Дата документу 28.11.2018 Справа № 337/153/18
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний № 337/153/18 Головуючий у 1-й інстанції: Салтан Л.Г.
Провадження № 22-ц/807/127/18 Суддя-доповідач Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі:

Головуючого Воробйової І.А.,

Суддів Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

При секретарі Путій Д.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та ОСОБА_3 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 серпня 2018 року в складі судді Салтан Л.Г. у справі за позовом ОСОБА_3 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ПАТ «Інститут титану», про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що наказом № 241-п від 18.12.2017 року він був звільнений з підприємства нібито за вчинення пов'язаних з корупцією правопорушень.

Вважає, що його було звільнено незаконно, оскільки в наказах про звільнення взагалі не було зазначено, які конкретно правопорушення ним були вчинені, в чому саме полягає порушення трудової дисципліни, коли відбулося це порушення, не зазначено та не враховано інші обставини, що передбачені ст.ст. 148,149 КЗпП України.

Зазначав, що за час своєї роботи на посаді генерального директора ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» та на посаді виконуючого обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану» він сумлінно виконував покладені на нього обов'язки керівника, суворо дотримувався трудової дисципліни та не мав жодного стягнення за її порушення, його діями не завдано будь-якої шкоди інтересам відповідача, за вчинення пов'язаних з корупцією правопорушень до адміністративної та будь-якої іншої відповідальності він не притягувався, під судом та слідством не перебував, в зв'язку з чим формулювання причин звільнення в наказі № 241-п від 18.12.2017 року є безпідставним, надуманим та не підтвердженим жодним доказом.

Крім того, вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, завдану незаконним звільненням, яку він оцінює в 25000 грн.

Враховуючи вищевикладене просив суд поновити його на роботі на посаді виконуючого обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану», стягнути на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 20.12.2017 року до дня постановлення рішення суду, а також моральну шкоду у розмірі 25000 грн.

Рішенням Хортицького районного суду Запорізької області від 10 серпня 2018 року позов задоволено частково.

Визнано незаконним звільнення ОСОБА_3 з посади виконуючого обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану» з 20.12.2017 року .

Визнано незаконним наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 241-п від 18.12.2017 року про застосування до ОСОБА_3 заходу дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з посади з 20.12.2017 року на підставі ст.147 КЗпП України.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України судовий збір на користь держави в розмірі 704, 80 грн.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України подало апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог поновлення на роботі, стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, прийняти нове про задоволення цієї частини позовних вимог.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності порушення позивачем трудової дисципліни, та відсутності підстав для поновлення на роботі у зв»язку з закінченням строку дії трудового контракту.

З таким висновком суду погоджується і колегія суддів.

Статтею 139 КЗпП України встановлено, що працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що Наказом Мінекономрозвитку від 18.07.2016 року № 62-п ОСОБА_3 було призначено генеральним директором державного підприємства «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану», як такого, що пройшов конкурсний відбір на цю посаду на термін та на умовах, визначених контрактом № 9 .

Згідно з наказом Мінекономрозвитку від 14.02.2017 року № 198 державне підприємство «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану» перетворено у публічне акціонерне товариство «Інститут титану».

Наказом Мінекономрозвитку від 19.07.2017 року № 139-п було припинено дію контракту з ОСОБА_3 у зв'язку із його закінченням відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Наказом Мінекономрозвитку від 19.07.2017 року №140-п ОСОБА_3 призначено виконувачем обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану» з 20.07.2017 року до призначення генерального директора Товариства в установленому законодавством порядку.

29.11.2017 року до Мінекономрозвитку анонімно надійшла інформація стосовно можливих порушень, пов'язаних з корупцією виконуючим обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану» ОСОБА_3, в якій зазначено про неподання позивачем Декларації особи, уповноваженої за виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік.

Згідно доповідної записки сектору запобігання та виявлення корупції Мінекономрозвитку від 04.12.2017 року № 55-05/62 - ОСОБА_3, перебуваючи на посаді генерального директора державного підприємства "Державний науково-дослідний та проектний інститут титану" на виконання вимог ч. 1 ст. 45 Закону України "Про запобігання корупції" декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік не подав та запропоновано притягнути останнього до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення з одночасним повідомленням про факт неподання декларації особи, уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік ОСОБА_3 до Національного агентства з питань запобігання корупції. Також у зазначеній доповідній записці вказується, що згідно даних Єдиного державного реєстру осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування Національного агентства - інформація стосовно подачі ОСОБА_3 за 2016 рік відсутня.

Листом від 01.12.2017 № 55-08/44231 Мінекономрозвитку направило до Національного агентства повідомлення про встановлення факту неподання ОСОБА_3 декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік.

Наказом Державного Секретаря Мінекономрозвитку від 18.12.2017 № 241-п на підставі ст. 65 Закону України «Про запобігання корупції» за вчинення пов'язаних з корупцією правопорушень застосовано до ОСОБА_3, виконувача обов'язків генерального директора публічного акціонерного товариства «Інститут титану», захід дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, ст.147 КЗПП з 20 грудня 2017 року.

З тексту оспорюваного наказу вбачається, що підставою для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності стала доповідна записка завідувача сектору запобігання та виявлення корупції Ляшка Ю.В. від 04.12.2017 року.

Наказом Мінекономрозвитку № 82-п від 04.07.2018 року на посаду генерального директора ПАТ «Інститут титану» призначено ОСОБА_6, з яким укладено контракт № 9 на строк з 09 липня 2018 року по 08 липня 2019 року.

Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення.

Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення.

Згідно частини 1 статті 65 Закону України «Про запобігання корупції», за вчинення корупційних або пов'язаних з корупцією правопорушень особи, зазначені в частині першій статті 3 цього Закону, притягаються до кримінальної, адміністративної, цивільно-правової та дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку. При цьому частиною третьою цієї статті визначено, що з метою виявлення причин та умов, що сприяли вчиненню корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення або невиконанню вимог цього Закону в інший спосіб, за поданням спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства рішенням керівника органу, підприємства, установи, організації, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення, проводиться службове розслідування в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Тобто, передумовою звільнення, є порушення, встановлені внаслідок службового розслідування.

Порядок проведення службового розслідування стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 13 червня 2000 р. № 950.

Згідно з пунктом 1 даного Порядку стосовно осіб, уповноважених на виконання функцій держави може бути проведено службове розслідування у разі недодержання ними антикорупційного законодавства, з метою виявлення причин та умов, що призвели до вчинення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення чи невиконання вимог Закону України «Про запобігання корупції» в іншій спосіб, за поданням спеціального уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції або приписом Національного агентства з питань запобігання корупції за рішенням керівника органу, в якому працює особа, яка вчинила таке правопорушення.

Рішення щодо проведення службового розслідування приймається керівником органу, в якому працює особа, уповноважена на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, або особа, яка для цілей Закону прирівнюється до особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, стосовно якої планується проведення службового розслідування.

Відповідно до п. 3 Порядку, рішенням щодо проведення службового розслідування визначаються голова комісії з проведення службового розслідування, інші члени комісії, предмет і дата початку та закінчення службового розслідування.

Згідно з пунктом 8 Порядку за результатами службового розслідування члени комісії складають акт, у якому зазначаються: факти, які стали підставою для проведення службового розслідування, посада, прізвище, ім'я та по батькові, рік народження, освіта, строк перебування на займаній посаді особи, стосовно якої проведено службове розслідування; заяви, клопотання, пояснення та зауваження особи, стосовно якої проведено службове розслідування; висновки службового розслідування, обставини, що пом'якшують або обтяжують відповідальність, причини та умови, що призвели до порушення, вжиті або запропоновані заходи для їх усунення чи обставини, що знімають з особи, стосовно якої проведено службове розслідування, безпідставні звинувачення або підозру; обґрунтовані пропозиції щодо усунення виявлених порушень та притягнення у разі потреби винних осіб до відповідальності згідно із законодавством.

У разі виявлення корупційного або пов'язаного з корупцією правопорушення комісія подає керівникові органу пропозицію щодо надіслання акта службового розслідування до спеціально уповноваженого суб'єкта у сфері протидії корупції.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Відповідачем не надані до справи належні та допустимі докази щодо проведення службового розслідування стосовно позивача у вчинені корупційних або пов'язаних з корупцією правопорушень, якими у відповідності до наведених норм є відповідне рішення щодо проведення службового розслідування з зазначенням голови та складу комісії з проведення службового розслідування, предмету, дати початку та закінчення службового розслідування та, відповідно, результати такого розслідування, оформлені у вигляді відповідного Акту.

Доказів того, що позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за скоєння правопорушення, зазначеного в пунктах 2 частини першої статті 3 ЗУ «Про запобігання корупції», вимог щодо запобігання та врегулювання конфлікту інтересів в частині неповідомлення особою у встановлених законом випадках та порядку про наявність у неї реального конфлікту інтересів, ані суду першої інстанції, ані під час апеляційного розгляду надано не було.

Відповідно до частини 2 статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» особа, яка вчинила корупційне правопорушення або правопорушення, пов'язане з корупцією, однак судом не застосовано до неї покарання або не накладено на неї стягнення у виді позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю, пов'язаними з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, або такою, що прирівнюється до цієї діяльності, підлягає притягненню до дисциплінарної відповідальності у встановленому законом порядку.

Однак орган, до повноважень якого належить звільнення керівника державного підприємства, не може притягнути його до дисциплінарної відповідальності згідно з частиною 2 статті 65 Закону України «Про запобігання корупції» без відповідного рішення суду, яке набрало законної сили, про притягнення особи до адміністративної або кримінального відповідальності за вчинення нею корупційного правопорушення або правопорушення, пов'язаного з корупцією.

А тому, суд дійшов правильного висновку, що відповідачем порушено порядок проведення службового розслідування у вчинені позивачем корупційних або пов'язаних з корупцією правопорушень та притягнення до адміністративної або кримінальної відповідальності.

При розгляді обґрунтованості застосування дисциплінарного стягнення суд правильно враховував ту обставину, що зазначену Декларацію особи, уповноваженої за виконання функції держави або місцевого самоврядування, за 2016 рік повинно було подати в строк до 1 травня 2017 року, однак станом на 1.05.2017 року позивач перебував у трудових відносинах з ДП «Державний науково-дослідний та проектний інститут титану», обіймаючи посаду генерального директора - тобто інкриміноване правопорушення, пов'язане з корупцією, було вчинено під час дії контракту, який припинив свою дію 19.07.2017 року, а не під час дії укладеного трудового договору з ПАТ « Інститут титану» 20.07.2017 року, де він був призначений виконуючим обов'язки генерального директора», під час існування якого на позивача накладено стягнення у вигляді звільнення з підприємства -тобто - розірвано трудовий договір від 20.07.2017 року з підстав, визначених роботодавцем.

У відповідності до ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

З наданих суду першої інстанції документів вбачається , що Декларацію особи уповноваженої на виконання функції держави або місцевого самоврядування за 2016 рік ОСОБА_3 повинен був подати в строк до 1 травня 2017 року. Дисциплінарне стягнення було накладено 18.12.2017 року - тобто пізніше шести місяців з дати вчинення дисциплінарного проступку. Відповідачем суду не надано доказів, що у листопаді - грудні 2017 року позивач перебував у відпустці або був звільнений від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, а відтак суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку, що оспорюваний наказ видано з пропущенням строків, встановлених ст. 148 КЗпП України, а тому він є незаконним.

Скасування виданого наказу є дискреційним повноваженням роботодавця, та виходить за межі судового способу захисту порушених прав.

Суд правильно вирішив, що позовні вимоги в частині поновлення на роботі задоволенню не підлягають, оскільки трудовий договір, укладений між сторонами носив тимчасовий характер - ОСОБА_3 виконував обов'язки директора тимчасово - до дати призначення на посаду особи генерального директора в установленого законом порядку.

Відповідно до ч. 3 ст. 21 Кодексу законів про працю України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

За ст. 23 КЗпП України передбачено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами.

Статтею 36 КЗпП України передбачені підстави для припинення трудового договору, зокрема пунктом 2 цієї статті визначено,що підставою для припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.

Відтак, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для поновлення позивача, якого було звільнено з посади виконувачого обов'язки генерального директора ПАТ «Інститут титану», так як між сторонами укладався строковий трудовий договір - контракт, термін дії якого закінчився на момент видання спірного наказу, а інших договорів між сторонами не існує, а Наказом Мінекономрозвитку № 82-п від 04.07.2018 року на посаду генерального директора ПАТ «Інститут титану» призначено ОСОБА_6, з яким укладено контракт № 9 на строк з 09 липня 2018 року по 08 липня 2019 року.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав, передбачених ст.235 КЗпП України для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч.1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 3.03.1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (з відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Обставини, приведені позивачем в обґрунтування завдання йому моральної шкоди, суд вважає не доведеними, а тому приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні цих вимог.

За наведеного, вимоги апеляційних скарг не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Згідно ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду Запорізької області від 10 серпня 2018 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повна постанова складена 30 листопада 2018 року

Головуючий:

Судді: