Справа № 357/1303/14-ц Головуючий у І інстанції Бондаренко О. В.
Провадження № 22-ц/780/2238/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 56 21.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 червня 2018 року апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Лівінського С.В., Приходька К.П.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу справиза апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки недійсними, застосування наслідків недійсності правочину, повернення сплачених коштів та зобовязання вчинити дії,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки недійсними, застосування наслідків недійсності правочину, повернення сплачених коштів та зобовязання вчинити дії.

Позовна заява мотивована тим, що27 лютого 2008 року між ним та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКІБ «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», було укладено договір кредиту №388/02/08-Ж, відповідно до пункту 1.1 якого банк надав йому у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 47 600 доларів США зі сплатою 12,5% процентів річних з кінцевим строком повернення 26 лютого 2028 року. Того ж дня на забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором кредиту від 27 лютого 2008 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір №09/1-28, за умовами якого він передав в іпотеку банку трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка належить йому на праві власності. Також 27 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір поруки, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобовязалася перед банком відповідати за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту разом з нарахованими відсотками.

Позивач вважав, що пункт 1.1 договору кредиту № 388/02/08-Ж від 27 лютого 2008 року суперечить ч.1 ст.524 ЦК України, ч.2 ст.533 ЦК України, оскільки положеннями цих норм закону встановлено, що зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, якщо у зобовязані визначено грошовий еквівалент у іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначаться за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. На думку позивача вказані обставини свідчать про порушення банком істотної умови, встановленої у пункті 1.1 цього договору. У звязку з цим позивач змушений був сплачувати відповідачу визначену суму в іноземній валюті, купуючи її за комерційним курсом у відповідача, який більший за офіційний курс. Вказував, що отримання споживчого кредиту в іноземній валюті ставить його у вкрай невигідне положення, так як заробітну плату він отримує в гривнях.

Також позивач зазначав, що вказаний договір кредиту суперечить вимогам ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», постанові Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки банк не надав йому у письмовій формі усю необхідну інформацію про умови кредитування. Оспорюваний договір кредиту містить істотний дисбаланс прав і обовязків його сторін на користь банку, а також несправедливі умови по відношення до позичальника. Оскільки кредитний договір передбачає плату за обслуговування кредиту, плату за укладання додаткових договорів до основного договору, штрафні санкції та за дострокове погашення кредиту формули зі змінними величинами, то позивач вважав, що такі умови суперечать ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» та є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Крім того, вказував, що ПАТ «Укрсоцбанк»штучно завищило процентну ставка по кредиту при проведенні платежів за користування кредитом, внаслідок чого позивач сплачував зайві кошти по завищеним процентам.

З урахуванням уточнення позовних вимог, ОСОБА_2 просив:

- визнати недійсним договір споживчого кредиту № 388/02/08-Ж від 27 лютого 2008 року, укладений між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» з моменту його укладення;

- визнати недійсним іпотечний договір № 09/І-28 від 27 лютого 2008 року та договір поруки № 04/П-6 від 27 лютого 2008 року;

- застосувати наслідки недійсності правочину (реституцію) та зобов'язати відповідача здійснити коригуючі операції щодо віднесення грошових сум, сплачених позивачем на виконання договору споживчого кредиту № 388/02/08-Ж від 27 лютого 2008 року в рахунок повернення (погашення) основної суми боргу (тіла кредиту), а саме, 44 264,55 доларів США, з яких: 34946,55 доларів США проценти за користування кредитом, 9 318 доларів США тіло кредиту;

- повернути позивачу кошти, сплачені відповідачу в день укладення кредитного договору, а саме, 4 918 грн. 60 коп., з яких: 2 403 грн. 80 коп. - комісія за ведення кредитної справи; 2 379 грн. 80 коп. - оплата послуг банку; 100 грн. - комісія за моніторинг предмету застави; 35 грн. - комісія за перевірку поручителя);

- зобовязати приватного нотаріуса Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_4 виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеку та заборону відчуження нерухомого майна, яке було передано в іпотеку за іпотечним договором № 09/І-28 від 27 лютого 2008 року - трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2018 року в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час укладення оспорюваного договору кредиту № 388/02/08-Ж від 27 лютого 2008 року сторони досягли згоди з усіх його істотних умов договору щодо валюти кредитування та умов, пов'язаних з валютними ризиками. При цьому банк надавав позивачу документи, які передували укладенню договору кредиту, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, про що зазначено у договорі та додатках до нього, де міститься повна інформація стосовно умов кредитування. Позивач не відкликав своєї згоди на укладення договору кредиту, використав кредитні кошти для придбання майна та сплачував кредитні кошти більше п'яти років. В свою чергу ПАТ «Укрсоцбанк»виконало вимоги позивача щодо зміни відсоткової ставки, здійснило корегуючи операції щодо віднесення нарахованих додатково до вказаної в договорі кредиту відсоткової ставки коштів на погашення основної суми боргу, на певний період звільнило позивача від погашення заборгованості по кредиту, змінило графік погашення кредиту та збільшило строк його дії. За таких обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорюваний договір кредиту, іпотечний договір та договір поруки, не суперечать вимогам цивільного законодавства України, Закону України «Про захист прав споживачів», відповідають вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників цих правочинів.

