Справа № 214/6002/16-ц
2/214/636/18
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

21 листопада 2018 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Прасолова В.М.

при секретарі Улятовській (Усік) М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1, діючи через свого представника ОСОБА_3, звернулася до суду з позовом, в подальшому неодноразово уточнюючи вимоги, в останній редакції позову просить : поділити спільне майно подружжя шляхом відступлення від засад рівності часток подружжя, збільшивши її частку та залишивши в її власності квартиру АДРЕСА_1 за рахунок частки ОСОБА_2 з урахуванням інтересів їх неповнолітньої доньки ОСОБА_4 в рахунок погашення заборгованості по аліментам на утримання дитини; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн. 21 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 2000 грн. 00 коп.

В обґрунтування предявлених вимог представник зазначає наступне. 24 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом РАЦС м. Кривого Рогу, актовий запис №742. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 22 березня 2016 року шлюб між подружжям розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати з позивачкою. В період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_1 придбали нерухоме майно квартиру, розташовану за адресою: вул. Кузнецова 2/104, м. Кривий Ріг, загальною площею 62,7 кв.м. Право власності на квартиру зареєстроване на імя ОСОБА_5 Згідно звіту про оцінку, станом на 03 липня 2018 року вартість квартири становить 179 810 грн.

Згідно довідки-розрахунку по заборгованості по аліментам на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_4, борг ОСОБА_2 складає 51 000 грн. за період з червня 2016 року по жовтень 2018 року.

Відповідно до п.3 ст.70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею/ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ч.1-3 ст.71 СК України майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Якщо дружини та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При ньому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Квартира, яка знаходиться в багатоповерховому будинку, за своїми технічними характеристиками і розташуванням є неподільною річчю, так як відсутня можливість зробити окремий вхід для розділу майна в натурі. Крім того, позивачка не проживає в спірній квартирі, оскільки фактично разом з донькою проживає в ІНФОРМАЦІЯ_2 «А» Криворізького району Дніпропетровської області з тих підстав, що діями відповідача була позбавлена можливості проживати у власній квартирі.

Зауважує, що в провадженні судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу перебуває кримінальне провадження за №216/7791/13-к відносно ОСОБА_2, обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 185 КК України.

Отже, враховуючи вимоги ст.71 СК України, залишення у власності ОСОБА_1 квартири є законним, так як річ є неподільною, і з урахуванням того, що з нею проживає спільна з відповідачем неповнолітня дитина ОСОБА_4, в інтересах якої необхідно збільшити розмір частки урахуванням істотних обставин, а саме невиконання обов'язку батька ОСОБА_2 щодо сплати аліментів на утримання дитини.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судоми законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягнення згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Враховуючи вимоги закону, представник позивачки вважає, що поділ майна, спільно придбаного в період шлюбу, необхідно здійснити із врахуванням інтересів неповнолітньої доньки ОСОБА_4, на утримання якої відповідач ОСОБА_2 абсолютно не надає допомоги. Крім того, своїми діями він позбавив їх можливості проживати в квартирі.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ним Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

В судове засідання позивачка та її представник ОСОБА_3 не зявились, остання подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала, наполягала на їх задоволенні. Проти ухвалення рішення при заочному розгляді справи не заперечувала.

Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку, про причини неявки в судове засідання заяви не надав, відзив на позов не подав, у зв'язку з чим на підставі ст.280 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи.

У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: свідоцтво про шлюб (а.с.7), рішення суду про розірвання шлюбу (а.с.8), свідоцтво про народження (а.с.9), договір купівлі-продажу квартири (а.с.10-11), Витяг з КП «Криворізьке БТІ» про реєстрацію права власності (а.с.12), технічний паспорт на квартиру (а.с.13-14), довідка щодо кримінального провадження (а.с.16), акт-підтвердження (а.с.30), довідка-розрахунок заборгованості по аліментам (а.с.62), звіти про оцінку майна (а.с.128-129, 152-154), довідка з місця проживання (а.с.130), відповідь поліції (а.с.131), розрахунок заборгованості по аліментам (а.с.157).

Суд, керуючись вимогами ст.77 ЦПК України, згідно якої предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, оцінюючи з точки зору належності досліджені у судовому засіданні докази, приходить до наступних висновків.

Суд вважає належними доказами: свідоцтво про шлюб (а.с.7), рішення суду про розірвання шлюбу та стягнення аліментів (а.с.8), свідоцтво про народження (а.с.9), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, його розірвання в судовому порядку, наявність у сторін спільної малолітньої дитини.

Суд вважає належними доказами: договір купівлі-продажу квартири (а.с.10-11), Витяг з КП «Криворізьке БТІ» про реєстрацію права власності (а.с.12), технічний паспорт на квартиру (а.с.13-14), звіти про оцінку майна (а.с.128-129, 152-154), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме придбання сторонами в період перебування в шлюбі нерухомого майна, яке є предметом спору, його вартість.

Суд вважає належними доказами: акт-підтвердження (а.с.30), довідку з місця проживання (а.с.130), оскільки вказані докази підтверджують, що малолітня дитина сторін дійсно проживає з матірю ОСОБА_1

Суд вважає належними доказами: довідки-розрахунки заборгованості по аліментам (а.с.62, 157), так як ці докази стосуються обставин, що підтверджують заявлені вимоги, а саме неналежне виконання ОСОБА_2 обовязку по наданню матеріальної допомоги на утримання дитини.

Суд відповідно до ст.ст.77,79 ЦПК України вважає недостовірними та неналежними доказами й не бере до розгляду: довідку щодо кримінального провадження (а.с.16), відповідь поліції (а.с.131), оскільки вони не містять інформацію щодо предмета доказування, а їх належність для підтвердження заявлених вимог позивачкою та її представником не обґрунтована.

Суд також залишає без уваги доводи позивачки щодо чинення їй відповідачем перешкод в користуванні спірною квартирою, неможливості проживання в ній, оскільки жодних вимог, які б стосувались таких обставин, нею не заявлено, в той час як суд вирішує спір виключно в межах заявлених вимог.

Суд, відповідно до ст.78 ЦПК України вважає досліджені у судовому засіданні зазначені письмові докази допустимими, так як ці докази одержані без порушення порядку, встановленого законом.

Оцінюючи докази з точки зору їх достовірності, суд приходить до висновку, що досліджені у судовому засіданні письмові докази є достовірними.

Керуючись вимогами ст.80 ЦПК України, суд вважає, що сукупність визнаних судом допустимими, належними та достовірними доказами є достатньою для встановлення наступних фактів та обставин.

24 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, зареєстрований Дзержинським відділом ДРАЦС Криворізького МУЮ в Дніпропетровській області, актовий запис №742 (а.с.7). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 березня 2016 року, яке набрало законної сили 04 квітня 2016 року, шлюб між сторонами розірвано; змінено прізвище ОСОБА_5 на дошлюбне «Дорош» (а.с.9). Питання щодо поділу майна на той момент жодною стороною не порушувалося.

Від шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.9). Як вказувала позивачка, що також підтверджується довідками з місця проживання, малолітня дитина проживає з матірю ОСОБА_1 за адресою: вул. Богдана Хмельницького 1-а, смт. Радушне Криворізького району (а.с.30, 130).

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу від 02 грудня 2016 року №2/214/2195/16, судом присуджено стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання їх доньки ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10 червня 2016 року та до досягнення дитиною повноліття. Станом на 12 вересня 2017 року заборгованість по аліментам ОСОБА_2 становить 10 011 грн. (а.с.62). Станом на 01 жовтня 2018 року заборгованість по аліментам становить 45 281 грн. 91 коп. (а.с.157).

В період перебування сторін в шлюбі, а саме 07 квітня 2012 року вони придбали квартиру АДРЕСА_2 (дійсна назва ОСОБА_6) в м. Кривому Розі, загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м. Право власності на квартиру зареєстроване на імя ОСОБА_5 згідно договору купівлі-продажу в КП «Криворізьке БТІ» 09 квітня 2012 року, запис №338 в книзі 164П-338 (а.с.10-12).

Вартість квартири станом на 03 липня 2018 року складає 179 810 грн.

Згідно технічного паспорта (а.с.13-14), вказане житлове приміщення розташоване на 8 поверсі 9-поверхового будинку, складається з трьох кімнат житловою площею 43,5 кв.м., у тому числі: І кімната 12,5 кв.м., ІІ кімната 18,2 кв.м., ІІІ кімната 12,8 кв.м., кухні площею 7,5 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м., ванної кімнати 2,3 кв.м., коридору 4,9 кв.м., вбудованої шафи 1,0 кв.м.; квартира обладнана балконом площею 0,8 кв.м., лоджією - 1,6 кв.м.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просить суд залишити в її власності всю квартиру, у тому числі частку ОСОБА_2 в рахунок погашення наявної у нього заборгованості по аліментам на утримання дитини.

Встановленим судом фактам та обставинам відповідають правовідносини, що регулюються нормами ЦК України, СК України.

Згідно з ч.3 ст.368, ч.2 ст.372 ЦК України, які кореспондують зі ст.ст.60, 70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно положення 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч.1 ст.68, ч.1 ст.69 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Верховний Суд України в постанові у справі № 654/5243/14 зазначив, що факт реєстрації майна, придбаного в шлюбі, на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Конструкція норми ст.60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі №6-843цс17.

Судовим розглядом встановлено, що квартира АДРЕСА_3 придбана ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в шлюбі, а тому хоча й зареєстрована на імя ОСОБА_1, однак є їх спільною сумісною власністю.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Інтереси неповнолітніх дітей, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засад рівності часток.

Тобто законом передбачено, що у виключних випадках можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі майна. Отже, основною підставою для застосування правила відступлення від рівності часток подружжя, є не тільки факт проживання дітей з одним з подружжя, але і доведеність факту недостатності розміру аліментів, які отримує подружжя, з яким проживають діти, для забезпечення їх відповідного розвитку.

Розмір аліментів на утримання малолітньої ОСОБА_4, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1, визначено за рішенням суду. Однак, з огляду на те, що відповідач аліменти не сплачує, має заборгованість в розмірі 45 281 грн. 91 коп., яку не погашає, в той час як в ході розгляду справи доведеним є той факт, що дитина проживає з ОСОБА_1 та перебуває на її повному матеріальному утриманні, суд приходить до висновку про можливість відступлення від рівності часток подружжя в бік збільшення частки ОСОБА_1 до 2/3 частин квартири. Таким чином, частка ОСОБА_2 в праві власності на квартиру складає 1/3. Суд зауважує, що відступ від принципу рівності часток подружжя при поділі майна відповідатиме інтересам дитини та не порушуватиме права відповідача за вказаних вище обставин.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка просила залишити квартиру в її приватній власності, у тому числі й частку відповідача в рахунок погашення заборгованості по аліментам на утримання дитини. Крім того, в попередніх редакціях позову ОСОБА_1 зазначала про доцільність припинення права власності ОСОБА_2 на таку частку. Надаючи оцінку вимогам позивачки та обраному нею способу захисту прав, суд виходить з наступного.

Припинення права власності регламентовано ст.365 ЦК України, а саме право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім'ї.

При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року справа №6-68цс14 та постановах Верховного Суду від 26 червня 2018 року справа №520/1194/15-ц, від 30 травня 2018 року справа №760/8958/15-ц.

Суд наголошує на тому, що положення Сімейного кодексу України, які встановлюють обов'язок батьків утримувати своїх дітей, передбачають відповідальність за прострочення сплати аліментів. Діючим законодавством передбачена така відповідальність боржника, як можливість звернення стягнення на його майно в рахунок погашення заборгованості по аліментах, що передбачено ч.2 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

Так, передбачена законом можливість стягувача звернутись із позовом для відновлення порушених прав дитини щодо погашення заборгованості за аліментами шляхом звернення стягнення на майно боржника, у взаємозвязку з положеннями ЦК України визначає можливість застосування такого способу захисту як припинення права власності на частку боржника в майні в рахунок погашення заборгованості по аліментам. На переконання суду, такий спосіб захисту не суперечить ст.ст.15, 16 ЦК України та є дієвим за доведення наявності такого розміру заборгованості по аліментам, який буде співмірним з вартістю майна.

Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів, поданими учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а також в межах заявлених позивачем вимог.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При вирішенні спору суд виходить з доведеності позивачкою обставин ухилення відповідача від сплати аліментів на утримання їх дитини, наявності істотного розміру заборгованості, який з урахуванням вартості спірного майна та частки відповідача у праві власності, є співмірним. При цьому, бездіяльність відповідача щодо непогашення ним заборгованості є свідченням порушення прав та інтересів не тільки малолітньої доньки ОСОБА_4, а й позивачки ОСОБА_1, яка діє в інтересах дитини.

З огляду на викладене, а також те, що відповідно до ч.2 ст.190 СК України, у справах, що стосуються аліментів (стягнення їх заборгованості, припинення права на аліменти тощо) набувачем права власності на нерухоме майно є сама дитина або той із батьків, з ким вона проживає, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі (з урахуванням попередніх редакцій позову) із припиненням права власності ОСОБА_2 на частку в квартирі АДРЕСА_4 в рахунок погашення заборгованості по аліментам та залишенням квартири в особистій приватній власності позивачки ОСОБА_1

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, на підставі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору в сумі 551,21 грн. та витрати на правничу допомогу 2000 грн.

Керуючись ст.ст.60, 63, 68-70, 190 ч.2 СК України, ст.ст.365, 368, 372 ЦК України, ст.ст.2, 4, 5, 12, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 280-284, 287, 354, 355, п. 15 Перехідних положень ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити повністю.

Поділити спільне майно подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_5, визнавши, що частка у праві власності на квартиру ОСОБА_1 становить 2/3, а частка ОСОБА_2 1/3.

Припинити право власності ОСОБА_2 на 1/3 частку в квартирі АДРЕСА_4, загальною площею 62,7 кв.м., житловою площею 43,5 кв.м., в рахунок погашення заборгованості по аліментам на утримання малолітньої ОСОБА_4, залишивши квартиру в особистій приватній власності ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 551 грн. 21 коп. та витрати на правничу допомогу 2 000 грн. 00 коп.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом 30 днів з дня його підписання не подана заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне рішення складено 30 листопада 2018 року.

Головуючий суддя: В.М. Прасолов