ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/24/18 Справа № 176/2171/16-ц Суддя у 1-й інстанції - Волчек Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Лаченкова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Лаченкової О.В.

суддів - Варенко О.П., Свистунової О.В.

при секретарі - Кошара О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року

по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2016 року до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області надійшов позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованої проживаючою за адресою: АДРЕСА_1, ІНН НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІНН НОМЕР_2 - 200 192.80 грн. суму боргу за борговими розписками від 15 лютого 2014 року та 02 січня 2015 року, з яких 179 192,80 грн. - основний борг та 21000грн. відсотків за користування коштами.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення боргу за борговою розпискою у розмірі 200192грн.80коп. і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, ОСОБА_1 взяла у ОСОБА_2 в борг грошову суму, про що було укладено письмовий договір про надання позики, який оформлений розпискою, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала грошові кошти у розмірі 7000 доларів США, з щомісячною сплатою відсотків за користування позикою у розмірі 3% та строком їх повернення до 31 грудня 2014 року. Гроші ОСОБА_1 отримала і використала, але в оговорений термін гроші ОСОБА_2 в повній сумі не повернула.

02 січня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено додатковий договір, за умовами якого ОСОБА_1 прийняла на себе зобов'язання повернути частками борг в розмірі 7000 доларів США до 31 грудня 2015 року та зобов'язується щомісячно сплачувати відсотки у розмірі 1000 грн.

Згідно розписки від 31 березня 2016 року ОСОБА_1 повернуто ОСОБА_2 борг у сумі 100 доларів США (а.с.101).

Відповідно до ч.1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору, а ч.1 ст. 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

У відповідності до ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно з ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що до теперішнього часу ОСОБА_2 не виконала належним чином умови договору позики і не повернула позивачу грошовий борг в сумі 6900 доларів США, а тому суд вважав за можливе стягнути на користь позивача заборгованість в гривневому еквіваленті станом на день винесення рішення суду за борговими розписками від 15 лютого 2014 року та 02 січня 2015 року у сумі 200 192грн.80коп., з яких 179 192грн.80коп. - основного боргу та 21 000 грн. відсотків за користування коштами.

Твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про неправильність рішення суду першої інстанції суперечать встановленим судом обставинам та вимогам закону.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на не з'ясування судом першої інстанції справжньої правової природи укладеного між нею з ОСОБА_2 договору безпідставні, оскільки судом встановлено та підтверджено письмовими доказами факт укладення ними саме договору позики. Більш того, досліджуючи боргову розписку, суд встановив, що вона містить персональні дані відповідача (прізвище, власне ім'я, по батькові, серія та номер паспорта громадянина України, реєстраційний номер облікової картки платника податків,), а також підпис із зазначенням прізвища та ініціалів його виконавця, які відповідають персональним даним відповідача. Також розписка містить відомості про отримання відповідачем 15 лютого 2014 року грошей в сумі 7000 доларів США та її зобов'язання повернути вказану суму грошових коштів до 31 грудня 2014 року. Таким чином подана позивачем розписка підтверджує, що сторони по справі у передбаченій законом формі дійшли згоди щодо предмета договору позики, суми позики, строку її повернення позичальником. ОСОБА_1 не заперечувалось факту отримання боргової суми на підставі письмової розписки. Договір позики ОСОБА_1 не оспорювався та у встановленому законом порядку недійсним не визнавався.

Посилання ОСОБА_1 в апеляційній скарзі на повернення суми позики у повному обсязі не доведені і належними доказами не підтверджені. Крім того, будь-які помітки на оригіналі договору позики, щодо повернення ОСОБА_1 отриманих грошових коштів - відсутні, а тому це свідчить про існування невиконаного зобов'язання.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Відповідно ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 16 січня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя О.В.Лаченкова

Судді О.П.Варенко

О.В. Свистунова