Не погоджуючись із заочним рішенням суду першої інстанції,ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, щосуд першої інстанції не звернув уваги на те, що в оспорюваному договорі кредиту не визначено ціну договору у відповідності до вимог цивільного законодавства України та відсутні будь-які попередження про валютні ризики, що призвело до порушень прав позивача та зробило споживчий кредит обтяжливим і вкрай невигідним. Вказує, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позивач неодноразово звертався до банку з листами про надання йому інформації про споживчий кредит, а також заперечення позивача про те, що додаток до договору про розрахунок сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, ним не підписувались та другий примірник позивачем не отриманий. Крім того, зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідачем штучно завищена процентна ставка по кредиту при проведенні платежів за користування кредитом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ПАТ «Укрсоцбанк» зазначає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, оскільки наведені в ній обставини були предметом дослідження у суді першої інстанції, яким суд дав належу правову оцінку. Вказує, що заочне рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції без змін.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення судових повісток.

21 червня 2018 року до апеляційного суду Київської області надійшла заява позивача ОСОБА_2 про розгляд справи без його участі.

Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 27 лютого 2008 року між АКІБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_2 укладено договір кредиту №388/02/08-Ж, відповідно до пункту 1.1 якого банк надав ОСОБА_2 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 47 600 доларів США зі сплатою 12,5% процентів річних та наступним порядком погашення суми основної заборгованості щомісяця до 20-го числа: починаючи з березня 2008 року по січень 2028 року включно по 198 доларів США, з кінцевим терміном повернення останньої його частини в сумі 278 доларів США не пізніше 26 лютого 2028 року.

Відповідно до пункту 1.2 договору кредиту, позичальнику кредит наданий на придбання нерухомого майна - трьохкімнатної квартири, житловою площею 44,9 кв.м., загальною площею 62,3 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3.

Відповідно до заяви про видачу готівки №1 від 27 лютого 2008 року ОСОБА_2 отримав 47 600 доларів США, що еквівалентно 240 380 грн., видача коштів з позичкового рахунку на придбання житлової нерухомості згідно договору кредиту №388/02/08-Ж від 27 лютого 2008 року за розпорядженням від 27 лютого 2008 року.

14 лютого 2008 року перед укладенням договору кредиту ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» із запитом на отримання кредиту в розмірі 47 600 доларів США зі сплатою 12,5% річних на строк 240 місяців для придбання трьохкімнатної квартири АДРЕСА_4, підписавши який, він засвідчив факт надання йому банком повної, достовірної та вичерпної інформації про особу та місце знаходження банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту (а.с.69-70, т.2).

На забезпечення виконання зобовязань за договором кредиту між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 було укладено іпотечний договір №09/1-28, за умовами якого позивач передав банку в іпотеку трикімнатну квартиру АДРЕСА_5, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу №1022 від 27 лютого 2008 року.

Відповідно до пункту 1.3 іпотечного договору вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 282 800 грн., що за офіційним курсом гривні до долару США, встановленим Національним банком України на день укладання цього договору становить 56 000 доларів США.

21 лютого 2008 року між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3 укладено договір поруки №04/П-6, відповідно до умов якого ОСОБА_3 зобовязалася перед банком в повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником зобовязань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування укладеним між позичальником та кредитором.

Додатковою угодою №1 від 02 квітня 2009 року, укладеною між сторонами, внесено зміни до договору кредиту від 27 лютого 2008 року, а саме, збільшено термін кредитування та встановлено кінцевий термін повернення кредиту - 26 лютого 2029 року.

01 квітня 2010 року позивач ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» із заявою про надання йому відстрочки погашення тіла кредиту терміном на 18 місяців згідно договору кредиту від 27 лютого 2008 року та подав заяву про по можливість повернення йому процентної ставки 12,5 % у звязку із зниженням облікової ставки Національним Банком України до 10, 25% (а.с.102-103, т.2).

Згідно протокольного рішення кредитного комітету приватних клієнтів та малого бізнесу №30 від 20 квітня 2010 року ОСОБА_2 надано відстрочку сплати тіла кредиту за договором кредиту від 27 лютого 2008 року на 18 місяців з дати реструктуризації, починаючи з 19-го місяця з дати реструктуризації погашення рівними частинами в сумі, що дорівнює залишку заборгованості за кредитом поділеному на кількість місяців, що залишилась до закінчення терміну користування кредитом.

