МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Пр. №2/521/3587/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста ОСОБА_1 в складі:

головуючого - судді Сегеди О.М.,

при секретарі - Романюк О. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини,

встановив:

У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеним позовом до ОСОБА_3, посилаючись на те, що його батьки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали і були зареєстровані в квартирі №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі. В період шлюбу у батьків народилося двоє дітей: він, ОСОБА_2, та його сестра ОСОБА_3, які проживали та були зареєстровані в квартирі №39, по вул. Балківська, 143-а в м. Одесі, разом з батьками. Позивач зазначав, що 12 лютого 2014 року померла їх з відповідачкою мати ОСОБА_5, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді ? частини квартири №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є він, ОСОБА_2, рідний син померлої, та відповідачка ОСОБА_3, рідна донька померлої. Вказував, що 26 квітня 2018 року він звернувся до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Відповідачка також в травні 2018 року звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. Інших спадкоємців немає.

Вказував, що 05 грудня 2014 року помер їх з відповідачкою батько ОСОБА_4, після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді ? частини квартири №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі, яка належала йому на праві власності. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є він, ОСОБА_2, рідний син померлого, та відповідачка ОСОБА_3, рідна донька померлого. Інших спадкоємців немає. Позивач стверджував, що після смерті батька, він своєчасно не зміг звернутися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, оскільки працював та тимчасово проживав у Республіці Білорусь.

Зазначав, що оскільки він був зареєстрований разом з спадкодавцем ОСОБА_4 в квартирі №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі, то вважав, що автоматично прийняв спадщину після смерті батька, а тому був впевнений що строк для подання заяви про прийняття спадщини на нього не поширюється, оскільки вказана квартира є його місцем постійного проживання.

Стверджував, що 23 червня 2017 року, при зверненні до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, йому було відмовлено в оформленні спадкових прав, оскільки відповідно до листа МВС України Республіки Білорусь від 20 вересня 2017 року, він на час смерті спадкодавця ОСОБА_4, який помер 05 грудня 2016 року, а саме з 11 вересня 2014 року по 05 грудня 2016 року перебував на території Республіки Білорусь, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину. Тому державним нотаріусом йому було рекомендовано звернутися до суду з питання продовження строку, достатнього для прийняття спадщини за законом після смерті батька.

Посилаючись на дані обставини, позивач просив суд визначити йому додатковий строк для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4, який помер 05 грудня 2016 року.

Представник позивача, діюча на підставі довіреності від 30 січня 2018 року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити (а.с. 6).

Відповідачка та її представник, діючий на підставі ордеру від 16 липня 2018 року та договору про надання правової допомоги від 10 липня 2018 року у судове засідання не зявилися, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України. Раніше через канцелярію суду надали відзив на позов, яким позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі. В процесі судового розгляду також позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі (а.с. 31,39,84-87).

23 листопада 2018 року через канцелярію суду надійшли клопотання відповідачки та її представника про відкладення судового засідання, яке було призначено на 27 листопада 2018 року, про час і місце якого останні були повідомлені належним чином, а саме в судовому засіданні 19 листопада 2018 року, дата та час проведення судового засідання була погоджена з ними.

Оскільки, доказів поважності своєї неявки в судове засідання, відповідачка та її представник не представили, тому суд, такі дії відповідачки та її представника відносить до таких, що суперечать вимогам ст. 43 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання ними своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи.

Відповідно до ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Отже, у звязку з неявкою в судове засідання відповідачки та її представника без поважних причин, яким відомо про розгляд справи, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність останніх та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів.

Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом.

При цьому, згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Суд вважає, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Отже, правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

За загальними положеннями про спадкування, право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюєтьс строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України).

Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5, перебували в зареєстрованому шлюбі та проживали і були зареєстровані в квартирі №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі (а.с. 64,77).

Від шлюбу у ОСОБА_4 та ОСОБА_5 народилося двоє дітей: ОСОБА_2 та ОСОБА_3, що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 10, 81).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом з батьками, та були зареєстровані в квартирі №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі, що підтверджується довідкою про склад сімї та реєстрацію від 19 квітня 2018 року (а.с. 65).

12 лютого 2014 року ОСОБА_5, померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 9).

Після її смерті за думкою позивача відкрилася спадщина у вигляді частини квартири №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_5 є ОСОБА_2, рідний син померлої, та ОСОБА_3, рідна донька померлої. Інших спадкоємців немає.

З матеріалів спадкової справи №131/2018 щодо майна ОСОБА_5, яка померла 12 лютого 2014 року вбачається, що позивач 26 квітня 2018 року звернувся до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5М.(а.с. 58).

Встановлено, що 18 травня 2018 року відповідачка також звернулася до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 (а.с. 57).

05 грудня 2014 року помер ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 76).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина у вигляді квартири №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі, яка належала йому на праві власності.

Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_4 є ОСОБА_2, рідний син померлого, та ОСОБА_3, рідна донька померлого. Інших спадкоємців немає.

Встановлено, що ОСОБА_3 за свій рахунок здійснила поховання ОСОБА_4, що підтверджується договором замовлення на організацію та проведення поховання від 07 грудня 2014 року (а.с. 92,93).

З матеріалів спадкової справи №246/2017 щодо майна ОСОБА_4, який помер 05 грудня 2014 року вбачається, що 23 червня 2017 року відповідачка звернулася до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини (а.с. 68).

Встановлено, що 10 липня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до державного нотаріуса Шостої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4, що підтверджується його заявою про прийняття спадщини (а.с. 71).

Тобто обоє спадкоємців звернулися із заявами про прийняття спадщини через три роки після смерті батька.

З матеріалів справи вбачається, що державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та рекомендовано звернутися до суду, оскільки на час смерті ОСОБА_4, який помер 05 грудня 2016 року, він з 11 вересня 2014 року по 05 грудня 2016 року перебував на території Республіки Білорусь, а тому вважається таким, що не прийняв спадщину (а.с. 13, 67).

Факт перебування ОСОБА_2 на території Республіки Білорусь з 11 вересня 2014 року по 05 грудня 2016 року підтверджується листом МВС Республіки Білорусь від 18 липня 2017 року та не заперечувалось позивачем в судовому засіданні (а.с. 91).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 з 24 листопада 2014 року по 02 грудня 2016 року працював в Республіки Білорусь на ЗТОВ «ЄПАМ Сістемз» на посаді інженерапрограміста, що підтверджується його трудовою книжкою (а.с. 16).

Згідно довідки про склад сімї та реєстрацію від 21 травня 2015 року на час смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 були зареєстровані та зареєстровані на теперішній час діти померлих, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3А.(а.с. 78).

Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець вважатиметься таким, що постійно проживав разом із спадкодавцем, і в тому випадку, коли за певний, навіть значний, час до настання смерті спадкодавця він відбув з місця проживання спадкодавця у довготривале відрядження, з якого повернувся після закінчення строку для прийняття спадщини. Незважаючи на те, що такий спадкоємець жодних дій для прийняття спадщини не здійснював або навіть не знав про сам факт її відкриття, він вважатиметься таким, що прийняв її в силу норми ч.3 ст. 1268 ЦК України.

За ч.3 ст. 1268 ЦК України тривалість спільного проживання до смерті спадкодавця для прийняття спадщини законом не визначається.

ОСОБА_1 проживання фізичної особи згідно з ч.1 ст. 29 ЦК України є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель, тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

При цьому, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться.

З матеріалів справи вбачається, що право позивача на спадкування після смерті його батька ОСОБА_4, який помер 05 грудня 2014 року не було визнано ні державним нотаріусом, оскільки остання відмовила йому у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини, ні відповідачкою у справі, що стало причиною звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідно до ч.1 ст. 1269, ч.1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).

Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобовязує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини, які має оцінити суд з урахуванням доводів і заперечень учасників справи та її фактичних обставин.

Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12) та 4 листопада 2015 року (справа № 6-1486цс15).

Тобто, якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

Суд вважає, що позивач, як рідний син ОСОБА_4 померлого 05 грудня 2014 року є спадкоємцем за законом, має право на спадщину, тому має право на звернення до суду із зазначеними позовними вимогами, оскільки державним нотаріусом йому було відмовлено в оформленні спадщини після смерті батька у звязку з пропуском строку на прийняття спадщини.

Зі змісту п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причин пропуску строку на прийняття спадщини. При цьому необхідно керуватися тим, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкодавця на вчинення цих дій.

Як було встановлено в процесі судового розгляду позивач, на час смерті ОСОБА_4 померлого 05 грудня 2014 року, знаходився за межами України, а саме на території Республіки Білорусь, де тимчасово проживав та працював за контрактом, але при цьому був зареєстрований в квартирі №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі.

Вказані обставини свідчать про існування для позивача обєктивних труднощів для своєчасного звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька.

Судом встановлено, що позивач з 26 липня 2004 року і по теперішній час зареєстрований в квартирі №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі, що підтверджується довідкою про склад сімї та реєстрацію від 21 травня 2015 року та паспортом громадянина України ОСОБА_2 (а.с. 78).

В процесі судового розгляду позивач вказував, що оскільки на час смерті батька, він був зареєстрований в квартирі №39, по вул. Балківська, 143-а, в м. Одесі, то вважав, що спадщину він прийняв автоматично і шестимісячний строк для звернення до нотаріальної контори на нього не поширюється.

Відповідно до висновку Верховного суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року по справі №336/3968/16-ц факт постійного проживання разом із спадкодавцем може підтверджуватися відміткою у паспорті спадкоємця про місце реєстрації особи, що в силу положень статті 1268 ЦК України дає підстави для висновку про належність спадщини спадкоємцеві з часу її відкриття.

Отже, з даного висновку Верховного Суду можливо зробити висновок, що позивач прийняв спадщину з часу її відкриття. Аналогічний висновок можливо зробити щодо відповідачки, оскільки остання також на час смерті ОСОБА_4 та ОСОБА_5 була зареєстрована в ІНФОРМАЦІЯ_1.

Оскільки державний нотаріус відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як вважає, що останній пропустив строк на прийняття спадщини, то суд за таких обставин прийшов до висновку, що позивач несвоєчасно звернувся із заявою про прийняття спадщини з поважних причин, оскільки на час смерті батька він знаходився за межами України, а саме на території Республіки Білорусь, де працював за контрактом, але був зареєстрований за місцем відкриття спадщини.

За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до змісту ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача, у разі відмови в позові на позивача.

Судовий збір по справі складає 704,80 грн., які повністю сплачено позивачем при зверненні до суду (а.с. 1).

На підставі ст. 1261, ч. 3 ст. 1272 ЦК України, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 259, 223, 264, 354 ЦПК України, суд,

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини задовольнити.

Визначити ОСОБА_2 додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини, яка відкрилася після смерті його батька ОСОБА_4, який помер 05 грудня 2014 року, терміном три місяці з дня набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 29 листопада 2018 року.

Суддя: О.М. Сегеда