РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 листопада 2018 року

м. Рівне

Справа № 572/456/18

Провадження № 22-ц/4815/74/18

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Ковальчук Н. М.

суддів: Бондаренко Н. В., Гордійчук С. О.

секретар судового засідання - Шептицька С. С.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 22 травня 2018 року у складі судді Слободянюка Б.К., ухвалене в м. Сарни Рівненської області об 11 год. 15 хв.,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання 37/100 частин житлового будинку як окреме домоволодіння. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що є власником 37/100 частини садибного (індивідуального) житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_3 яка належить їй на підставі договору дарування, а їй належить земельна ділянка площею 0,0304га, розташована в АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. 22 січня 2015 року рішенням №113 виконавчого комітету Сарненської міської ради Рівненської області житловому будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 присвоєні адреси : ОСОБА_1 - АДРЕСА_2; ОСОБА_2 - АДРЕСА_1.. Покликаючись на те, що вона як власник квартири для отримання дозволу для реєстрації в належній їй квартирі члена сім'ї, для отримання дозволу на проведення добудови до житлового будинку або надвірних будівель змушена отримувати дозвіл другого співвласника, який не дає такого погодження, просила суд визнати належну їй 37/100 частину житлового будинку, розташовану в АДРЕСА_3 як окреме домоволодіння; зобов'язати Сарненську міську раду присвоїти належній їй частині житлового будинку, розташованого в АДРЕСА_3, окремий номер.

Рішенням Сарненського районного суду Рівненської області від 22 травня 2018 року у задоволенні вказаного позову відмовлено.

Рішення суду вмотивовано тим, що позивачкою не надано доказів того, що відповідач по справі не дав своєї згоди на виділення її квартири в окреме домоволодіння та на погодження меж земельної ділянки, як не надано доказів і того, що вона з питання приватизації земельної ділянки зверталася до органів місцевого самоврядування, та що існує експертний висновок про можливість виділення її квартири в окреме домоволодіння, і що належна позивачу 37/100 частина домоволодіння є ізольованою від 63/100 частини, що належать відповідачу (має окремий вихід, окремі системи енерго- і водозабезпечення, має окрему адресу) і є технічна можливість виділення її в натурі з об'єкту нерухомого майна та припинення права спільної часткової власності на неї та що виділ частки майна позивачки не порушує прав інших співвласників на володіння, користування та розпорядження належними їм частками в зазначеному домоволодінні.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, неповним з'ясуванням фактичних обставин справи, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі зазначає, що судом при ухваленні рішення не було враховано, що належна їй частина домоволодіння знаходиться в одноповерховому житловому будинку. Має окремий вхід, забезпечена окремими комунікаціями, незалежними від другого співвласника земельна ділянка огородження, на її ім'я заведена будинкова книга, а за використану воду та електроенергію вона розраховується окремо від відповідача. Додає, що на належну їй земельну ділянку площею 0,0304 га, виданий Державний акт на право власності серії НОМЕР_1 на ім'я ОСОБА_2 та в нотаріальному порядку перереєстрований на її ім'я згідно договору дарування від 02.08.2012р.. Вказує, що за згодою відповідача в належній їй частині будинку були зареєстровані її син, невістка та внук. Пояснює, що з метою проведення капітального ремонту частини будинку та дотримання вимог закону щодо отримання згоди на такі дії другого співвласника, в усній формі нею було запропоновано відповідачу визнати належні їм частки домоволодіння окремим, на що відповідач не погодився, а також відмовився надати письмову відмову, що і змусило її звернутися до суду з даним позовом. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 вважає рішення суду законним та обґрунтованим, а апеляційну скаргу - безпідставною, у зв'язку з чим просить оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_2.

Право власності позивачки ОСОБА_1 на спірну нерухомість підтверджується договором дарування земельної ділянки від 02.08.2012 року, згідно якого ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0304 га, що розташовану за адресою: АДРЕСА_3 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд; договором дарування 37/100 частини житлового будинку з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_3; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27729064.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Сарненської міської ради від 22.04.2015 року №113 об'єкту нерухомого майна - житловому будинку, що знаходиться по АДРЕСА_3 присвоєно номери: частині ОСОБА_1 - АДРЕСА_2, частині ОСОБА_2 - АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння користування і розпорядження своїм майном.

Стаття 321 ЦК України декларує непорушність права власності та встановлює, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала про те, що як власник квартири змушена отримувати дозвіл другого співвласника для отримання дозволу для реєстрації в належній їй квартирі члена сім'ї, для отримання дозволу на проведення добудови до житлового будинку або надвірних будівель, і що такого дозволу інший співвласник - ОСОБА_2 не дає такого погодження.

Разом з тим, жодних доказів того, що відповідачем по справі не надано згоди на виділення квартири в окреме домоволодіння, позивачкою не надано. Більш того, відсутні докази на підтвердження її звернень до органів місцевого самоврядування з питання приватизації земельної ділянки, доказів технічної виділення її квартири в окреме домоволодіння, включаючи і підтвердження того, що належна їй частина домоволодіння є ізольованою від частини відповідача, а також доказів, що таке можливе виділення її частки в натурі з об'єкту нерухомого майна не порушує прав інших співвласників на володіння, користування та розпорядження належними їм частками в зазначеному домоволодінні.

Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з'ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов'язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв'язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Сарненського районного суду Рівненської області від 22 травня 2018 року залишити без зміни.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 03 грудня 2018 року.

Головуючий суддя підпис Ковальчук Н. М.

Судді: підпис Бондаренко Н. В.

підпис Гордійчук С. О.

Копія вірна: суддя-доповідач Ковальчук Н. М.