Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 522/7088/15-ц

провадження № 61-26601 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідачі: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_15 і ОСОБА_16;

представник ОСОБА_7 - ОСОБА_17;

треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Одеська місцева прокуратура № 3;

представник Одеської місцевої прокуратури № 3 - Тарєєв Сергій Анатолійович;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_7 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року у складі судді Ільченко Н. А. та постанову апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Калараша А. А., Погорєлової С. О.,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_15, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_3, треті особи: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради як орган опіки та піклування, головне управління Державної міграційної служби України в Одеській області, Одеська місцева прокуратура № 3, про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та вселення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17 грудня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 травня 2014 року, позов ОСОБА_4 до ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_7 про визнання недійсною заяви про скасування заповіту, визнання недійсним заповіту, визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсною довіреності, визнання недійсним договору купівлі-продажу та витребування майна із чужого незаконного володіння задоволено. Визнано недійсною нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_21 від 26 березня 2008 року про скасування заповіту, складеного ОСОБА_21 на користь ОСОБА_4; визнано недійсним заповіт від 14 травня 2008 року, складений ОСОБА_21 на користь ОСОБА_19, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_22; визнано недійсною довіреність від 14 серпня 2008 року, видану ОСОБА_21, посвідчену державним нотаріусом Другої одеської державної нотаріальної контори Масловою М. В.; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від ІНФОРМАЦІЯ_4, укладений між ОСОБА_21, від імені якої діяла ОСОБА_19 на підставі довіреності від 14 серпня 2008 року, та ОСОБА_20; визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за заповітом від 23 червня 2003 року після ОСОБА_21, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4; витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 на підставі статті 388 ЦК України.

Незважаючи на це, ОСОБА_7 разом з членами своєї сім'ї: ОСОБА_6, ОСОБА_8 та неповнолітнім ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, відмовляються звільнити належну їй на праві власності квартиру. Крім того, у період 2014-2016 років ОСОБА_7 вселив в квартиру у якості піднаймачів ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 і ОСОБА_15 разом з неповнолітніми: ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_3, що порушує її право власності на спірну квартиру.

Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_4 просила суд усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_15, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх: ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2, і ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_3; вселити її у вказану квартиру; стягнути з відповідачів понесені нею судові витрати.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року позов ОСОБА_4 задоволено. Усунуто перешкоди ОСОБА_4 у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення з квартири: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 разом неповнолітнім ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_11, ОСОБА_13 і ОСОБА_15 разом з неповнолітніми: ОСОБА_15, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Вселено ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 є власником квартири, яка у встановленому законом порядку за рішенням суду, що набрало законної сили, витребувана у відповідачів, проте вони відмовляються звільнити квартиру, чим порушують права позивача. Право членів сім'ї власника квартири користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, права членів сім'ї власника житла є похідними від прав самого власника. Крім того, позивач з моменту набуття нею права власності на спірну квартиру не давала згоди на вселення в цю квартиру відповідачів та не укладала з ними будь-яких угод щодо цієї квартири.

Постановою апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - ОСОБА_17 - залишено без задоволення, рішення суду першої інстанціїзалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що рішенням суду, що набрало законної сили, за позивачем визнано право власності на спірну квартиру та витребувано її із чужого незаконного володіння ОСОБА_7, який рішення суду у добровільному порядку не виконує, вселив у квартиру сторонніх осіб. Відтак, у силу статті 391 ЦК України наявні підстави для виселення відповідачів та вселення у квартиру позивача як власника квартири. При цьому судом зазначено, що ОСОБА_7 І до суду першої інстанції було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду в апеляційному порядку заяви ОСОБА_7 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2013 року у справі № 2-220/11 за нововиявленими обставинами, а в апеляційній скарзі ним зазначено про необхідність зупинення провадження у справі до розгляду кримінальної справи № 522/24624/15-к за звинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, тобто ним зазначено про необхідність зупинення провадження у справі з інших підстав, ніж було заявлено в суді першої інстанції. Проте відповідного клопотання до суду апеляційної інстанції ОСОБА_7 І не заявив.

У червні 2018 року ОСОБА_7 подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення й ухвалити нове рішення про відмову у позові ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що в основу рішення, яким задоволено позов ОСОБА_4 про визнання за нею права власності на спірну квартиру та витребування у нього спірної квартири, було покладено висновок комісійної посмертної судово-психіатричної експертизи, яка проводилась на підставі медичної картки ОСОБА_21 з Одеського обласного психоневрологічного диспансеру від 02 жовтня 2007 року № 12236/07.

Проте 26 грудня 2013 року слідчим відділом Приморського районного відділу Одеського міського управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Одеській області за повідомленням ОСОБА_24 (представник ОСОБА_19.) розпочато кримінальне провадження № 0013648 за фактом підроблення ОСОБА_4 разом з посадовою особою - головним лікарем Одеського обласного психоневрологічного диспансеру медичної документації (медичної картки ОСОБА_21.) Одеського обласного психоневрологічного диспансеру від 02 жовтня 2007 року № 12236/07 з метою незаконного заволодіння спірною квартирою, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України.

У провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальна справа № 522/24624/15-к по обвинувачуванню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

Тому його представником - ОСОБА_17 - до суду першої інстанції було подано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду кримінальної справи № 522/24624/15-к по обвинувачуванню ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України.

Вважав, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги доводи, викладені в клопотанні, та не зупинив провадження у справі, а суд апеляційної інстанції не надав належної правової оцінки цим фактам.

Крім того, у порушення частини першої статті 127 ЦПК України 2004 року суд не направив сторонам у справі уточнену позовну заяву.

Зазначав, що сторони у справі не були належним чином повідомлені про дату та час проведення судових засідань у суді першої інстанції, а саме: ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_25, ОСОБА_6, ОСОБА_10 про всі судові засідання, які відбувались після залучення зазначених осіб у якості співвідповідачів, проте суд апеляційної інстанції не прийняв це до уваги.

Інші учасники справи судові рішення не оскаржили.

У вересні 2018 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що судові рішення є законними та обґрунтованими. Судами враховано, що ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_19, діючи від імені померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_26 на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 14 серпня 2008 року, уклала з ОСОБА_20 (чоловіком ОСОБА_19.) нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Після чого ОСОБА_20 відчужив цю квартиру на користь ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу від 28 січня 2009 року. Відповідач ОСОБА_7 підлягає виселенню, оскільки підстава, за якою він вселився в квартиру (договір купівлі-продажу від ІНФОРМАЦІЯ_4) визнано недійсним. Члени його сім'ї також підлягають виселенню, так як їх право користування квартирою є похідним від права колишнього власника.

При цьому інші співвідповідачі не оскаржували ні рішення суду першої інстанції, ні судове рішення апеляційного суду, а ОСОБА_7 не є їх представником.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У серпні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 41 Конституції України визначено, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 року № 572» визначено, що власники, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, з дозволу власника будинку (квартири) та органу місцевого самоврядування, виданого в установленому порядку.

Згідно з частиною другою статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Вирішуючи спір, врахувавши наведені вище норми права та обставини справи, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, суди дійшли вірного висновку про те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2013 року, що набрало законної сили, за позивачем визнано право власності на спірну квартиру та витребувано її із чужого незаконного володіння ОСОБА_7, який рішення суду у добровільному порядку не виконує, вселив у квартиру сторонніх осіб. Відтак, у силу статті 391 ЦК України наявні підстави для усунення позивачу перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою шляхом виселення відповідачів та вселення у квартиру позивача.

Посилання касаційної скарги на необхідність зупинення судом першої інстанції провадження у справі до розгляду кримінальної справи № 522/24624/15-к за звинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого частиною четвертою статті 190 КК України, безпідставні, оскільки до суду першої інстанції представником ОСОБА_7 - ОСОБА_17 - було подано клопотання про зупинення провадження у справі до розгляду в апеляційному порядку заяви ОСОБА_7 про перегляд рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 травня 2013 року у справі № 2-220/11 за нововиявленими обставинами. Інших мотивів зупинення провадження у справі в клопотанні від 20 жовтня 2015 року не наведено, доказів не надано. До суду апеляційної інстанції клопотання про зупинення провадження у справі з наведенням відповідних підстав та мотивів заявлено не було, доказів про стадію розгляду кримінальної справи не додано. Не додано таких доказів і до касаційної скарги. Отже, доводи клопотання про зупинення провадження у справі не мотивовано.

Посилання касаційної скарги на неотримання сторонами у справі уточненої позовної заяви та неналежне повідомлення учасників справи про дату та час розгляду справи безпідставні, оскільки суд неодноразово вживав заходів з метою направлення учасникам справи повісток та інших повідомлень, зокрема і ОСОБА_7, які поверталися без вручення із зазначенням - «за закінченням строку зберігання». Крім того, представник ОСОБА_7 - ОСОБА_17 - після уточнення позову двічі розписалася в суді про повідомлення про дату наступного розгляду справи 12 квітня 2017 року (а.с. 273, т. 1) та 19 червня 2017 року (а.с. 46, т. 2), тому не була позбавлена можливості ознайомиться з матеріалами справи і отримати необхідні копії документів.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_15, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_8, ОСОБА_25, ОСОБА_6, ОСОБА_10 не були належним чином повідомлені про дату та час проведення судових засідань у суді першої інстанції є необґрунтованими, так як матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_7 здійснює представництво інтересів зазначених осіб у суді. Крім того, ці особи судові рішення не оскаржили.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають, а направлені виключно на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 06 квітня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 липня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк