Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 401/3543/15-ц

провадження № 61-6729св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2016 року в складі судді Гармаш Т. І. та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2016 року в складі колегії суддів: Авраменко Т. М., Кіселика С. А., Суровицької Л. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на 1/2 частку майна та встановлення факту належності правовстановлювального документа.

Позовна заява мотивована тим, що 19 вересня 1998 року між сторонами укладено шлюб, у якому вони мають дітей: ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Позивач подала позов про розірвання шлюбу.

Під час шлюбу вони за спільні кошти та спільною працею побудували житловий будинок, сарай, господарську будівлю, душ, вбиральню, водопровід, каналізацію за адресою: АДРЕСА_1.

За усною домовленістю було визначено, що зазначений будинок з господарськими будівлями будуть оформлені на ім'я відповідача.

Оскільки ОСОБА_4 поділити майно подружжя відмовляється, ОСОБА_3 просила поділити спільне майно подружжя шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1, та стягнути з відповідача судові витрати.

Крім того, ОСОБА_3 просила встановити факт належності відповідачу правовстановлювального документа - свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 31 жовтня 2005 року виконавчим комітетом Подорожненської сільської ради Кіровоградської області.

У грудні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання права особистої приватної власності.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що шлюб, укладений 19 вересня 1998 року між сторонами, рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 16 вересня 2015 року розірвано.

18 серпня 1990 року йому надано земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва житлового будинку, а рішенням Подорожненської сільської ради від 31 серпня 1990 року № 82 - надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку.

Будівництво здійснювалось його батьками за власні кошти, оскільки на той час він був студентом. Житловий будинок та господарські будівлі були побудовані до шлюбу з позивачем. Позивач участі у створенні нерухомого майна ні коштами, ні працею не приймала.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_4 просив визнати житловий будинок, сарай, господарську будівлю, душ, вбиральню, водопровід, каналізацію за адресою: АДРЕСА_1, його особистою приватною власністю.

Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2016 року в задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 не надала належних та допустимих доказів того, що за рахунок її трудових та грошових затрат її частка в спірному будинку становить 1/2.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у позові ОСОБА_4 мотивоване тим, що будівництво деяких господарських будівель, виконання окремих внутрішніх робіт, газифікація будинку проводились під час перебування сторін у шлюбі.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2016 року рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2016 року в частині позову ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в частині позову ОСОБА_3 в повному обсязі встановив права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін та надав їм належну правову оцінку.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить ухвалені в справі судові рішення скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги її пояснення, що спірний будинок був добудований сторонами за спільні кошти та спільною працею в період шлюбу. На момент вселення будинок був непридатний для проживання і ступінь готовності будинку складала 25 %. Газифікація будинку проводилась в 2006-2007 роках. Оплата батьками відповідача будівельних матеріалів для будівництва житлового будинку не є підставою визнання спірного будинку особистою приватною власністю відповідача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що сторони перебували у шлюбі з 19 вересня 1998 року до 16 вересня 2015 року.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3 своє право на 1/2 частину будинку з надвірними спорудами обґрунтовувала тим, що свідоцтво про право власності на це майно видано відповідачу 31 жовтня 2005 року, тобто в період шлюбу.

18 серпня 1990 року ОСОБА_4 надано земельну ділянку площею 0,08 га для будівництва житлового будинку. Рішенням Подорожненської сільської ради від 31 серпня 1990 року № 82 ОСОБА_4 надано дозвіл на будівництво індивідуального житлового будинку.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_4 зазначав, що на час реєстрації шлюбу будинок був в придатному до проживання стані, оскільки подружжя після реєстрації шлюбу вселилося до нього, були збудовані всі надвірні будівлі, за винятком навісів, будинок був підключений до електроенергії, водопроводу та каналізації, мав пічне опалення, яке в 2006-2007 роках замінено на газове.

Факт того, що будинок в сільській місцевості був побудований відповідачем та його батьками до укладення шлюбу з ОСОБА_3 підтверджується показаннями свідків та письмовими доказами: квитанціями про придбання будівельних матеріалів відповідачем або його батьками, підключення будинку до електропостачання та сплата відповідачем за це коштів, технічним паспортом.

У засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_3 визнала, що на час реєстрації шлюбу були вже зведені стіни будинку, дах, встановлені вікна, але не була підбита стеля, не в кожній кімнаті були підлога та двері, не поклеєні шпалери. Після одруження вони вселилися до будинку приблизно через три місяці, зробивши для себе дві кімнати, в період шлюбу постійно продовжували ремонт в будинку. Разом з тим повний перелік та вартість будівельних робіт, які були виконані за час їх спільного проживання у шлюбі з відповідачем позивач не надала ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду.

У суді першої інстанції ОСОБА_3 не заявляла клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи для визначення її частки в спірному майні відповідно до ступеня її участі працею та коштами, а від призначення такої експертизи в апеляційному суді відмовилася. Позов відповідно до частини першої статті 62 СК України ОСОБА_3 не заявляла.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Аналогічні положення містить стаття 22 КпШС України.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає зазначеним критеріям.

Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Визначаючи правовий статус житла як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15, від 01 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 8 листопада 2017 року у справі № 1447цс17.

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що ОСОБА_3не надала належних та допустимих доказів того, що за рахунок її трудових та грошових затрат її частка в спірному будинку становить 1/2.

Суд касаційної інстанції не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій в частині вирішення позову ОСОБА_3 з огляду на таке.

Відмовляючи у зустрічному позові ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав доведеним, що будівництво спірного житлового будинку здійснювалось, починаючи з 1994 року та було в основному завершене до укладення шлюбу між сторонами. Цей факт також не заперечували сторони.

Разом з тим суд встановив, що будівництво господарських будівель, виконання окремих внутрішніх будівельних робіт, газифікація будинку були проведені за час перебування сторін у шлюбі, тому дійшов висновку про необґрунтованість зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 про визнання права особистої приватної власності на цілий житловий будинок з надвірними будівлями.

Отже, вважаючи, що житловий будинок з надвірними будівлями не належить особисто ОСОБА_4, суд на порушення статей 212-214 ЦПК України 2004 року не з'ясував питання, чи були покращення домоволодіння істотними порівняно з вартістю домоволодіння на час укладання шлюбу, не вирішив питання про визначення часток подружжя відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін з урахуванням того, що сторони перебували у шлюбі тривалий час - з 1998 року до 2015 року.

Участь ОСОБА_3 у поліпшенні будинку підтверджена, зокрема, технічним паспортом на будинок, складеним 28 вересня 2015 року, в якому зазначено, що у 2000 та 2003 роках збудовані навіси, у 2005 році збудована коптильня; документами про газифікацію будинку протягом 2006-2007 років, тобто у період шлюбу.

Відповідно до пунктів 1-3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Оскільки суд, неправильно застосувавши пункт 1 частини першої статті 57 СК України, не вирішив питання по суті спору; визнаючи, що будинок не належить особисто ОСОБА_4, не визначив часток сторін, ухвалені у справі судові рішення в частині позову ОСОБА_3відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 402, 409, 411, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 05 вересня 2016 року в частині відмови у позові ОСОБА_3 та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 09 листопада 2016 року скасувати, справу в цій частині передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

І.М. Фаловська

С.П. Штелик