Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 336/5497/16-ц

провадження № 61-30792 св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

УсикаГ. І. (суддя-доповідач), Кузнєцова В. О., Олійник А. С.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року у складі судді Наумова О. О. та рішення Апеляційного суду Запорізької області

від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів: Кримської О. М., Гончар М. С., Подліянової Г. С.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернувся з позовом до ОСОБА_5 про визнання права власності у порядку спадкування за законом та визнання дійсним правочину про відмову від прийняття спадщини.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер його батько ОСОБА_6, до складу спадщини після смерті якого входила квартира АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_6 є його син (брат позивача) ОСОБА_7, дружина ОСОБА_5 та він.

У встановлений законодавством строк він звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, відповідач постійно проживала з його батьком на момент відкриття спадщини, а тому також прийняла спадщину на підставі частини третьої статті 1268 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України).

На момент відкриття спадщини після смерті батька, ОСОБА_7 перебував в Ізмаїльському слідчому ізоляторі № 22 (далі - ІСІ № 22) та відмовився від прийняття спадщини на його користь, про що подавав заяви від 24 січня

2008 року, 21 лютого 2008 року,15 квітня 2008 року, однак справжність його підпису на цих заявах начальник ІСІ № 22, як уповноважена на те особа, посвідчити відмовився.

11 лютого 2008 року під час судового засідання в Іллічівськом місцевому суді Одеської області за звинуваченням ОСОБА_7, його брат публічно висловив бажання написати заяву про відмову від спадщини на його користь, що зафіксовано в протоколі судового засідання.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер, а тому особисто підтвердити відмову від прийняття спадщини на його користь неможливо.

Посилаючись на наведені обставини та на те, що він отримати свідоцтво про право на спадщину не може, оскільки правовстановлюючі документи на квартиру знаходять у відповідача, яка заперечує його право на спадщину, просив, з урахуванням уточнених позовних вимог, визнати дійсним правочин про відмову ОСОБА_7 від прийняття спадщини на його користь, та визнати за ним право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_2.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня

2017 року позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року, право власності на ? частину квартири АДРЕСА_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що спадкоємець ОСОБА_7 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_6 чи відмову від неї не звертався, а посилання позивача щодо відмови начальника ІСІ № 22 посвідчити його заяву про відмову від спадщини на користь

ОСОБА_4 не знайшли свого підтвердження. Волевиявлення спадкоємця на прийняття чи відмову від спадщини повинно бути виражене у формі, встановленій законодавством, тоді як до П'ятої запорізької нотаріальної контори ОСОБА_8 не надсилав заяв про відмову від прийняття спадщини, і перешкод вчинити такі дії судом не встановлено.

Урахувавши, що спадковим майном після смерті спадкодавця є квартира АДРЕСА_2, яку прийняли два спадкоємці першої черги: позивач та відповідач, суд визнав за кожним із них право власності на ? частку спірної квартири у порядку спадкування за законом.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 18 липня 2017 року апеляційну скарну ОСОБА_4 відхилено, рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність позивачем вільного волевиявлення його брата ОСОБА_7 на подання заяви про відмову від прийняття спадщини.

У касаційній скарзі, поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у жовтні 2017 року, ОСОБА_4 просив скасувати рішення судів попередніх інстанцій, та ухвалити нове рішення, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що його брат ОСОБА_7написав відповідні заяви про відмову від спадщини на його користь та передав їх йому особисто, оскільки начальник ІСІ № 22 відмовився сприяти йому у їх оформленні та пересиланні, однак суд не надав належної оцінки зазначеним обставинам, внаслідок чого невірно встановив обставини справи. Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд зазначив про відсутність права у начальника права засвідчувати справжність підпису, тоді як суд першої інстанції дійшов протилежних висновків. Його брат не міг самостійно відправити лист до нотаріально контори, оскільки листування здійснювалось лише з дозволу адміністрації слідчого ізолятора, яка такий дозвіл не надавала. При цьому, відповідно до чинного на той момент законодавства начальник ІСІ № 22 не мав права посвідчувати справжність підпису, у побаченні з нотаріусом йому було відмовлено. Під час судового засідання, яке відбулося 11 лютого 2008 року його брат особисто висловив бажання оформити заяву про відмову від прийняття спадщини на його користь, що підтверджується протоколом судового засідання у кримінальній справі № 0. Таким чином висновки судів про відсутність доказів на підтвердження наявності вільного волевиявлення ОСОБА_7 щодо розпорядження спадковим майном не відповідають фактичним обставинам справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

25 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, ЦПК України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК Україниу суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Судами установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер батько позивача (чоловік відповідача) ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина на квартиру АДРЕСА_2.

Спадкоємцями першої черги є: ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 (син спадкодавця).

11 січня 2008 року ОСОБА_5 звернулась до П'ятої запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті

ОСОБА_6, а 05 лютого 2008 року з відповідною заявою звернувся

ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_7 помер, за життя у встановлений частиною першою статті 1270 ЦК України шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини не звертався.

Згідно з частиною першою статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріуса або в сільських населених пунктах - уповноваженій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Частиною другою статті 1274 ЦК України передбачено, що спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

За змістом частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин повинен вчинятися у формі, встановленій законом та має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним (частини третя - п'ята статті 203 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 204 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

За змістом пункту 207 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 03 березня 2004 року N 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за N 283/8882 (далі Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій), письмова заява про прийняття спадщини та відмову від неї подається спадкоємцем особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова права, а спадкоємцю пропонується надіслати заяву, оформлену належним чином, або прибути особисто до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою. Не допускається прийняття заяв про прийняття спадщини, про відмову від неї або заяв про їх відкликання, складених від імені спадкоємців їх представниками, що діють на підставі довіреностей. Неповнолітня особа має право подати заяву про прийняття спадщини без згоди своїх батьків або піклувальника. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, за відсутності заяви від їх імені про відмову від спадщини. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини або про відмову від неї, може відкликати її протягом строку, установленого для прийняття спадщини.

Обгрунтовуючи свої вимоги позивач посилався на те, що наявність волевиявлення ОСОБА_7 відмовитися від спадщини підтверджується переданими йому трьома заявами про відмову від спадщини від 24 січня

2008 року, 21 лютого 2008 року ,15 квітня 2008 року, які були адресовані П'ятій запорізькій державні нотаріальній конторі, але з незалежних від його брата обставин не були направлені адресату. Наявність волевиявлення щодо укладення такого правочину підтверджено було й ним особисто 11 лютого

2008 року в судовому засіданні у кримінальній справі. У касаційній скарзі зазначав, що наведеним обставинам суди не надали належної оцінки.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (частина перша статті 58 ЦПК України 2004 року та частина друга статті 59 ЦПК України 2004 року).

Відповідно до положень частин першої-четвертої статті 212 ЦПК України

2004 року суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справ доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що за життя спадкоємець ОСОБА_7 у встановлені законом строк та порядку не направляв до нотаріальної контори заяву про відмову від спадщини, а відтак встановити справжність його намірів та наявність волевиявлення на вчинення такого правочину, є неможливим.

Будь-яких доказів, за наявності яких суд беззаперечно міг би встановити дійсність волевиявлення ОСОБА_7 на відмову від належної йому частки у спадковому майні не надано. Самі по собі посилання на наявність перешкод у посвідченні підпису, незаконність дій начальника ІСІ № 22 не є переконливими оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Посилання заявника на те, що його брат ОСОБА_7 висловлював своє волевиявлення про відмову від належної йому частки у спадковому майні на користь заявника, заявивши про це в судовому засіданні у кримінальній справі, суди обгрунтовано не прийняли до уваги, оскільки письмової заяви особисто чи письмової заяви з належно посвідченим його підписом, як це передбачено Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій, він до нотаріальної контори не подавав.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди ОСОБА_4 з мотивами оскаржуваних судових рішень, однак на правильність висновків судів вони не впливають, оскільки вирішуючи спір, з дотримання вимог статей 212-215, 315 ЦПК України 2004 року суди попередніх інстанцій повно, всебічно та об'єктивно з'ясували обставини справи, вірно встановили правовідносини, що склалися, надали належну оцінку наявним у справі доказам, та обгрунтовано відмовили у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 31 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області ввід 18 липня 2017року залишити без змін.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. І. Усик

В.О. Кузнєцов

А.С. Олійник