У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 2-3948/2005

Провадження № 22-ц/4815/135/18

Головуючий у суді першої інстанції: Куцоконь Ю.П.

Рішення суду першої інстанції ухвалене повним

текстом у м. Рівне Рівненської області 05.03.2005 р.

об 11 год. 35 хв.

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Боймиструк С.В., Бондаренко Н.В.

секретар судового засідання: Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_2;

відповідач: Виконавчий комітет Рівненської міської ради;

представники учасників справи:

позивача: адвокат Власик Вікторія Яківна;

відповідача: відсутній;

особи, яка не брала участі у справі, ОСОБА_4 - адвокат Созонюк Тарас Миколайович,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду від 5 березня 2005 року,

в с т а н о в и в:

У березні 2005 року в суд звернувся ОСОБА_2 із позовом до Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання права власності на самочинне будівництво. Мотивовано позов тим, що він, будучи власником земельної ділянки по АДРЕСА_1, без отримання у встановленому порядку дозволу відповідача, продовжував будівництво житлового будинку. Відповідного дозволу відповідач не дає, посилаючись, що даний об'єкт є самочинним будівництвом.

Рішенням Рівненського міського суду від 5 березня 2005 року позов задоволено, визнано за позивачем право власності на незавершений будівництвом самочинний житловий будинок на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та зобов'язано Міськвиконком видати позивачу в установленому чинним законодавством порядку дозвіл на продовження будівництва житлового будинку на земельній ділянці по АДРЕСА_1.

На рішення суду ОСОБА_4 як особа, яка не брала участі в справі, подала апеляційну скаргу, де покликалася на неправильне застосування норм матеріального права і порушення норм процесуального права.

На її обґрунтування зазначала, що вона разом із сестрою є єдиними спадкоємцями за законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 свого батька - ОСОБА_6 Після відмови нотаріуса у прийнятті спадщини вона дізналася, що власником земельної ділянки по АДРЕСА_1 є позивач, станом на 31 грудня 2012 року право власності на будинковолодіння чи незавершене будівництво за цією адресою зареєстроване не було, а належність будівельних матеріалів при будівництві розташованого на цій ділянці об'єкта нерухомого майна документально не підтверджено. Оскільки невдовзі після переходу земельної ділянки від спадкодавця до ОСОБА_2 27 січня 2005 року готовність незавершеного будівництвом будинку складала 35 відсотків, тому ОСОБА_4 вважала, що її батько брав участь у його будівництві. Тобто будівельні матеріали і конструктивні елементи, що використані при будівництві у наведеній частці, належали ОСОБА_6 Таким чином, застосування вимог ст. 376 ЦК України до відносин, що виникли, є помилковим, адже вони регулюються правилами ст. 392 ЦК України, які лише підтверджують існуюче право власності.

На її думку, судом залишено без уваги і норми ст.ст. 328, 331, 335 ЦК України, які необхідно було застосувати. Крім цього, правові позиції Верховного Суду України, що зафіксовані у постановах від 07.10.2015 року у справі №6-1622цс15 та від 24.06.2015 року у справі №6-318цс15, роз'яснення п. 15 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вказують про помилковість висновків суду щодо застосування ст. 376 ЦК України в редакції, що діяла на час ухвалення оскаржуваного рішення. Також не враховано і положення ст. 9 Закону України "Про архітектурну діяльність" в редакції, що діяла на той самий час, а також ст. 24 Закону України "Про планування і забудову територій".

На її думку, Міськвиконком є неналежним відповідачем, оскільки не міг порушити прав позивача на незавершене будівництво житлового будинку АДРЕСА_1.

Помимо наведеного, в провадженні Рівненського міського суду знаходиться цивільна справа за її позовом до позивача про визнання права власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи, що були використані в процесі будівництва незавершеного будинку по АДРЕСА_1.

Зважаючи на викладене, просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухваливши нове - про відмову ОСОБА_2 в задоволенні позову.

У поданому відзиві ОСОБА_2, вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просив залишити його без змін, а апеляційну скаргу - відхилити. При цьому посилався на пропущення строку на апеляційне оскарження без поважних причин, позаяк про існування рішення суду вона дізналася ще 3 лютого 2017 року. Також не визнає, що незавершений житловий будинок будувався ОСОБА_6 Переконаний, що будівництво здійснювалося виключно ним та його батьками, що засвідчено постановою про адміністративне правопорушення від 13.06.2005 року №63. Ним же 6 вересня 2005 року отримано дозвіл на продовження виконання будівельних робіт №291.

Погоджувався, що між ним і ОСОБА_4 на даний час існує судовий спір, однак ОСОБА_6 28 грудня 2004 року подарував йому земельну ділянку по АДРЕСА_1, а 2 березня 2005 року надав свою згоду на визнання права власності на незавершений будівництвом житловий будинок за вказаною адресою. Ці обставини вказують не лише про відсутність його заперечень, а поготів - про згоду на визнання за позивачем речових прав на земельну ділянку і незавершений будівництвом об'єкт нерухомості.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників справи та їх представників, перевіривши матеріали справи та доводи ОСОБА_4, колегія суддів прийшла до висновку про закриття апеляційного провадження у справі.

Як убачається з матеріалів справи, 28 грудня 2004 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, за умовами якого дарувальником подаровано на користь позивача як обдаровуваного, який прийняв у дар, земельну ділянку площею 413 кв.м з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, що розташована в АДРЕСА_1. Земельна ділянка належала дарувальнику на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, що виданий йому на підставі рішення Рівненської міської ради від 18 жовтня 1996 року №152 та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю і на право постійного користування землею, догорів оренди землі №3768.

Договір посвідчений нотаріально і зареєстровано в реєстрі за №2611 (а.с. 3-3, зв.).

Відповідно до зазначеного договору у лютому 2005 року (день вказано нерозбірливо) на користь ОСОБА_2 Рівненським міським головою видано новий правовстановлюючий документ - державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2 з тим самим цільовим призначенням і щодо тієї ж площі (а.с. 4-5, зв.).

В подальшому, 2 березня 2005 року ОСОБА_6 складено заяву про давання ним своєї згоди на визнання права власності на незавершений будівництвом житловий будинок по АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_2 Заява посвідчена нотаріально і зареєстровано в реєстрі за №385 (а.с. 8).

Вважаючи, що на земельній ділянці в АДРЕСА_1, ним продовжується будівництво житлового будинку без отримання в установленому порядку відповідного дозволу, що є об'єктом самочинного будівництва, 1 березня 2005 року в суд звернувся ОСОБА_2 з позовом до Виконавчого комітету Рівненської міської ради по визнання за ним права власності на незавершений будівництвом самочинний житловий будинок та зобов'язання видати йому дозвіл на продовження будівництва.

5 березня 2005 року з твердженнями і вимогами позивача погодився Рівненський міський суд, задовольнивши позов.

20 липня 2018 року на рішення суду першої інстанції ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, де вказувала про вирішення ним питання про її права і обов'язки як дочки ОСОБА_6, а саме спадкоємця юридичних повноважень на будівельні матеріали по АДРЕСА_1.

Між тим, колегія суддів з доводами апеляційної скарги погодитися не може.

На а.с. 27 міститься копія свідоцтва про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 (повторне) серії НОМЕР_3, що видане 2 квітня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Рівненського міського управління юстиції.

Факт перебування ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у родинних відносинах як дочки і батька не оспорюється і стверджується свідоцтвом про її народження, виданого 19.03.1985 року Відділом загс м. Рівне, та свідоцтвом про її шлюб серії НОМЕР_4, що видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції (а.с. 28, 29).

Державним нотаріусом Другої Рівненської державної нотаріальної контори відмовлено ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про спадщину за законом на будівельні матеріали, що були використані під час будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1, про що надано відповідне повідомлення №1492/02-14 від 10.11.2016 року. Відмову нотаріусом обґрунтовано відсутністю документального підтвердження належності зазначених будівельних матеріалів ОСОБА_6 (а.с. 34).

Колегією суддів також не заперечується, що ОСОБА_4 прийняла спадщину після смерті свого батька. Однак доказів про ті обставини, що будівельні матеріали належали на день відкриття спадщини саме спадкодавцю та вони входили до складу спадщини після смерті ОСОБА_6 нею надано не було, матеріали справи не містять і їх не було здобуто апеляційним судом.

Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обв'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють чи припиняють права та обов'язки цих осіб, тому апеляційний суд вважає, що рішенням Рівненського міського суду від 5 березня 2005 року зазначені питання щодо ОСОБА_4 не вирішувалися.

Згідно з п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває провадження, зокрема якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки такої особи не вирішувалося.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

Тому доводи особи, що подала апеляційну скаргу, на необхідність та вимушеність захисту її прав, порушуючи тим самим права позивача, є неприйнятними для апеляційного суду.

Керуючись ст.ст. 362, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Рівненського міського суду від 5 березня 2005 року закрити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено: 27.11.2018 о 16 год. 50 хв.

Головуючий:

Судді: