Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 489/3690/16-ц

провадження № 61-23315св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Крамаренко Т. В., Темнікової В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.

Позовна заява мотивована тим, що в період шлюбу сторонами було придбано за власні кошти 2/3 частки житлового будинку по АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що вказана частка будинку є спільною частковою власністю, ОСОБА_4 просив здійснити поділ спільного майна подружжя: визнати за ним право власності на 1/3 частку спірного житлового будинку.

У вересні 2016 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічними позовними вимогами до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що спірний будинок не є спільним майном подружжя, оскільки вказана частка будинку придбана ОСОБА_5 за власні кошти.

ОСОБА_5 просила визнати її право особистої власності на 2/3 частки будинку по АДРЕСА_1 та 2/3 частки на земельну ділянку за цією ж адресою.

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2016 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю задоволено.

Визнано за ОСОБА_5 право особистої приватної спільної часткової власності на 2/3 частки житлового будинку та 2/3 частки земельної ділянки, які розташовані по АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 судовий збір у розмірі 791,26 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та задовольняючи зустрічні позовні вимоги ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що спірна частина будинку придбана виключно за особисті кошти ОСОБА_5

Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено.

Рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2016 року скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 та на 1/3 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівль і споруд (присадибна ділянка), яка за експлікацією земельних угідь відноситься до забудованих земель, площею 0,091 га, кадастровий номер НОМЕР_1 на якій розташований вказаний житловий будинок.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністювідмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4 та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5, суд апеляційної інстанції виходив із того, що спірна частка домоволодіння була придбана сторонами у період шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя. Відтак, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що за ОСОБА_4 слід визнати право власності на 1/3 частину спірної частини будинку та 1/3 частину земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.

20 березня 2017 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року та залишити в силі рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 22 грудня 2016 року, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що висновок суду апеляційної інстанції суперечить матеріалам справи, не ґрунтується на неналежних та недопустимих доказах, оскільки спірна частка будинку була придбана за власні кошти ОСОБА_5

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони у справі 14 листопада 2015 року зареєстрували шлюб.

27 листопада 2015 року ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу придбала у ОСОБА_7 2/3 частини житлового будинку, а інша 1/3 частина цього будинку була придбана на ім'я її неповнолітнього сина ОСОБА_8 Також за цим договором в зазначених частках придбана земельна ділянка за цією ж адресою. Право власності зареєстровано в відповідному Державному реєстрі.

Даний договір укладено за згодою другого з подружжя покупця ОСОБА_4, яка (згода) висловлена письмово у відповідній заяві (пункт 10 договору купівлі-продажу). Справжність підпису на вказаній заяві засвідчено 27 листопада 2015 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу за реєстровим № 973.

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є:

1) час набуття такого майна;

2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття);

3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року справа № 6-612цс15 та від 25 листопада 2015 року справа № 6-2333цс15.

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що 2/3 частини спірного будинку було придбано сторонами у період шлюбу, за спільні кошти, а тому суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_4 та про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_9

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 липня 2017 року зупинено виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року до закінчення касаційного провадження.

Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_5підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховних Суд поновлює виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Миколаївської області від 01 березня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська