Провадження № 22-ц/801/90/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Вохмінова О.С.
Доповідач:Марчук В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 рокуСправа № 127/13946/17м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі:

головуючої: Марчук B.C.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.

секретар : Куленко О.В.,

за участю: представника відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі №4 у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи цивільну справу № 127/13946/17 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про виселення, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року, ухвалене під головуванням судді Вохмінової О.С. у приміщенні Вінницького міського суду Вінницької області, повний текст рішення складено 07 лютого 2018 року,

в с т а н о в и в :

У червні 2017 року ОСОБА_6 звернулась у Вінницький міський суд Вінницької області з вказаним позовом. Вимоги мотивовані тим, що вона на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.08.2016 року, є власницею квартири АДРЕСА_1.

Згідно пункту 8 договору купівлі-продажу від 20.08.2016 року продавець ОСОБА_9 зобов'язався погасити повністю заборгованість за комунальні та інші платежі щодо відчужуваної квартири, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації вказаних осіб і передати квартиру покупцеві до 20.02.2017 року.

Як було відомо з довідки, виданої ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об'єднання» м. Вінниці від 19.08.2016 року № 1270, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8.

На час звернення позивачки з позовом у суд, в квартирі зберігаються речі відповідачів, ключ від квартири позивачу не переданий, комунальні послуги нараховуються на всіх зареєстрованих і проживаючих осіб.

Оскільки відповідачі зареєстровані і проживають в квартирі без згоди власника, у встановлений договором строк не виселились, вони чинять перешкоди власнику в користуванні і розпорядженні майном, тому відповідно до ст.ст. 321, 391 ЦК України позивач ОСОБА_6 просила виселити відповідачів із належної їй квартири АДРЕСА_2 без надання іншого житла, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати.

28.09.2017 року відповідач ОСОБА_7 подав зустрічний позов про встановлення сервітуту на користування квартирою, який ухвалою суду від 25.10.2017 року був прийнятий до спільного розгляду із первісним позовом.

Ухвалою суду від 07.02.2018 року зустрічний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про встановлення сервітуту залишено без розгляду на підставі ч. 5 ст. 223 ЦПК України.

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 року позов задоволено. Вирішено: виселити ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_2, яка належить на праві власності ОСОБА_6, без надання іншого житла, керуючись ст.ст. 150, 155, 109 ЖК УРСР, ст.ст. 383, 317, 391 ЦК України.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 вересня 2018 року було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення.

Не погодившись з заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_4, оскаржила його в апеляційному порядку, як ухвалене з порушенням матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання відповідачів у вказаному будинку, а також того, що саме вони руйнують чи псують житлове приміщення або використовують його не за призначенням, порушують правила співжиття, а відтак, не доведено наявність підстав для виселення; що суд у своєму рішенні послався на норми ст. 116 ЖК УРСР, проте у судовому засіданні не було встановлено неправомірності набуття відповідачем права користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, яке діяло на момент виникнення цього права; що позивач не посилався на обставини виселення, передбачені ст. 157 ЖК України.

Просить рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07.02.2018 року скасувати та постановити нове судове рішення, яким ОСОБА_6 відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд Вінницької області та утворено Вінницький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Вінницьку область, з місцезнаходженням у місті Вінниці.

У відповідності до ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на відповідній території відповідної адміністративно - територіальної одиниці (відповідних адміністративно - територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до положень статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів, що відбулися 9 листопада 2018 року, днем початку роботи Вінницького апеляційного суду визначено 12 листопада 2018 року. Відповідне повідомлення голови новоутвореного суду опубліковано у газеті «Голос України» № 213 (6968) від 10 листопада 2018 року.

Відповідно до пункту 3 частини 1, частини 5 статті 31 цивільного процесуального Кодексу України, у разі ліквідації або припинення роботи суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи суду.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2018 року для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі головуючого судді Марчук В.С., суддів Матківську М.В., Сопруна В.В.

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Згідно частин першої - п'ятої ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції даним вимогам відповідає у повному обсязі.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Згідно ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За нормою ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

В ході розгляду справи встановлено наступні обставини.

На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 20.08.2016 року ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_2. (а/с4-5). Право власності на зазначену квартиру зареєстровано 20.08.2016 року за ОСОБА_6 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а/с 6).

При укладенні зазначеного договору, продавець квартири - ОСОБА_9 підтвердив, що дійсно є власником даної квартири, не має обмежень щодо свого права розпорядження квартирою, ні квартира, ні будь-яка її частина на момент укладення цього договору нікому іншому не продана, не подарована, не відчужена іншим способом, не надана в іпотеку, не передана в оренду чи безоплатне користування, не є предметом обтяження, в податковій заставі і під забороною (арештом) не перебуває, права третіх осіб (права наймача, право застави, право довічного утримання тощо) щодо квартири відсутні, питання права власності на квартиру не є предметом судового розгляду, будь-які спори відносно зазначеної квартири відсутні, квартира не внесена до статутного капіталу юридичних осіб, у квартирі не зареєстровано місцезнаходження юридичної особи, малолітніх або неповнолітніх дітей або недієздатних чи обмежено дієздатних осіб, що мають права користування квартирою немає, внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом або договором (п.5 договору а/с4).

Пунктом 8 договору купівлі-продажу визначено, що за даними довідки, виданої ТОВ «Житлово-Експлуатаційне Об'єднання» м. Вінниці від 19.08.2016 року № 1270, в квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3. Продавець зобов'язувався погасити повністю заборгованість за комунальними та іншими платежами щодо відчужуваної квартири, звільнити квартиру від речей, вилучити ключі від квартири в осіб, які їх мали, зняти з реєстрації проживання вищевказаних осіб і передати квартиру покупцеві до 20.02.2017 року (а/с 5).

Однак, станом на день ухвалення оскаржуваного рішення, відповідачі продовжують проживати в кватирі і зберігати свої речі, вимоги позивача щодо виселення не виконали, чим чинять перешкоди у вільному користуванні і розпорядженні майном, про що свідчить зустрічний позов ОСОБА_7 про встановлення сервітуту користування нерухомим майном на а/с 69.

Договір найму житла з позивачем відповідачі не укладали.

За вказаних обставин, суд першої інстанції керувався нормами ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України та ст. ст. 109, 150 ЖК УРСР, що є правильним і дійшов такого ж правильного висновку про задоволення позову.

Так, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права: володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У своїй апеляційній скарзі, ОСОБА_4 зазначає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження проживання відповідачів у вказаному будинку, а також того, що саме вони руйнують чи псують житлове приміщення або використовують його не за призначенням, порушують правила співжиття, а відтак, не доведено наявність підстав для виселення. Однак, такі твердження не спростовують оскаржуване рішення, оскільки при вирішенні даного спору суд першої інстанції керувався, як уже було зазначено, нормами ст. ст. 109, 150, 155 ЖК УРСР та ст. ст.317, 319, 383 і 391 ЦК України, не посилаючись на зазначені апелянтом підстави, передбачені ст. 116 ЖК УРСР. На це вказує мотивувальна частина рішення суду, а обставина, що суд вказав зазначену статтю ЖК УРСР, у реченні рішення « Керуючись ст.ст. …», Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів розцінює, як описку, яка не впливає на законність та обгрунтованість оскаржуваного рішення.

Виходячи з матеріалів справи та пояснень представника відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційної інстанції, відповідачі ніколи не укладали ніякого договору користування даною квартирою з позивачкою ОСОБА_6, яка є власником квартири; вони не є і не були членами її сім'ї.

Більше того, вони не були членами сім'ї ОСОБА_9, у якого ОСОБА_6 20.08.2016 року купила вказану квартиру. Відповідачі ще у 2008 році продали цю квартиру ОСОБА_11, яка в послідуючому продала її іншим особам і так дійшло до ОСОБА_9, який, як уже зазначено, за договором купівлі-продажу від 20.08.2016 року продав квартиру АДРЕСА_3 ОСОБА_6

З огляду на вказане, до наявних правовідносин між сторонами у справі не можуть застосовуватися норми ст. 116, 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України, тому суд правильно ними не керувався, ухвалюючи рішення.

Та обставина, що позивачка не проживає у вказаній квартирі лише підтверджує обставини, що відповідачі чинять їй перешкоди у користуванні та розпорядженні власним майном.

А щодо тверджень апелянта, що позивачка не надала доказів на підтвердження факту проживання відповідачів у квартирі, то вони суперечать матеріалам справи та встановленим обставинам, оскільки про те, що відповідачі проживали у вказаній квартирі на час звернення позивачки з позовом та на час ухвалення рішення судом першої інстанції, свідчить зустрічна позовна заява ОСОБА_7 до ОСОБА_6 ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_8 про встановлення сервітуту користування нерухомим майном ( а/с 59, 69); пояснення представника відповідачів ОСОБА_3 і ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_10 у судовому засіданні апеляційної інстанції та виконавчий лист у справі №127/13946/17 з примусового виконання рішення Вінницького міського суду від 07.02.2018 року за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_3, ОСОБА_8 про виселення і постанова головного державного виконавця ЦВДВС м. Вінниця Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області від 20.07.2018 року про закінчення виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом щодо виселення ОСОБА_4, згідно якої ОСОБА_4 була виселена з вказаної квартири, про що складено акт державного виконавця від 17.07.2018 року (а/с171, 170).

Апелянт помиляється щодо того, що позивач мав керуватися у своїй позовній заяві ст. 157 ЖК УРСР, оскільки дана стаття стосується виселення членів сім'ї власника квартири, а відповідачі, як уже зазначалося, не є і не були членами сім'ї ОСОБА_6, тому вона правомірно посилалася у своїй позовній заяві, зокрема, на норми ст. ст.316, 317, 321, 391 ЦК України.

За наведених обставин, суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, в зв'язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду не спростовують.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2018 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2018 року.

Судді/підписи/

Згідно з оригіналом

суддя-доповідач: В.С. Марчук