Постанова

Іменем України

29 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 683/590/16-ц

провадження № 61-32884 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

відповідач - ОСОБА_5;

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_6;

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 квітня 2016 року у складі судді Сенькова О. Г. та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Костенка А. М., Грох Л. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 25 грудня 2013 року між ним та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким він передав відповідачу у борг кошти у розмірі 20 тис. доларів США, що еквівалентно 544 677 грн 16 коп., які відповідач зобов'язався повернути до 25 грудня 2015 року. Проте, у визначений договором строк відповідач кошти не повернув, на вимоги не реагував.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь 20 тис. доларів США, що еквівалентно 544 677 грн 16 коп.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 14 квітня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 борг в сумі 20 тис. доларів США, що еквівалентно 544 677 грн 16 коп. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач у визначений договором позики строк борг не повернув, що ним не заперечується, а тому вимоги позивача про примусове стягнення суми боргу є обґрунтованими.

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 14 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, яка не була залучена до участі у справі, відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що відповідно до умов договору позики після повернення боргу позикодавець має видати позичальнику заяву про повний розрахунок, без цієї заяви борг вважається таким, що не повернутий. Відповідач, як і ОСОБА_6, яка не брала участі у розгляді справи та подала апеляційну скаргу, не надали належних та допустимих доказів погашення позичальником заборгованості за договором позики в сумі 20 тис. доларів США, заява позикодавця про повний розрахунок позичальника відсутня. ОСОБА_6 як дружина позичальника надала згоду на укладення договору позики, проте не є стороною договору і не виступає поручителем за ним.

У липні 2017 року ОСОБА_6 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила оскаржувані судові рішення скасувати, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірний договір позики було укладено за час перебування у шлюбі за її згодою як дружини позичальника і вона є поручителем за цим договором. Вона разом з відповідачем віддавали борг відповідачу і він повністю погашений. У пункті 12 договору позики зазначено, що у разі неповернення позики, у власність позивача переходить житловий будинок по вул. Сосюри, 13 у м. Староконстянтинові Хмельницької області, який набуто ними за час шлюбу і є спільною сумісною власністю подружжя. Проте зазначений договір позики, який містить елементи договорів поруки і застави, не був посвідчений нотаріально. Суди на зазначене уваги не звернули, не залучили її до участі у справі, не витребували у позивача оригінал договору позики, який у матеріалах справи відсутній.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подав заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначив, що відповідач позов визнав, рішення суду першої інстанції не оскаржував. У ході виконання судового рішення ОСОБА_5 сплачено йому вже близько 5,5 тис, доларів США, що спростовує доводи ОСОБА_6 про те, що кошти повернуті. Посилання ОСОБА_6 на укладення нею договору поруки безпідставні, так як нею не було додано до справи договору поруки, а в договорі позики від 25 грудня 2013 року вона лише розписалась як дружина позичальника про те, що вона не заперечує проти укладення договору позики.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За змістом частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Вирішуючи спір, суди, належним чином дослідивши та давши оцінку поданим сторонами доказам, застосувавши наведені вище норми права, дійшли правильного висновку про те, що відповідач зобов'язання по поверненню позики у встановлений договором позики строк не виконав, у судовому засіданні визнав факт укладення договору позики, а тому вимоги позивача про примусове стягнення суми боргу є обґрунтованими. При цьому судом правильно зазначено, що згідно з пунктом 14 договору позики після повернення боргу позикодавець має видати позичальнику заяву про повний розрахунок, без цієї заяви борг вважається таким, що не повернутий. Належних та допустимих доказів погашення позичальником заборгованості за договором позики відповідачем не надано, що є його процесуальним обов'язком (статті 10, 60 ЦПК України 2004 року).

Посилання касаційної скарги на те, що ОСОБА_6, як дружина позичальника, мала б бути залучена до участі у справі, оскільки виступає поручителем за договором позики, безпідставні, оскільки в пункті 17 договору позики від 25 грудня 2013 року зазначено, що він укладений за згодою дружина позичальника - ОСОБА_6, договір поруки, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 відсутній, вона не є стороною договору позики і вимог до неї про повернення позики пред'явлено не було.

Крім того, є безпідставними доводи касаційної скарги про повне погашення позики, оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а відповідач судові рішення не оскаржив.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 14 квітня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк