивач обґрунтовує свої позовні вимоги, обставинами, що знаходяться в межах позовної давності, як у даному випадку, то позовна давність за попередній період не може бути застосована до обставин, що мають місце натепер.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, то апеляційна скарга в силу ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства «БАЯ» залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 16 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: П.П. Лисенко

ОСОБА_5

Повний текст судового рішення

складено 26 червня 2018 року