Справа № 357/5404/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2018 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Бондаренко О. В. ,

при секретарі - Бондаренко Н. В.,

за участю представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду № 4 цивільну справу за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», яке з 29.05.2018 року змінило назву на Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», звернувся суду з даним позовом 17.05.2018 року обґрунтовуючи тим, що відповідно до укладеного договору № б/н від 23.11.2007 року ОСОБА_2 отримала кредит у розмірі 11900,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою, Тарифами банку складає між нею та банком договір. Позичальник зобов'язалась погашати своєчасно заборгованість за кредитом та відсотками, але своїх зобов'язань не виконала, станом на 03.04.2018 року має заборгованість перед банком в сумі 33 373 грн. 05 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 2390 грн. 37 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 14 515 грн. 52 коп., заборгованість за пенею - 14 639 грн. 87 коп., а також штрафи: штраф фіксована частина - 250 грн., штраф процентна складова - 1577 грн. 29 коп. Відповідач добровільно відмовляється виконувати умови договору, тому позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом в сумі 33 373 грн. 05 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1762 грн. 00 коп.

Ухвалою суду від 01.06.2018 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

В судове засідання представник позивача не з'явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, до позову додано клопотання представника позивача, за довіреністю у справі, ОСОБА_3, про розгляд справи у відсутності представника банку, позовні вимоги позивач підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилася, про день розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Представник відповідача, згідно довіреності, ОСОБА_1 в судовому засіданні позов не визнав та пояснив, що в заяві є неточності в підписанні, оскільки в заяві зазначена дата підписання 06.02.2008 року, а не 23.11.2007 рік. Кредитний ліміт заявник просила 500 грн., а не 11900 грн. Позивачем не дотримано вимоги ст. ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» та Постанови правління НБУ від 10.05.2007 року за № 168. Договір повинен бути оформлений в письмовій формі, але Банк не надав докази, того що відповідач отримувала дані «Умови та правила», а підпис відповідача у наданих позивачем до позову Правил відсутній. Розрахунок заборгованості, складений Банком в односторонньому порядку без погодження з відповідачем, не завірений належним чином і не підтверджений первинними бухгалтерськими документами, отже не є безпосереднім доказом існування заборгованості. З розрахунку вбачається, що була видана картка «Універсальна», яка була погашена, а потім була видана картка «Голд» по якій проводились поповнення депозитного рахунку. Розрахунок датований з 26.01.2008 року, а заява на видачу кредиту підписана у лютому 2008 року. Позивач не довів позовні вимоги згідно норм ЦПК України, тому просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України).

Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України).

За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов'язків ( ст. 11 ЦК України).

Згідно ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Судом встановлено, що 06.02.2008 року між Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 був укладений договір № б/н, шляхом заповнення та підписанням анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг, відповідно до якої відповідач підписавши дану заяву погодилась на Умови та правила надання банківських послуг, тобто був укладений договір, згідно якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту в розмірі 500 грн. на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць, щомісячна комісія 1%. Кредитка «Універсальна» «55 днів пільгового періоду» (а.с.60).

Тобто, з 06.02.2008 року між ПАТ «КБ Приватбанк» та ОСОБА_2 виникли договірні відносини щодо користування відповідачем кредитними коштами в межах кредитного ліміту у розмірі 500 грн.

З копії заяви доданої позивачем до позову ( а.с.8, 60), вбачається, що кредитна карта та ПІН клієнт ОСОБА_2 отримала 06.02.2008 року, а позивач у позові вказує, що рахунок було відкрито 23.11.2007 року.

Позивачем не надано до суду жодних доказів укладання 23.11.2007 року між сторонами та відповідно отримання позичальником ОСОБА_2 кредитних коштів, з наданням їй банківських Умов послуг, Пам`ятки клієнта і Тарифів, що в сукупності із Заявою свідчило про укладений в належній формі договір між сторонами про надання банківських послуг.

Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Зокрема, Верховний Суд України встановив, що виходячи з правового аналізу вказаних норм, умови надання споживчого кредиту фізичним особам не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що в подальшому такі умови не змінювалися (в зв'язку із чим такі умови не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами договору).

Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не могла бути перешкодою для неврахування інтересів відповідача при вирішенні спору.

Заява не свідчить про укладення кредитного договору, оскільки в заяві вказана дата отримання відповідачем картки та ПІН 06.02.2008 року, через два з половиною місяці після відкриття рахунку, тобто істотних умов договору не досягнуто. Надана позивачем копія витягу з Умов та правил надання банківських послуг, не може підтверджувати факт існування боргу, оскільки в цих документах немає жодного посилання на відповідача.

Також, наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг не містить ніяких посилань на те в якій саме редакції (на яку дату) надані такі умови - тим самим не доводить для суду, що саме в цій редакції діяли такі умови станом на день відкриття рахунку та укладення договору між сторонами.

Крім того, в порушення як наведених вище вимог Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, так і ст. ст.628, 638 Цивільного кодексу України, позивачем не надано примірника Тарифів банку який підписаний відповідачем.

Ні позовна заява, ні надані позивачем докази по справі взагалі не містять посилання на те, який же саме тип банківської картки був виданий відповідачу, оскільки відсутній витяг із Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна».

З огляду на такі обставини, суд приходить до висновку, що факт укладення договору між позивачем і відповідачем є непідтвердженим доказами достатніми у їх сукупності.

Позивач на підтвердження своїх позовних вимог надає розрахунок за договором між Приватбанком та клієнтом ОСОБА_2 №б/н від 23.11.2007 станом на 31.05.2015 року, а також станом на 03.04.2018 року.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 23.11.2007 року укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_2 (а.с.4.5) вбачається, що станом на 31.05.2015 року заборгованість відповідача за договором становить 13 922 грн. 02 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 11 749 грн. 26 коп., 345 грн. 47 коп. - заборгованість за процентами, 345 грн. 47 коп. - несплачені проценти на поточну заборгованість. З 26.01.2008 року діяла процентна ставка (поточна заборгованість) - 22,80% та процентна ставка (прострочена заборгованість) - 22,80%, з 01.01.2013 року процентна ставка була встановлена по 30%, з 01.09.2014 року - по 34,80%, і з 01.04.2015 року - по 43,20%.

А також, з наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором №б/н від 23.11.2007 року укладеного між ПриватБанком та ОСОБА_2 (а.с.6-7) вбачається, що станом на 03.04.2018 року заборгованість відповідача за договором становить 33 373 грн. 05 коп., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом - 2 390 грн. 37 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом - 14 515 грн. 52 коп., заборгованість за пенею - 14 639 грн. 87 коп., а також штрафи: штраф фіксована частина - 250 грн., штраф процентна складова - 1827 грн. 29 коп. Процентна ставка з 01.06.2015 року по 03.04.2018 рік становив з 2,50 % до 3,50%.

Однак, Умовами вказаного договору передбачено встановлення відповідачу кредитного ліміту у розмірі 500 грн. зі сплатою 1,9% відсотка за користування кредитними коштами на місяць на залишок заборгованості.

Суд критично оцінює доводи позивача щодо обґрунтування заборгованості, оскільки з дослідження змісту наявних у справі документів в розрахунках зазначені різні процентні ставки та різні суми кредитного ліміту.

Судом встановлено, що користуватися кредитними коштами відповідач почала лише 31.05.2011 року, коли зняла готівку у розмірі 156 грн., що зазначено у вказаних банківських розрахунках, а станом на 31.05.2015 року заборгованість за кредитом почала становити 11 749 грн.26 коп., тобто Банком було збільшено кредитний ліміт (а.с.4).

Як вбачається з п.1.1.7.11 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг ПриватБанку, що надані позивачем до позову, передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Відповідно до п. 1.1.3.2.4 Умов та правил надання банківських послуг передбачено, що Банк має право, змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому Банк, за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов'язаний не менше ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком, згідно з п.1.1.3.1.9 Договору. Якщо протягом 7 днів Банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. Право зміни розміру наданого на платіжну картку кредиту (кредитного ліміту) Банк залишає за собою в однобічному порядку, за власним рішенням Банку та без попереднього повідомлення клієнта.

Відповідно до п.1.1.5.1 Умов та правил надання банківських послуг, сторони несуть відповідальність за належне виконання своїх обов'язків відповідно до законодавства України та умов Публічного договору.

Пунктом 1.1.6.1 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено, що зміни до цих Умов і Правил надання банківських послуг вноситься Банком щомісяця в однобічному порядку у випадках, не заборонених чинним законодавством України.

Пунктом 1.1.6.2 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено, що у тих випадках, коли в односторонньому порядку внесення змін неможливо, Банк повідомляє клієнтів про внесення зміни шляхом використання наступних каналів зв'язку: 1.1.6.2.1 Офіційний сайт Банку: www.privatbank.ua, розміщення інформації у відділенні Банку.

Відповідно до п.2.1.1.5.4 Умов та правил надання банківських послуг, передбачено, що при незгоді зі змінами Правил та/або Тарифів Банку звернутись в Банк для розірвання цього Договору та погасити перед Банком заборгованість, у тому числі і заборгованість, що утворилась протягом 30 днів з моменту повернення Карток, виданих Держателю і його Довіреною особам. При незгоді зі списанням коштів по Картрахунку інформувати письмово Банк про це протягом тридцяти п'яти днів з моменту списання (у разі якщо вирішення питання передбачає розгляд письмової заяви).

Позивачем не надано до суду жодного доказу про надіслання позивачу інформації щодо зміни кредитного ліміту.

Крім цього, варто зауважити, що розрахунок заборгованості оформлений не належним чином, в ньому не зазначено прізвища посадової особи, яка має право складати такий розрахунок, підпису цієї особи та печатки банку, що не відповідає нормативним вимогам до оформлення документів, закріплених в ДСТУ 4163-2003 «Вимоги до оформлення документів», затверджених наказом Держспоживстандарту України №55 від 17.04.2003 року.

Тому, суд не приймає даний доказ наданий позивачем з підстав, які були зазначені вище, оскільки зазначена в ньому інформація не пояснює природу виникнення у відповідача боргу в розмірі 33 373 грн. 05 коп.

Також, позивачем не доведено дотримання вимог п.3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного Банку України 10.05.2007 року № 168 ( чинній на момент підписання заяви про надання кредитних коштів) та ст.ст.11,18 Закону України «Про захист пав споживачів», щодо надання позичальнику попередньої інформації про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту та отримання її письмового підтвердження про ознайомлення з вищенаведеною інформацією, досягнення між сторонами усіх істотних умов договору, та не доведено підстави нарахування штрафів в розмірі, який перевищує 50% розміру наданого кредиту.

Частиною 1,2,3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що позивачем не обґрунтовано належність кожного з наданих ним доказів на підтвердження його вимог.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, судові витрати згідно Закону України «Про судовий збір» та ст. 141 ЦПК України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 11, 259,526, 610, 611, 627,634, 1054 ЦК України, ст.ст. 4, 12, 76 - 81, 258, 259, 264 - 265, 268, 274-279, 354, 355 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 26.11.2018 року.

СуддяО. В. Бондаренко