Справа № 152/1429/18
У Х В А Л А

28 листопада 2018 року місто Шаргород Вінницької області

Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:

головуючого - Строгого І.Л.,

за участі:

секретаря - Палій М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Шаргородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 (далі - заявник) звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Зазначила, що вона народилась 11 квітня 1942 року у с. Вовковинці Деражнянського району Хмельницької області. До реєстрації шлюбу її прізвище було «Ржечковська». Заявниця стверджує також, що має польське коріння, адже її батько ОСОБА_3, був поляком, у свідоцтві про її народження у графі «Національність батька» зазначено «поляк». Аналогічно зазначено і у свідоцтві про народження брата заявниці. Згідно з наявними у заявниці документами, батьками її батька були дворяни Роман та ОСОБА_4. Вони сповідували римо-католицьку віру та, будучи поляками, дотримувались традицій цієї національності.

Заявниця, як і її батько, вважає себе за національністю полькою, однак документально цей факт не підтверджується документально.

На теперішній час, заявниця бажає відновити та зберегти своє етнічне польське походження відповідно до Закону України «Про національні меншини в Україні» для збереження її роду.

З огляду на викладене, заявниця просить установити факт, що вона за національністю «полька», що необхідно їй для впорядкування документів, для реалізації особистих прав та отримання можливості користуватися пільгами і гарантіями, передбаченими законодавством ОСОБА_5 для громадян пострадянських республік польського походження.

У судове засідання заявниця та її представник адвокат ОСОБА_2 не зявились, проте від останнього до суду надійшла заява, у якій він просить розглянути справу за їх відсутності, заяву підтримує.

Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, проте від начальника Шаргородського районного відділу ДРАЦС ОСОБА_6 до суду надійшов лист від 19 жовтня 2018 року № 1234-16-31-34, у якому ставиться питання про розгляд справи за відсутності представника відділу ДРАЦС.

Частиною 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) встановлено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.

Отже, суд вважає, що судове засідання належить провести за відсутності усіх осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Розглядаючи заяву про встановлення факту, що має юридичне значення, суд виходить із такого.

Згідно зі ст. 1 ЦПК України ним визначається юрисдикція та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Відповідно до частин 1, 2 та 7 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження.

Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства у порядку окремого провадження лише за сукупності таких умов:

1) факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян;

2) установлення факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право;

3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення;

4) чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» внесення змін до актового запису цивільного стану проводиться відповідним органом державної реєстрації актів цивільного стану за наявності достатніх підстав. За наслідками перевірки зібраних документів орган державної реєстрації актів цивільного стану складає обґрунтований висновок про внесення змін до актового запису цивільного стану або про відмову в цьому. У разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку.

Згідно із пунктом 1.15 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5 та зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 року за №55/18793 (далі - Правила), відмова органів державної реєстрації актів цивільного стану у внесенні змін до актових записів цивільного стану, їх поновленні та анулюванні може бути оскаржена в судовому порядку.

Раніше питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України «Про порядок зміни громадянами України національності» від 31 грудня 1991 року № 24, відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу.

Разом із тим, цей Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року № 70/99 і діюче наразі законодавство України не містить вимог про внесення у паспорт громадянина України, у свідоцтво про народження, у свідоцтво про шлюб чи в інші документи відомостей про національність.

Проте, відповідно до ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається.

Згідно зі ст. 300 Цивільного кодексу України особа має право на індивідуальність, до якої відноситься і право визначати свою національність.

Таке право підпадає під захист ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає, що кожна людина має право на повагу до її особистого і сімейного життя. Держава не може втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом та у випадках, необхідних у демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки.

Стаття 11 Конституції України передбачає, що держава сприяє як консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, так і розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності національних меншин в Україні.

Згідно зі ст. 3 Рамкової конвенції держав-членів Ради Європи про захист національних меншин (ратифікована Законом України від 9 грудня 1997 року № 703/97-ВР) кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі.

Згідно з пунктом 2.13.2 Правил підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є постанова адміністративного суду. Зміни до актового запису цивільного стану відповідно до пункту 1.7 Правил вносяться відділом державної реєстрації актів цивільного стану за місцем зберігання відповідного актового запису, за винятком випадків, встановлених у пункті 2.28 розділу II цих Правил.

Отже, заявниця вправі звернутися за вирішенням питання про її приналежність до польської національності до органів реєстрації актів цивільного стану як суб'єкта владних повноважень з метою внесення змін до актового запису щодо її національності, а у разі відмови такого суб'єкта - оскаржити її у судовому порядку.

Аналогічного висновку дійшов у своїх рішеннях Верховний Суд, зокрема: постанова від 1 лютого 2018 року справа № 760/19921/16-ц, постанова від 24 жовтня 2018 року справа № 560/1080/16-ц та ухвала від 31 липня 2018 року справа № 766/7307/18.

Відповідно до пункту 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.

Пунктом 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається у разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у звязку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

Зважаючи на це, суд дійшов до висновку, що справи про встановлення факту належності особи до певної національності не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства, отже, провадження у справі слід закрити, а заявниці належить повернути судовий збір у сумі 352,40 грн.

Керуючись статтями 1, 7, 223, 227, 255, 258-261, 315 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Провадження у цивільній справі № 152/1429/18 за заявою ОСОБА_1, в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2 про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересована особа Шаргородський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області закрити.

Зобов'язати Управління Державної казначейської служби України у Шаргородському районі Вінницької області повернути ОСОБА_1 сплачений судовий збір у сумі триста пятдесят дві гривні 40 копійок, що перераховано згідно з квитанцією № 23 від 5 жовтня 2018 року на розрахунковий рахунок № 2687, МФО 899998, отримувач УК у Шаргородському районі.

Згідно зі статтями 261, 352-355, пункту 15.5 підпункту 15 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідні положення ЦПК України, ця ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Учасники справи, а також особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обовязки, мають право оскаржити в апеляційному порядку ухвалу повністю або частково.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом пятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому повну ухвалу суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Апеляційна скарга подається до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області. У разі порушення порядку подання апеляційної скарги апеляційний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Ухвалу складено та підписано суддею 28 листопада 2018 року.

Суддя І.Л. Строгий