Справа № 200/3481/18
Провадження № 2/200/2210/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2018 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:головуючого судді Женеску Е.В.

з участю секретаря Санжаровської Я.В.

представника відповідача: ОСОБА_1

розглянувши у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, треті особи: Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

01 березня 2018 року позивач ОСОБА_2 від свого імені особисто та як законний представник ОСОБА_3 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Дніпровської міської ради, треті особи: Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позову посилається на те, що 22 листопада 1997 року позивач ОСОБА_2 та ОСОБА_5 уклали шлюб. Від шлюбу мають сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. 24.11.2003 року на підставі договору купівлі-продажу ними було придбано нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1, яка була оформлена на ОСОБА_5. Після реконструкції, 02.11.2005 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення від 27.10.2005р. №4370 було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Інженерна, буд. 4, прим. 62. 22.02.2014 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано. 19 червня 2016 року ОСОБА_5 помер. Позивачі звернулись до приватного нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 з заявами про видачу свідоцтва про право власності на ? частку на вказане нежиле приміщення та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на вказане нежиле приміщення, однак нотаріусом було відмовлено у видачі зазначених свідоцтв в зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на нежиле приміщення.

З урахуванням викладеного, позивачі просять суд визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках по 1/2 право власності на нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів за адресою: м. Дніпро, вул. Інженерна, буд. 4, прим. 62.

Відповідач 16 квітня 2018 року надав суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги не визнає, зокрема, зазначив, що позивачами не доведено факту наявності спору з Дніпровською міською радою. Крім того, зазначив, що нотаріусом було правомірно відмовлено у видачі свідоцтва про спадщину через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів та позивачами пропущено строк для прийняття спадщини. В зв'язку з чим просить відмовити у задоволенні позову.

Позивачі та їх представник в судове засідання не з'явились, представник позивача надав суду заяву, в якій просив розглянути справу в їх відсутність, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судовому засіданні надав суду пояснення аналогічні викладеним у відзиві та зазначив, що предмет спору між сторонами відсутній, відповідач права та законні інтереси позивачів не порушував, відсутні докази про звернення позивача до відповідача та обґрунтовану відмову відповідача, в зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову.

Третя особа приватний нотаріус ДМНО ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про дату судового засідання сповіщалась належним чином, просила справу розглянути в її відсутність.

Суд заслухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Судом встановлено наступне.

Позивач ОСОБА_2 22 листопада 1997 року зареєструвала шлюб із ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про одруження.

Позивач ОСОБА_3 є рідним сином ОСОБА_2 та ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КИ №198016 від 19 листопада 2002 року.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 лютого 2014 року, яке набуло законної сили 22.02.2014 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було розірвано.

19 червня 2016 року ОСОБА_5 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія I-КИ №668911.

Після його смерті залишилося майно - нежиле приміщення, магазин непродовольчих товарів, яке знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Інженерна, буд. 4, прим. 62.

Вказане нежиле приміщення належить ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане 02.11.2005 року виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради на підставі рішення від 27.10.2005р. №4370.

Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 29.01.2018р. №26/02-31 ОСОБА_2 було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на ? частки спірного майна та постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 від 21.02.2018р. №29/02-31 ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірне майно, яке залишилось після смерті ОСОБА_5, оскільки у відповідності до вимог п.4.15 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України передбачено, що видача свідоцтва здійснюється після подання правовстановлюючих документів. Заявниками вказаного документу подано не було.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами (п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України, п. 19 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»).

У відповідності з ч. 1 ст. 71 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст.1220 ЦК України, спадщина відкривається після смерті особи.

Відповідно до вимог ч.1 ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

У відповідності до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до вимог ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги.

Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.

У відповідності до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Відповідно до п.4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до п.4.18 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз'яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.

Відповідно до ч.1 ст. 1226 ЦК України частка у спільній сумісній власності спадкується на загальних підставах.

Відповідно до ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

За нормами ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності на інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, та відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України: права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Згідно зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам.

Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з дня державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, серед іншого: свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п.п.14.15, 4.18 глави 10 розділу 11 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Відповідно до п.23 Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Відповідно до ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа (фізична, юридична) має конституційне право на судовий засіб захисту.

Таким чином, в зв'язку з тим, що оформити свої права у нотаріальному порядку позивачі не мають можливості, їх права підлягають судовому захисту.

Обов'язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду, порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Контитуції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджене порушення було обґрутованим.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану субєктивних прав та обовязків особи, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов'язку.

Отже, здійснюючи передбачене статтею 55 Контитуції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, а суд, вирішуючи спір, зобов'язаний надати суб'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Так, якщо особа вважає, що її суб'єктивне право у певних правовідносинах не може бути реалізоване належним чином, або на неї протиправно поклали певний обов'язок, така особа має право звертатися за судовим захистом.

В разі відповідного звернення особи суд повинен розглянути питання про наявність порушеного суб'єктивного права заявника у конкретних правовідносинах і на підставі цього вирішити спір.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України).

Згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України.

Відповідно до п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року N 11, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, ;an=308">69 СК ч. 3 ст. 368 ЦК) відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

На підставі п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації…

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ст. 64 СК України, дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до статті 70 цього ж Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

В силу ст. 71 СК України...присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою...

Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-1У "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до Протоколу N 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом N 11 - стаття 5, про рівноправність кожного з подружжя кожен із подружжя у відносинах між собою користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України N 475/97-ВР від 17.07.97 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.91 року у справі "ОСОБА_6 Девелопментс ЛТД" ті інші проти Ірландії" зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 19.09.2012 року N 17-рп/2012 у справі за конституційним зверненням приватного підприємства "ІКІО" щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України, право подружжя на поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя.

Таким чином, в зв'язку з тим, що оформити свої права у нотаріальному порядку позивачі не мають можливості, їх права підлягають судовому захисту.

З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 141, 259, 263 ЦПК України, ст.ст. 368, 372, 392, 1216, 1217, 1218 1220, 1223, 1226 ЦК України, ст.ст. 60, 61, 63, 68, 69, 70, СК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 в інтересах якого діє його законний представник ОСОБА_2 до Дніпровської міської ради, треті особи: Відділ реєстрації майнових прав Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) право власності на 1/2 частину нежилого приміщення №62, магазин непродовольчих товарів, поз.1-3, загальною площею 43.0м.кв., ганок літ. А на першому поверсі житлового будинку літ. А-5, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Інженерна, буд. 4, прим. 62.

Визнати за ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2) право власності на 1/2 частину нежилого приміщення №62, магазин непродовольчих товарів, поз.1-3, загальною площею 43.0м.кв., ганок літ. А на першому поверсі житлового будинку літ. А-5, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Інженерна, буд. 4, прим. 62 після смерті померлого 19.06.2016 року ОСОБА_5 в порядку спадкування за законом.

Стягнути з Дніпровської міської ради на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 2498,80 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подаєтьсябезпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Пунктом 15.5 Перехідних положень ЦПК Українипередбачено, що апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Суддя: Е.В. Женеску