Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 289/224/15-ц

провадження № 61-21570св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2,

третя особа - служба у справах дітей Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Павицької Т. М., Широкової Л. В., від 15 лютого 2017 року

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 квітня 2013 року та додатковим рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 травня 2013 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_1, шляхом продажу його ПАТ «ПриватБанк», виселено ОСОБА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку за цією адресою На даний час за вказаною адресою проживає та зареєстрована неповнолітня дитина ОСОБА_1 - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, що унеможливлює виконання зазначеного рішення суду.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило суд виселити неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку АДРЕСА_1.

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього сина - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернулася до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - служба у справах дітей Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, про визнання недійсним договору іпотеки, встановлення фактичного місця проживання.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що місцем проживання дитини є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає та проживала. На момент укладення договору іпотеки ПАТ КБ «ПриватБанк» було відомо, що у житловому будинку АДРЕСА_1 фактично проживає дитина, ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. Відповідно до вимог чинного законодавства, батьки не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або реєстрації. При укладанні договору іпотеки необхідна була письмова згода служби у справах дітей Радомишльської районної державної адміністрації Житомирської області, оскільки це прямо стосувалось інтересів неповнолітньої дитини, однак на момент укладення договору такої згоди не було.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договір іпотеки, укладений 18 серпня 2008 року між нею та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», на забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором, встановити фактичне місця проживання ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 10 лютого 2016 року прийнято зустрічний позов ОСОБА_1 та об'єднано в одне провадження з позовом ПАТ КБ «ПриватБанк».

Ухвалою Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2016 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 про встановлення фактичного місця проживання залишено без розгляду з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 207 ЦПК України 2004 року.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області у складі судді Василенка Р. О. від 23 листопада 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки, укладений18 серпня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Відмовляючи у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» та задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2, 2001року народження, постійно з травня 2008 року проживає за адресою: АДРЕСА_1. Тобто на час укладення договору іпотеки 18 серпня 2008 року проживав у житловому будинку, який знаходиться в іпотеці, однак відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки є підставою для визнання такого договору недійсним, у зв'язку з чим немає підстав для його виселення.

Рішенням Апеляційного суду Житомирської області ід 15 лютого 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 23 листопада 2016 року скасовано.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого житла.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, задовольняючи позов ПАТ КБ «ПриватБанк» і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1, виходив із того, що неповнолітній ОСОБА_2 не мав і не має права власності на спірне житло, він набув права користування житлом як член сім'ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства»та зберігає це право протягом часу перебування квартири в іпотеці. Крім того, спірний житловий будинок придбано за рахунок кредитних коштів та передано його в іпотеку.

У березні 2017 рокуОСОБА_1 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статей 10, 159, 176 ЦПК України 2004 року суд, розглядаючи справу має повно, всебічно і об'єктивно дослідити обставини цивільних правовідносин, заслухати пояснення сторін, ретельно оглянути письмові документи, сприяти сторонам у всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, реалізацією сторонам своїх прав. У порушення вказаних правових норм апеляційним судом справа розглянута необ'єктивно, упереджено, з грубим порушенням норм процесуального права, рішення грунтується на припущеннях, не враховано положення статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» про те, що батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

26 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом встановлено, що 18 серпня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній надано кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 151 717 грн строком на 20 років з кінцевим терміном погашення 18 серпня 2028 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором того ж дня між банком та ОСОБА_1 укладеного договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно - житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями і спорудами, та належить останній на праві приватної власностіна підставі договору купівлі-продажу від 18 серпня 2008 року.

Заочним рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 30 квітня 2013 року з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором від 18 серпня 2008 року шляхом звернення стягнення на майно - предмет іпотеки житловий будинок житловий будинок АДРЕСА_1 з господарськими будівлями і спорудами шляхом продажу предмета іпотеки, проведенням публічних торгів, з наданням права представнику банку укладення договору купівлі-продажу будь-яким способом від імені власника будинку, який не буде суперечити закону, з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з правом перереєстрації права власності в органах юстиції або нотаріату, а також з наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу зазначеного нерухомого майна.

Додатковим рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 27 травня 2013 року виселено ОСОБА_1, яка зареєстрована та проживає у житловому будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку за цією адресою.

Відповідно до пункту14.9 договору іпотеки договір підписаний іпотекодавцем добровільно, не під впливом тяжких обставин, загрози, примусу, насильства (морального або фізичного). Іншим членам сім»ї доведено до відома зміст та суть іпотечного договору і правові наслідки для них. При укладанні цього договору іпотекодавцем враховані інтереси дітей та інших членів сім'ї і осіб, які мають право користування предметом іпотеки. Особи, які мешкають або зареєстровані у предметі іпотеки дали згоду на їх виселення у разі звернення стягнення на предмет іпотеки.

Пунктом 20.7 договору іпотеки передбачена заборона розпоряджатись предметом іпотеки без письмової згоди іпотекодежателя.

Згідно з довідкою Радомишльського районного сектору управління Державної міграційної служби України в Житомирській області від 20 березня 2014 року № 31/203 ОСОБА_1 зареєстрована АДРЕСА_1 з 21 квітня 2009 року. Разом з нею зареєстрований син ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4. До цього були зареєстровані АДРЕСА_2

Будь-які докази щодо надання письмової згоди іпотекодержателя на реєстрацію (у тому числі малолітньої дитини), як це передбачено у пункті 20.7 договору іпотеки, у матеріалах справи відсутні.

Таким чином, на час укладення договору іпотеки від 18 серпня 2008 року документально було підтверджено відсутність за місцезнаходженням майна малолітніх чи неповнолітніх дітей (зареєстрованих чи проживаючих), тому у нотаріуса не було підстав для відмови в посвідченні іпотечного договору за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Сам по собі факт відсутності обов'язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним, оскільки батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Таким чином, не допускається зловживання батьків своїми правами законних представників дитини.

Зазначена правова позиція висловлена в постановах Верховного Суду України: від 16 вересня 2015 року № 6-392цс15, від 30 вересня 2015 року № 6-384цс15, від 16 грудня 2015 року № 6-214цс15, від 20 січня 2016 року № 6-1560цс15, від 20 січня 2016 року № 6-2940цс15, в яких були встановлені подібні правовідносини та за таких самих фактичних обставин.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку»та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку»застосовуються як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Тобто особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Ураховуючи, зокрема, придбання ОСОБА_1 житлового будинку АДРЕСА_1 за рахунок кредитних коштів та передання його в іпотеку, наявні передбачені законом підстави для виселення ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, із зазначеного житлового будинку.

Таким чином, висновки апеляційного суду відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, наданим суду доказам дана належна правова оцінка.

Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Згідно з статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Житомирської області від 15 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк