Провадження № 2/761/1546/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 червня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - суддя: Волошина В.О.

при секретарі: Яриновській Є.В.

за участі:

позивачки: ОСОБА_1,

представників позивачів 1, 2: ОСОБА_2, ОСОБА_1,

відповідачки: ОСОБА_3,

представника відповідачки: ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про встановлення порядку користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в :

В жовтні 2017р. позивачки: ОСОБА_1, ОСОБА_5 звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки ОСОБА_3, в якому просили суд: встановити порядок володіння та користування квартирою № АДРЕСА_1 допоміжними приміщеннями між сторонами наступним чином:

- виділити у користування позивачів окрему житлову кімнату, площею 16,9 кв.м. в квартирі АДРЕСА_1 з прилягаючим до неї балконом;

- виділити у користування відповідачки окрему житлову кімнату, площею 19,9 кв.м.;

- допоміжні приміщення: кухню, площею 7,1 кв.м., ванну кімнату площею 3,1 кв., вбиральню площею 1,5 кв.м, коридор площею 6,9 кв.м., комору площею 1,3 кв.м., залишити у спільному користуванні сторін;

- стягнути з відповідачки на користь позивачок судовий збір.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 20 червня 2018р. провадження по справі закрито в частині позовних вимог про виділення в користування сторони позивачів балкону в квартирі на підставі п. 4) ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Свої позовні вимоги позивачки обґрунтовували тим, що вони є співвласником двокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1, частка кожної з позивачок складає по 1/6 частині, решта 2/3 частини квартири належить відповідачці. Між сторонами склались неприязні стосунки, оскільки відповідачка не визнає право власності відповідачок, і вважає, що вони не мають право користування спірною квартирою, оскільки в досудовому порядку вирішити спір неможливо позивачки вимушені були звернутись до суду з вказаним позовом для захисту своїх прав.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1, яка одночасно є представником позивачки ОСОБА_5 та їх представник ОСОБА_2 заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, просили суд позов задовольнити. Зазначали, що порядок користування, який запропонований стороною позивачів, відступає від ідеальних часток сторін, різниця є незначною і не завдасть незручностей всім співвласникам квартири. Також, в судовому засіданні сторона позивачів звертала увагу, що відповідачка постійно не проживає в квартирі, забезпечена іншим житлом, проте позивачі планують працювати у м. Києві і їм нема де жити. Крім того, стороною позивачів було подано відзив на позов.

Позивачка ОСОБА_5 в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена в установленому законом порядку, направила в судове засідання своїх представників.

Відповідачка та її представник проти позову заперечували подавши до суду відзив на позов, та зазначивши, що відповідачка має два місця проживання, оскільки в силу невеликої пенсії, вимушена у літній період періодично проживати за містом, з метою догляду за присадибною ділянкою, з метою забезпечення продуктами харчування. Відповідачка в судовому засіданні наголошувала, що порядок користування, який було запропонований стороною позивачів, фактично позбавляє її права користування балконом, вихід на який є лише в житловій кімнаті, яку просять виділити у користування сторона позивачів. До того ж, відповідачка зазначала, що різниця від ідеальних часток сторін і часток, які сторона позивача просить виділити у користування значно збільшує частку сторони позивачів. Також, представник відповідачки звертав увагу суду, що сторона позивачів також забезпечена житлом і вимог про вселення ніколи не заявляли.

Суд, заслухавши пояснення сторін, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ч. 4 ст. 41 Конституції України).

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що позивачкам ОСОБА_1, ОСОБА_5 на праві спільної часткової власності належить по 1/6 частині двокімнатної квартири АДРЕСА_1, загальною площею 57,4 кв.м., житловою площею 36,8 кв.м., решта 2/3 частини цієї квартири належать на праві спільної часткової власності відповідачці ОСОБА_3

Судом встановлено, що у вказаній квартирі зареєстрована і періодично проживає відповідачка. Позивачки ОСОБА_5, ОСОБА_1 зареєстровані і проживають у м. Малині Житомирської області.

Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Тому вищевказана квартира є спільної частковою власністю сторін по справі, а сторони у справі є співвласниками вказаної квартири.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що між сторонами склались напружені, неприязні стосунки щодо користування спільною частковою власністю.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Судом встановлено, що спірна квартира, згідно технічного паспорту складається з двох ізольованих житлових кімнат, житловою площею 19,9 кв.м. і 16,9 кв. м. відповідно, до меншої кімнати примикає балкон; кухні, площею 7,1 кв.м., вбиральні, площею 1,5 кв.м., ванної кімнати, площею 3,1 кв.м., коридору, площею 6,9 кв.м., комори, площею 1,3 кв.м.

За змістом ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Згідно із ст. 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 14 Постанови № 20 від 22 грудня 1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

Судом встановлено, що позивачки та відповідачка не можуть дійти згоди щодо порядку користування спірною квартирою. Поділити квартиру в натурі між сторонами неможливо, оскільки жилі приміщення в ній не ізольовані між собою.

Отже, виходячи із часток власності кожного із співвласників, враховуючи житлову площу спірної квартири, розмір кожної житлової кімнати квартири, розмір частки житлової площі, інтереси сторін у справі, суд приходить до висновку, що запропонований стороною позивачів порядок користування спірною квартирою буде порушувати право власності відповідачки, яка фактично буде позбавлена можливості користуватися частиною квартири, а саме балконом. При цьому, відмова сторони позивачів від частини позовних вимог, а саме виділення саме їм у користування балкону, не надає можливості позивачці користуватися цією частиною квартири, враховуючи, що вихід на балкон є лише з житлової кімнати, яку сторона позивачів просить суд виділити саме їм в користування, при цьому судом враховано правові позиції висловлені Верховним Судом України у справі № 6-1500цс15 від 17 лютого 2016р., а саме: при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток.

Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном.

Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Так ідеальна частка кожного з позивачів складає по 6,13 кв.м. житлової площі, при цьому сторона позивачів просить виділити їм житлову кімнату площею 16,9 кв.м, яка на 4,63 кв.м. перевищує їх ідеальну частку і не відноситься до незначних обсягів, при цьому сторона відповідача позбавлена можливості користуватись балконом.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки не підлягає стягненню судовий збір, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 10, 12, 13, 17-19, 76-82, 141, 258, 259, 263-266, 268, 352, 354, 355 ЦПК України; ст. 41 Конституції України; ст. ст. 317, 319, 321, 355, 356, 358, 382, 383, 386 ЦК України; ст. ст. 150, 155 ЖК України; Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» від 22 грудня 1995 р. №20 з наступними змінами та доповненнями, суд, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, проживає за адресою: АДРЕСА_2), ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_2, проживає за адресою: АДРЕСА_3) до ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4) про встановлення порядку користування житловим приміщенням - залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 25 червня 2018р.

Суддя: