Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 386/1258/15-ц

провадження № 61-26270св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Урожай»,

третя особа - відділ Держгеокадастру в Голованівському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Урожай», третя особа - відділ Держгеокадастру в Голованівському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною за касаційною скаргою сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Урожай» на заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області у складі судді Гут Ю. О. від 10 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області у складі колегії суддів: Карпенка О. Л., Голованя А. М., Мурашка С. І., від 15 червня

2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2017 року ОСОБА_4звернулась до суду з позовом до сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Урожай» (далі - СТОВ «Урожай»), третя особа - відділ Держгеокадастру в Голованівському районі Головного управління Держгеокадастру у Кіровоградській області, про визнання додаткової угоди до договору оренди землі недійсною.

Позовна заява мотивована тим, що вона на підставі державного акта на право власності на дану земельну ділянку є власником земельної ділянки площею 4,85 га, розташованої на території Молдовської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області. 01 березня 2005 року між нею та СТОВ «Урожай» укладено договір оренди землі строком на 10 років. Договір зареєстровано відділом Держкомзему у Гайворонському районі 17 липня 2006 року. Наприкінці 2012 року їй стало відомо про існування додаткової угоди від 05 травня 2011 року до вказаного вище договору оренди землі, якою було збільшено строк дії договору оренди. Додаткова угода є сфальшованою в частині її, як орендодавця, підпису, яку вона не підписувала.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 на підставі частини третьої статті 203, статті 215 ЦК України просила суд визнати додаткову угоду від 05 травня 2011 року до договору оренди землі недійсною.

Заочним рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2017 року позов ОСОБА_4задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду до договору оренди землі від 01 березня 2005 року, укладену 05 травня 2011 року між ОСОБА_4 та СТОВ «Урожай», зареєстровану у відділі Держкомзему у Голованівському районі в книзі реєстрації договорів оренди землі по Молдовській сільській раді 05 травня 2011 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 18 листопада 2016 року № 192, проведеної на підставі ухвали районного суду, досліджуваний підпис, розташований в графі «ОСОБА_4» додаткової угоди від 05 травня 2011 року до договору оренди землі, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою. Тобто додаткову угоду від 05 травня 2011 року до договору оренди землі ОСОБА_4 особисто не підписувала, повноваження на це іншій особі не надавала, що свідчить про відсутність волевиявлення орендодавця на її укладення і є підставою для визнання правочину недійсним. Особа, яка підписала додаткову угоду до договору оренди землі не встановлена, тому відсутні підстави вважати, що вона є представником позивача і мала повноваження на вчинення дій від імені ОСОБА_4 або діяла з перевищенням таких повноважень.

Ухвалою Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 червня

2017 року апеляційну скаргу СТОВ «Урожай» відхилено.

Заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2017 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що факти отримання позивачем з 2011 року орендної плати за земельну ділянку не доводять обізнаність позивача щодо наявності додаткової угоди, оскільки виплата орендної плати є умовою укладеного між сторонами договору і мала виконуватися ними, тому до грудня 2012 року ОСОБА_4 не знала і не могла дізнатися про порушення свого права та особу порушника. Таким чином, станом на 09 листопада 2015 року, день пред'явлення позову, трирічний строк позовної давності не сплив.

У липні 2017 року СТОВ «Урожай»подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що волевиявлення сторін в момент укладення договору оренди земельної ділянки і додаткової угоди до нього було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а укладений договір і додаткова угода до нього (домовленість сторін) направлені на реальне настання правових наслідків за договором, оскільки вони встановлюють певні права та обов'язки для його сторін.

Факт наявності договірних відносин між позивачем та СТОВ «Урожай», а також факт визнання цих договірних відносин ОСОБА_4, підтверджений тим, що остання особисто неодноразово отримала орендну плату в повному обсязі відповідно до умов договору оренди землі та додаткової угоди до договору оренди землі.

Отже, позивач у 2011 році знала про умови додаткової угоди до договору оренди її землі і своїми діями підтвердила свою згоду на них.

На підставі вищезазначеного, СТОВ «Урожай» просило суд застосувати позовну давність та наслідки, передбачені частиною четвертою статті 267 ЦК України.

Проте суд, не взявши до уваги вищезазначені обставини, не дослідивши їх і не оцінивши докази, що їх підтверджують, виніс рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись лише на висновок судово-почеркознавчої експертизи.

Відповідно до частини шостої статті 147 ЦПК України 2004 року висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу, однак суд однобічно дав оцінку вказаному висновку.

Отже, підстави недійсності договору оренди землі відсутні, договір пройшов державну реєстрацію, відсутні належні докази підписання договору не позивачем, тому позовні вимоги є безпідставними, незаконними і такими, що є спробою внести дисбаланс в нормальну роботу підприємства та завдати матеріальної шкоди.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

16 травня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що ОСОБА_4 є власником земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,85 га на території Молдовської сільської ради Голованівського району Кіровоградської області згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку серії серія НОМЕР_1.

01 березня 2005 року між ОСОБА_4 та СТОВ «Урожай» укладено договір оренди землі № 218 строком на 10 років (а. с. 9-12, т. 1).

05 травня 2011 року у відділі Держкомзему у Голованівському районі Кіровоградської області зареєстровано додаткову угоду до договору оренди землі від 01 березня 2005 року про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 00169 (а. с. 8, т. 1). Сторонами цієї додаткової угоди вказані ОСОБА_4 і СТОВ «Урожай».

Згідно з пунктом 1 додаткової угоди пункт 8 договору викладено в наступній редакції: «8. Договір укладено на 10 (десять) років (з моменту державної реєстрації додаткової угоди). після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.».

Пунктом 2 додаткової угоди передбачено викладення пункту 9 договору у новій редакції: «9. Орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі та розмірі 3 % від проведеної нормативної грошової оцінки земельної ділянки.».

Додаткова угода містить підпис орендодавця - ОСОБА_4, та підпис уповноваженої особи орендаря, СТОВ «Урожай», і його печатку.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи від 18 листопада 2016 року № 192, проведеної на підставі ухвали районного суду, досліджуваний підпис, розташований в графі «ОСОБА_4» додаткової угоди від 05 травня 2011 року до договору оренди землі, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою.

Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Договір оренди землі укладається у письмовій формі та за бажанням сторін може бути посвідчений нотаріально. Договір оренди землі (у редакції, що була чинна на час укладення оспорюваного правочину) набирає чинності з моменту його державної реєстрації (статті 14, 18, 20 цього Закону).

Відповідно до частини другої статті 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами (частина другастатті 207 ЦК України).

Частиною першою статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Статтею 208 ЦК України встановлено, що правочини між фізичною та юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі.

Частиною першою статті 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Судами під час розгляду справи встановлено, що оспорювана додаткова угода, укладена від імені ОСОБА_4, підписана не нею, а іншою особою. Відповідач не оспорив висновок експертизи і не заявляв клопотання про призначення додаткової/повторної експертизи.

Таким чином, зазначена додаткова угода була укладена без волевиявлення ОСОБА_4, тому суди дійшли правильного висновку про недійсність зазначеного договору землі на підставі частини третьої статті 203 та частини першої статті 215 ЦК України.

Крім того, СТОВ «Урожай» заявило про застосування наслідків спливу позовної давності (а. с. 30, т. 1).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Встановивши, що орендну плату ОСОБА_4 отримала в 2011 році на підставі договору оренди землі, який вона укладала у 2006 році, й дізналася про порушення своїх прав лише у грудні 2012 року з усного повідомлення відповідача під час врегулювання іншого трудового спору, суди, правильно застосувавши норми матеріального права, дійшли до обґрунтованого висновку, що ОСОБА_4 звернулась до суду у листопаді 2015 року в межах строку позовної давності.

При цьому ОСОБА_4 довела належними доказами наявність підстав для визнання додаткової угоди від 05 травня 2011 року до договору оренди землі недійсною.

Обставини щодо звернення ОСОБА_4 до суду з позовом після спливу позовної давності, на які посилається СТОВ «Урожай» у касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій, при їх дослідженні були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_4, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, від 18 липня 2006 року).

Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення, а доводи касаційної скарги щодо їх необґрунтованості є безпідставними.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

У частині третій статті 436 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Урожай» залишити без задоволення.

Заочне рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 15 червня 2017 року залишити без змін.

У зв'язку із закінченням касаційного провадження поновити виконання заочного рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 10 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк