Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 367/7330/15-ц

провадження № 61-13641св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 грудня 2015 року у складі судді Саранюк Л. П. та рішення апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року у складі колегії суддів: Суханової Є. М., Журби С. О., Мережко М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_5 заборгованість за попереднім договором у розмірі 799 452,57 грн, штраф за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання відповідно до пункту 6 договору у розмірі 10 % від суми зобов'язання - 79 945,25 грн, проценти за користування коштами - 222 679,91 грн, 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання - 48 887,07 грн, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги фахівця в галузі права, - 10 000, 00 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що 19 жовтня 2012 року між ним та ОСОБА_5 був укладений попередній договір, відповідно до пункту 1 якого останній зобов'язався у строк до 30 червня 2013 року укласти з ним договір купівлі-продажу частини житлового будинку, а саме: квартири АДРЕСА_1

На виконання умов пункту 2 договору в якості авансового платежу ним сплачено відповідачеві грошову суму у розмірі 297 262, 87 грн, що на момент передачі складало еквівалент 37 190,40 дол. США і становило повну суму вартості зазначеної вище квартири.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 не виконав взятих на себе зобов'язань, ухиляється від укладення основного договору, на неодноразові вимоги повернути суму авансу з урахуванням штрафу не реагує, просив позов задовольнити.

Враховуючи, що договором був передбачений еквівалент в іноземній валюті, вважає, що відповідач зобов'язаний повернути йому грошову суму у гривні, яка відповідає еквіваленту долара США згідно з офіційним курсом Національного банку України на момент пред'явлення позову.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 аванс, сплачений за попереднім договором, у розмірі 297 262,87 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 штраф у розмірі 10 % від суми зобов'язання, який становить 29 726,20 грн.

У задоволенні решти вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Оскільки між сторонами договір купівлі-продажу нерухомого майна укладено не було, суд дійшов висновку про те, що передані позивачем кошти за попереднім договором підлягають поверненню у тому ж розмірі, в якому були сплачені. Також стягненню підлягають 10 % від суми зобов'язання відповідно до пункту 2 цього договору.

Інші вимоги не передбачені попереднім договором, тому не підлягають задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 грудня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив із недоведеності та безпідставності позовних вимог з огляду на те, що підписання належного договору купівлі-продажу квартири відбулося не з вини відповідача, а з вини позивача, який відмовився від запропонованого йому об'єкта нерухомості. Суд зазначив, що відповідач виконав умови попереднього договору та надав зазначену у ньому квартиру у користування позивачу, а в подальшому й у власність.

У липні 2016 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_4 подав касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.

Зокрема, апеляційний суд, визнавши суму, передану на виконання умов попереднього договору, авансом, зазначив, що відсутні документальні підтвердження проведення фінансових операцій. Крім того, висновок апеляційного суду про передачу відповідачем квартири позивачу, від якої він відмовився внаслідок технічних недоліків, зроблений на припущеннях, оскільки жодного документа, який би підтверджував факт передачі або відмови від прийняття матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції, встановивши наявність факту сплати авансу за умовами договору та дійшовши висновку про його повернення, не застосував до даних правовідносин положення статті 533 ЦК України, норми статті 625 ЦК України, у зв'язку з чим безпідставно відмовив у стягненні 3 % річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, а також неправомірно відмовив стягненні процентів за користування коштами відповідно до статті 536 ЦК України.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав заперечення на касаційну скаргу, в яких просить залишити без змін рішення апеляційного суду як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 367/7330/15-ц передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Зміст позову ОСОБА_3 полягає у вимозі повернення грошових коштів, одержаних від нього відповідачем як попередню оплату в рахунок суми за договором купівлі-продажу квартири, у зв'язку з тим, що основне зобов'язання не виконано.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Установлено, що 19 жовтня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5, від імені якого на підставі нотаріального укладеної довіреності від 10 листопада 2011 року, був укладений та нотаріально посвідчений попередній договір, відповідно до пункту 1 якого ОСОБА_5 зобов'язався в строк до 30 червня 2013 року укласти з ОСОБА_3 договір купівлі - продажу частини житлового будинку, а саме: квартири АДРЕСА_1

На виконання умов пункту 2 цього договору в якості авансового платежу, ОСОБА_3 передано грошову суму у розмірі 297 262, 87 грн, що на момент передачі складала еквівалент 37 190,40 дол. США і становила повну суму вартості зазначеної вище квартири.

Відповідно до пункту 6 договору при невиконанні його умов відповідач зобов'язаний протягом 90 днів після спливу терміну, передбаченого пунктом 1 договору, повернути позивачу суму авансу та сплатити штраф у розмірі 10 % від суми зобов'язання, вказаного у пункті 2 договору.

Згідно з пунктом 8 попереднього договору, якщо за 5 днів після спливу терміну, передбаченого пунктом 1 цього договору, не буде укладено основний договір, або жодна зі сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладання, зобов'язання за цим договором припиняється.

Основний договір купівлі-продажу квартири у встановлені попереднім договором строки укладений не був.

Апеляційний суд на зазначене уваги не звернув, установивши, що отримана відповідачем грошова сума за попереднім договором є авансом, проте договір купівлі-продажу квартири № 22 на вулиці Високій, 10-а, корпус 2 у місті Ірпінь Київської області, який би за своєю формою і змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, зробив помилковий висновок про відсутність підстав для повернення цих грошових коштів.

Крім того, апеляційний суд не врахував вимоги статті 57, частини четвертої статті 60, статті 212 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) про те, що рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення.

Зазначивши, що відповідач виконав умови попереднього договору та надав зазначений у договорі предмет (квартиру за зазначеною вище адресою) у користування (в подальшому й у власність), проте договір купівлі-продажу не був підписаний не з вини відповідача, а з вини позивача, який відмовився від запропонованого йому об'єкта нерухомості, апеляційний суд, при цьому, свої висновки нічим не обґрунтував, не послався на жодний доказ із цього приводу.

Зробивши висновок про перевищення повноважень представника відповідача ОСОБА_7 під час укладення попереднього договору, оскільки довіреність не містила технічних характеристик будинку, апеляційний суд не звернув увагу на те, що на момент його укладення ця довіреність не була відкликана чи скасована.

Наведене свідчить, що апеляційний суд зробив висновки, які не відповідають фактичним обставинам справи, а також не врахував правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі № 6-82цс13 та від 13 лютого 2016 року у справі № 6-176цс12.

Ураховуючи зазначене, судове рішення апеляційного суду не може вважатись законним і обґрунтованим та в силу статті 411 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, під час розгляду якої суду належить урахувати викладене та ухвалити рішення відповідно до установлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 141, 400, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, подану представником ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Київської області від 15 червня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

Судді:Н. О. Антоненко В. І. Журавель

В. М. Коротун

В. І. Крат