Постанова

Іменем України

06 червня 2018 року

м. Київ

справа № 362/2841/16-ц

провадження № 61-9909св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Світанок»,

третя особа - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2016 року у складі судді Медведєва К. В. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Березовенко Р. В., Мельника Я. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Світанок» (далі - ПСП «Агрофірма «Світанок»), третя особа - Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Васильківського міськрайонного управління юстиції про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування реєстраційного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4, після смерті якої він успадкував земельну ділянку площею 2,70 га, кадастровий номер НОМЕР_1. Після прийняття спадщини він дізнався, що земельна ділянка перебуває в оренді у відповідача. Вважає, що ОСОБА_4 не укладала договору оренди земельної ділянки, оскільки підпис у договорі виконаний не ОСОБА_4 Крім того, вказаний правочин є нікчемним та таким, що порушує публічний порядок.

Посилаючись на викладене, позивач просив визнати недійсним укладений між ОСОБА_4 та СТОВ «Пологівське» договір оренди земельної ділянки площею 2,70 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільове призначення: 01.01. для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, зареєстрований в Управлінні Держземагентства у Васильківському районі Київської області, на термін 10 років та витребувати з володіння ПСП «Агрофірма «Світанок» вказану земельну ділянку з підстав, передбачених статтями 203, 2015, 228, 387 ЦК України.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності підстав для визнання оспорюваного договору земельної ділянки недійсним, оскільки позивач, отримавши орендну плату, своїми діями схвалив чинність такого договору. Крім того, судом роз'яснювалося право позивача заявити клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, проте від такого права він відмовився. Договір оренди земельної ділянки відповідає вимогам закону, а доказів того, що він є нікчемним, таким, що порушує публічний порядок, суду надано не було.

УхвалоюАпеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 рокурішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, указав на те, що із заявою від 10 червня 2015 року позивач схвалив оспорюваний договір отримавши орендну плату за землю. Крім того, ОСОБА_4, отримуючи до своєї смерті орендну плату за землю, також схвалювала оспорюваний договір. При цьому суд вказав на відсутність порушеного права позивача.

У грудні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року, в якій просив скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказував на те, що договір оренди його матір не підписувала. Земельна ділянка від СТОВ «Пологівське» до ПСП «Агрофірма «Світанок» за договором суборенди не передавалася. Зазначив, що від призначення експертизи не відмовлявся, навпаки, він погодився і попросив суд відкласти розгляд справи для звернення за правовою допомогою, але суд того ж дня розглянув справу та ухвалив рішення. Крім того, суд апеляційної інстанції безпідставно відмовив йому у задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, мотивуючи це лише тим, що судом не досліджувалося вказане питання.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 09 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 24 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначену справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року (у редакції станом на час ухвалення судових рішень у справі) щодо законності та обґрунтованості.

Судом установлено, що між СГ ТОВ «Пологівське» та ОСОБА_4 укладений договір оренди земельної ділянки площею 2,7 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка належала останній на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Пологівською сільською радою Васильківського району Київської області 17 жовтня 2001 року, на підставі рішення 13 сесії 23 скликання Пологівської сільської ради Васильківського району Київської області від 27 лютого 2001 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 331.

02 лютого 2012 року між ОСОБА_4 та СТОВ «Пологівське» підписано акт прийому-передачі землі в оренду.

ПСП «Агрофірма «Світанок» є правонаступником СТОВ «Пологівське» згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Згідно з витягом із Державного земельного кадастру про земельну ділянку, 23 січня 2012 року у СТОВ «Пологівське» зареєстрований договір оренди земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4

16 травня 2015 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті ОСОБА_4, зокрема на земельну ділянку площею 2,7 га, кадастровий номер НОМЕР_1.

Звертаючись до суду із позовом, ОСОБА_3 вказував на те, що ОСОБА_4 договір оренди земельної ділянки та акт прийому-передачі не підписувала, а тому вказаний договір є нікчемним, таким, що порушує публічний порядок.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України2004 року, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивизначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Крім того, відповідно до частини першої статті 11 ЦК Україницивільні права та обв'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною другою цієї ж статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків можуть бути як правочини (пункт 1), так і інші юридичні факти (пункт 4).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 202 ЦК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 цього Кодексу).

Згідно із частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним зі способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, установлених частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 215 ЦК Українинедійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Статтею 228 ЦК Українивизначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок.

Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Виділяючи правочин, що порушує публічний порядок, як окремий вид нікчемних правочинів, ЦК Українивиходить зі змісту самої протиправної дії та небезпеки її для інтересів держави і суспільства загалом, а також значимості порушених інтересів внаслідок вчинення такого правочину.

При цьому категорія публічного порядку застосовується не до будь-яких правовідносин у державі, а лише щодо суттєвих основ правопорядку.

З огляду на зазначене, можна зробити висновок, що публічний порядок - це публічно-правові відносини, які мають імперативний характер і визначають основи суспільного ладу держави.

Отже, положеннями статті 228 ЦК Українивизначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права, тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не вважаються такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦКУкраїни потрібно враховувати вину, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Разом з цим позивач не зазначив, чим саме договір оренди земельної ділянки порушує публічний порядок. Зміст спірного договору оренди не свідчить про його нікчемність з передбачених статтею 228 ЦК Українипідстав у зв'язку з тим, що позивач не довів факту порушення цим договором публічного порядку. Спірний правочин не посягає на суспільні, економічні та соціальні основи держави, не спрямований на порушення публічного порядку, а отже не є таким, що порушує публічний порядок.

Стаття 204 ЦК Українизакріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція полягає в тому, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

Таким чином, якщо презумпція правомірності договору не спростована, всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню.

З матеріалів справи вбачається і сторонами у справі не заперечується, що позивач 10 червня 2016 року звернувся до відповідача із заявою при видачу йому орендної плати за 2015 рік в грошовій формі у сумі 6 303,00 грн згідно з договором оренди від 02 лютого 2012 року.

Суд першої інстанції, з яким аргументовано погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що ОСОБА_3, звернувшись до відповідача із цією заявою, визнав договір оренди, про що і вказав у цій заяві. Таким чином, у суду відсутні підстави вважати, що договір оренди є недійсним.

Статтею 57 ЦПК України2004 року встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Згідно із частиною першою статті 58, частиною другою 59 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 179 ЦПК України2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією (стаття 129 Конституції України).

За змістом статті 10 ЦПК України2004 року цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Згідно зі статтями 143, 144 ЦПК України 2004 року для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі, експертиза призначається ухвалою суду.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на виконання наведених норм права, виконав вимоги частини четвертої статті 10 ЦПК України2004 року - сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, а саме: роз'яснив позивачу право заявити клопотання про призначення судово-почеркознавчої експертизи. Проте ОСОБА_3 таким правом не скористався, а тому відсутні підстави вважати, що судом першої інстанції порушені норм процесуального права.

Розглядаючи зазначений позов, суд повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 09 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: С. О. Карпенко

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І.Усик