28 квітня 2010 року між сторонами укладено договір про внесення змін №2 до договору кредиту від 27 лютого 2008 року, згідно з яким змінено графік погашення заборгованості по кредиту, який становить 44 517 доларів США.

Обґрунтовуючи вимоги позову, ОСОБА_2 вказував, що пункт 1.1 договору кредиту № 388/02/08-Ж від 27 лютого 2008 року про те, що банк надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 47 600 доларів США суперечить ч.1 ст.524 ЦК України, ч.2 ст.533 ЦК України. Також зазначав, що договір кредиту суперечить вимогам ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», постанові Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», оскільки банк не надав йому у письмовій формі усю необхідну інформацію про умови кредитування. Оспорюваний договір кредиту містить істотний дисбаланс прав і обовязків його сторін на користь банку, а також несправедливі умови по відношення до позичальника.

Згідно з вимогами ст.ст.6 і 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ч.ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1 - 3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

У частинах 1-5 ст. 203 ЦК України закріплено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.

Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У силу ст.629 ЦК України договір є обовязковий для виконання сторонами.

Згідно зі ст.192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Частинами 1, 2 ст.533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Колегія суддів вважає, що положення чинного законодавства хоча й визначають національну валюту як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобовязань в іноземній валюті, що узгоджується з висновками Верховного Суду, які містяться у постанові від 14 лютого 2018 року у справі № 61-5479 св 18.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що як вбачається з договору кредиту від 27 лютого 2008 року саме з такими умовами кредитування погодився позивач.

Заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що з огляду на правила дії законів у часі недодержання вимог ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання недійсними умов кредитного договору, укладеного 27 лютого 2008 року до набрання чинності цих змін.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що в оспорюваному договорі кредиту не визначено ціну договору у відповідності до вимог цивільного законодавства України та відсутні будь-які попередження про валютні ризики, що призвело до порушень прав позивача та зробило споживчий кредит обтяжливим і вкрай невигідним, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

При цьому, колегія суддів враховує, що ризик зростання курсу іноземної валюти стосується обох сторін та міг бути передбачений позивачем.

Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладення кредитного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Частиною 2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинній на час укладення кредитного договору, передбачено, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати детальнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Зважаючи на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, установивши характер спірних правовідносин та дослідивши наявні в справі докази, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для визнання договору кредиту від 27 лютого 2008 року недійсним, оскільки під час його укладення було дотримано вимог цивільного законодавства України, зокрема, ЦК України, Закону УкраїниЗакону України «Про захист прав споживачів», постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

При цьому, суд першої інстанції правильно послався на те, що під час укладення оспорюваного договору кредиту № 388/02/08-Ж від 27 лютого 2008 року сторони досягли згоди з усіх істотних його умов та визначили: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування кредитом строк і порядок повернення кредиту, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. При цьому сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач особистим підписом засвідчив, що він ознайомився та погодився з умовами цього договору, отримавши грошові кошти в кредит у порядку, передбаченому пунктом 2.1 договору кредиту і протягом тривалого часу виконував свої обов'язки за договором щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування кредитом.

Також судом вірно зазначено, що позивач не відкликав своєї згоди на укладення договору кредиту, використав надані йому банком кредитні кошти за цільовим призначенням для придбання майна, яке предметом іпотечного договору. В свою чергу ПАТ «Укрсоцбанк»виконало вимоги позивача щодо зміни відсоткової ставки, здійснило корегуючи операції щодо віднесення нарахованих додатково до вказаної в договорі кредиту відсоткової ставки коштів на погашення основної суми боргу, на певний період звільнило позивача від погашення заборгованості по кредиту, змінило графік погашення кредиту та збільшило строк його дії.

З наведених вище підстав доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не прийняв до уваги, що позивач неодноразово звертався до банку з листами про надання йому інформації про споживчий кредит, не заслуговують на увагу. До того ж, з матеріалів справи вбачається, що 14 лютого 2008 року перед укладенням договору кредиту ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «Укрсоцбанк» із запитом на отримання кредиту, підписавши який, він засвідчив факт надання йому банком повної, достовірної та вичерпної інформації про особу та місце знаходження банку та про всі умови отримання, користування та повернення кредиту.

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання недійсними іпотечного договору та договору поруки, укладених на забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором кредиту від 27 лютого 2008 року.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що відповідачем штучно завищена процентна ставка по кредиту при проведенні платежів за користування кредитом, є необґрунтованими, оскільки як вбачається з оскаржуваного заочного рішення суду вказані обставини були предметом дослідження у суді першої інстанції, однак не знайшли свого підтвердження.

Таким чином, заочне рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 06 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді