Дата документу 16.03.2018 Справа № 554/6477/16-ц
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 березня 2018 року Справа № 554/6477/16-ц
Провадження № 2/554/323/2018
Октябрський районний суд м. Полтави в складі :
Головуючого судді Тімошенко Н.В.
При секретарі Безугла В.О.
За участю представника позивача ОСОБА_1
Відповідачки ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою виконуючого обов»язки головного лікаря Полтавського обласного центру медико соціальної експертизи до ОСОБА_2, головного редактора Інтернет видання «Полтавщини» ОСОБА_3
про визнання інформації недостовірною та зобов»язання спростувати недостовірну інформацію, -
В С Т А Н О В И В :
До суду надійшла позовна заява виконуючого обов»язки головного лікаря Полтавського обласного центру медико соціальної експертизи до ОСОБА_2, головного редактора Інтернет видання «Полтавщини» ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною та зобов»язання спростувати недостовірну інформацію.
У вказаній статті зокрема зазначено:
- Наразі у МСЕК сидить пан ОСОБА_5, який збудував там корупційні потоки.»
- Він там, як Полтавська народна республіка якась, Постанови Кабміну та Президента України не виконує, «оптимізує» структуру, лікарняні не виплачуються, допомога соціально незахищеним верствам не надається.
- Більше того ОСОБА_5 роздає вказівки, щоб мені у медзакладах не надавали допомоги.
Вказані вище заяви ОСОБА_4 зробила особисто під диктофонний запис.
Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні правопорушення ОСОБА_5 до відповідальності за вчинення корупційних правопорушень не притягався.
Листом від 21.07.2016 року вих. № 6108/115/24/02-2016 слідчим управлінням ГУНП в Полтавській області було повідомлено про відсутність кримінальних проваджень щодо посадових осіб МСЕК за статтею 366 КК України - службове підроблення.
Таким чином, поширена ОСОБА_2 негативна інформація про вчинення протиправних дій, зокрема вчинення дій, які містять у собі ознаки складу корупційних правопорушень, складу злочинів, передбачених чинним Кримінальним кодексом України є недостовірною.
Щодо тверджень ОСОБА_2 про те, що « ОСОБА_5 роздає вказівки, щоб мені у медзакладах не надавали допомоги», зазначив, що до його посадових обов'язків не належить надання будь-яких вказівок медичним закладам.
Вважає поширену ОСОБА_2 24.06.2016 року Інтернет видання «Полтавщина» інформацію про ОСОБА_5 - виконуючого обовязки головного лікаря Полтавського обласного центру медико - соціальної експертизи, є негативною, недостовірною, такою, що порушує його особисті неманнові права на повагу до гідності, честі та ділової репутації, а тому такою, що підлягає спростуванню.
-«Наразі у МСЕК сидить пан ОСОБА_5, який збудував там корупційні потоки.
-«Він там, як Полтавська народна республіка якась, Постанови Кабміну та Президента України не виконує, «оптимізує» структуру, лікарняні не виплачуються, допомога соціально незахищеним верствам не надається.
«Більше того ОСОБА_5 роздає вказівки, щоб мені у медзакладах не надавали допомоги.».
Зобов'язати ОСОБА_2 (Україна, Полтавська область, Полтавський район, с. Розсошенці, вул. Пушкіна, 60) на наступний календарний день з дня набрання рішенням суду законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом особистого звернення до Інтернет - видання «Полтавщина» із заявою такого змісту:
-«Наразі у МСЕК сидить пан ОСОБА_5, який збудував там корупційні потоки.''
-«Він там, як Полтавська народна республіка якась, Постанови Кабміну та Президента України не виконує, «оптимізує» структуру, лікарняні не виплачуються, допомога соціально незахищеним верствам не надається.
-«Більше того ОСОБА_5 роздає вказівки, щоб мені у медзакладах не надавали допомоги.» з подальшим оприлюдненням спростування на сайті Інтернет - видання «Полтавщина» в день звернення ОСОБА_2 із заявою.
В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та прохав задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 заперечувала проти задоволення позовних вимог прохала відмовити за безпідставністю.
Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, зі слідуючих підстав.
Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34).
Відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію.
Відповідно до статті 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу.
Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення.
Відповідно до статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.
Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію.
Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом.
Якщо відповідь та спростування у тому ж засобі масової інформації є неможливими, у зв'язку з його припиненням, така відповідь та спростування мають бути оприлюднені в іншому засобі масової інформації, за рахунок особи, яка поширила недостовірну інформацію.
Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила.
Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.
Відповідно до пункту 15 постанови Пленуму Верхового Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:
а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь- який спосіб;
б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;
в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності;
г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Під поширенням інформації слід розуміти:опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.
Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).
Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.
Відповідно до статті 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.
Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верхового Суду України від 27.02.2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально- етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об'єктів судового захисту.
-під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності;
-з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка грунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло;
-під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків.
Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами.
У відповідності до ЗУ «Про інформацію в системному аналізі вбачається, що коли мова йдеться про спростування інформації, поширеної у ЗМІ, весь інформаційний масив слід поділяти на наступні категорії: власне інформацію (фактичні дані) та оціночні судження.
Так, в своїх письмових твердженнях стороною позивача не визначено та в ході судового розгляду не надано на адресу суду належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження визначення природи походження інформації у контексті ЗУ «Про інформацію».
Так, у відповідності до ст. 1 даного Закону: інформація - будь-які фактичні відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді.
З аналізу даної норми закону вбачається, що інформація по своїй суті повинна містити певні факти, на основі яких можна робити висновки та приймати рішення.
При цьому, даним Законом дано визначення поняттю оціночним судженням, що у відповідності до ст. 20 Закону «Про інформацію» вказує, що оціночним судженням, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно - стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.
Таким чином, з аналізу даної норми Закону, оціночні судження, на відміну від інформації не містять в собі фактів та не несуть в собі навантаження, оскільки носять оціночний характер та є по своїй природі судженням з того чи іншого приводу.
Законодавцем між даними поняття проведено чітку грань, з метою надання зокрема журналістам ( авторам) засобам інформації в умовах побудови демократичної, розвиненої держави з пріоритетом розвитку саме європейських принципів розуміння суспільства, свободи слова та поглядів, що виключає відповідальність автора , на відміну від подання та висвітлення відповідних фактів, які відповідають дійсності, що тягнуть за собою наслідки.
При цьому, слід вказати про те, що оціночні судження по своїй природі спрямовані на загал та на сприйняття аудиторією, загалом даної інформації, а інформація, це фактичні дані, які тягнуть за собою відповідні наслідки та засвідчують певні факти.
Дані висновки суду, знайшли своє відображення у ч. 1 ст. ЗО ЗУ «Про інформацію», де визначено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлювання оціночних суджень.
Таким чином, оціночні судження не підлягають доведенню їх правдивості, а отже і не підлягають спростуванню.
Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлювання думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється ст. 10 Конвенції про захист праві основоположних свобод людини ( ратифікованою ЗУ від 17.07.1997 року № 475/97-ВР).
Однак, навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, для оспорюваного висловлювання, залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням , може бути перебільшеним за відсутності будь - якого фактичного підгрунття. Тобто, факти можна підтвердити, а підтвердження оціночних суджень є нездійсненим ( ухвала від 03.08.2016 року у справі № 380/1571/15ц).
У відповідності до п. 19 Постанови Пленуму ВССУ від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» судам роз 'яснено, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки, поширені в засобах масової інформації, принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вони вправі скористатися наданим їй ч. 1 ст. 277 ЦК України та відповідним законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи ( ст. 37 Закону «Про пресу», ст.. 65 ЗУ «Про телебачення і радіомовлення») у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку.
У відповідності до п. 15 Постанови Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року визначено поняття недостовірної інформації, за яким недостовірна інформація розуміється, як інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).
Керівництвом слідчого управління на запит в.о. головного лікаря Полтавського обласного центру МСЕК ОСОБА_5 повідомлено, що протягом 2015 -2016 років досудове розслідування відносно посадових осіб Полтавського обласного центру медико-соціальної експертизи проводилось та 31.03.2016 року слідчим управлінням ГУНП було спрямовано до суду кримінальне провадження за підозрою лікаря ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України.
Крім того, в.о. головним лікарем обласного Центру МСЕ ОСОБА_5 був направлений лист за № 1096 від 01.10.2015 року головному лікарю 1-ої міської клінічної лікарні м. Полтави, в якому зазначено «У зв»язку з цим, по завершенню обстеження ОСОБА_2 прошу не направляти її на МСЕК, як було зазначено у нашому листі від 17.09.2015 року № 1047, а інформувати обласний центр МСЕ для вирішення питання по суті .» (а.с. 166)
З огляду на виклад тексту оспорюваної позивачем інформації судом встановлено, що дані публікації не містять фактів у розумінні та наведеному визначенні ЗУ « Про інформацію», а є по своєму змістовому навантаженню оціночними судженнями, що виключають по своїй природі доведення правдивості даної інформації. При цьому, дані оціночні судження не містять тверджень зазначених позивачем у позові.
Зважаючи те, що позивач розцінює дані судження такими, що порушують його честь та гідність, суд приходить до висновку про те, що стороною не вірно вибрано спосіб захисту, оскільки щодо оціночних суджень у розумінні ЗУ «Про інформацію», норми даного закону є нормами прямої дії, які визначають спосіб захисту щодо оціночних суджень виключно шляхом надання відповіді, а також у вигляді висловлювання власного тлумачення справи у тому ж самому ЗМІ, тим самим обґрунтовуючи безпідставність поширених стосовного нього суджень. Дані висновки суду узгоджуються з положенням частини 2 статті ЗО ЗУ «Про інформацію».
Так, у відповідності до частини 2 статті 30 ЗУ «Про інформацію» визначено, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність , честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо субєктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижують гідність, честь чи ділову репутацію. На особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов язок відшкодувати завдану моральну шкоду.
Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що суду слід уважно розрізняти факти і оціночні судження.
У свою чергу ЄСПЛ у своєму рішенні у справі «ТОВ «Весті» й Ухов проти Росії» встановив відсутність порушень cm. cm. б, 10 Конвенції [10]. Підставою звернення до ЄСПЛ стало судове рішення, яким було задоволено позов про захист честі й гідності, відповідачами в якому й були заявники. У заяві скаржники посилались на порушення cm. 10 Конвенції, проте суд у своєму рішенні звернув увагу на те, що ця норма спрямована на захист саме тих осіб, які розповсюджують суспільно значиму інформацію, проте водночас діють добросовісно та з урахуванням точних і достовірних даних, а також правил журналістської етики. Відповідно до висновків ЄСПЛ cm. 10 Конвенції водночас як надає право особам вільно виражати свої погляди, так і покладає на них обовязок і відповідальність за розповсюдження інформації, котра має значний суспільний інтерес. У такому випадку змістом поширеної інформації було те, що культурний проект, котрий займався збором коштів, міг їх незаконно присвоїти, у свою чергу правдивість цієї інформації заявники не змогли довести в суді.
Суд також дійшов висновку, що поширена інформація не мала зв 'язку з особами, щодо яких вона була поширена. У свою чергу застосування здогадок та припущень, що така інформація є достовірною, не може вважатися виправданим у контексті можливості поширення такої інформації.
Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивач є публічною особою, яка обіймає від повільну керівну посаду та відповідно відіграє роль у суспільному житті, тому надання оцінки у формі суджень, міркувань, думок є нормою публічної діяльності і дані норми є загальноприйнятими та такими, що закріплені у декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації.
Аналізуючи наявні в матеріалах справи та зважаючи на характер спірних правовідносин, суд приходить до переконливого висновку про те, що публікація
є оціночними судженнями, які не є предметом судового захисту, оскільки по своїй природі є думками, переконаннями, надання критичної оцінки певних фактів і недоліків, які є висловлюванням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, та які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій
практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, що свідчить про безпідставність та надуманість.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 12,13, 206, 264-265, 279 ЦПК України, Закону України «Про інформацію», Постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд, -
В И Р І Ш И В :
У задоволенні позовної заяви виконуючого обов»язки головного лікаря Полтавського обласного центру медико соціальної експертизи до ОСОБА_2, головного редактора Інтернет видання «Полтавщини» ОСОБА_3 про визнання інформації недостовірною та зобов»язання спростувати недостовірну інформацію відмовити.
Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Полтавської області шляхом подачі апеляційної скарги у 30- денний термін. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Суддя Н.В. Тімошенко