ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 листопада 2018 року м. Чернівці

справа № 724/966/18-ц

провадження № 22-ц/822/28/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Половінкіної Н. Ю., Одинака О. О.,

за участю секретаря Андрушків С.П.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, на рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 липня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька (головуючий суддя у першій інстанції - Єфтеньєв О.Г.),

встановив:

21 червня 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька.

Позов обґрунтовувала тим, що з 16 травня 2008 року перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5,ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

На даний час шлюб між сторонами не розірвано, однак подружнім життям вони не проживають більше двох років, спільного господарства не ведуть, подружніх відносин не підтримують. Дитина часто хворіє простудними захворюваннями. На даний час у позивача з'явилася можливість виїхати з дитиною на відпочинок та оздоровлення до Республіки Болгарія, однак відповідач в добровільному порядку відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за кордон.

Вважає, що відмова відповідача надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон його малолітньої дитини, порушує права дитини.

Просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини за кордон без згоди батька, на період 14 календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили, до Республіки Болгарії та Італії через перетин кордону інших країн Шенгенської Угоди.

Рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 липня 2018 року позов задоволено частково.

Надано дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України, без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого в АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1, на період 14 календарних днів, з дня набрання рішенням суду законної сили, до Республіки Болгарії через перетин кордону країн Шенгенської Угоди.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, подав апеляційну скаргу, просить рішення суду першої інстанції скасувати та відмовити у задоволенні позову.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції не вказав конкретний часовий проміжок, оскільки 14 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили, не може вважатися конкретним часовим проміжком.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що 16 травня 2008 року виконавчим комітетом Малинецької сільської ради Хотинського району Чернівецької області зареєстровано шлюб між сторонами. Від шлюбу мають доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утриманні.

На даний час шлюб між сторонами не розірвано, однак подружнім життям сторони не проживають більше двох років.

Звертаючись до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька позивач вказувала, що її донька постійно хворіє, що підтверджується довідкою сімейного лікаря № 80 від 14 червня 2018 року, у зв'язку з чим потребує оздоровлення, однак відповідач у добровільному порядку не надає згоди на виїзд дитини за межі України.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що будь-яких перешкод для оздоровлення малолітньої ОСОБА_5, за межами України, не встановлено, при цьому такий виїзд дитини носить тимчасовий характер і не пов'язаний з виїздом на постійне місце проживання, відповідає її інтересам і водночас не порушує та не обмежує право відповідача на піклування, спілкування чи виховання доньки.

Апеляційний суд погоджується з такими висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків, мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Особа, яка досягла шістнадцяти років, відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а до досягнення шістнадцяти років має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними.

Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року. Частина 2 статті 4 Закону передбачає, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками.

Крім того, відповідно до пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.

Отже, для отримання позитивного рішення в суді стороні необхідно довести ті обставини, що виїзд дитини за кордон буде відповідати їхнім інтересам і надання дозволу сприятиме реалізації прав дітей. Доказами у даній справі є документи, що підтверджують наявність місця проживання, навчання для дитини. Обов'язковим є зазначення періоду, на який надається дозвіл, а також визначення країн, для виїзду до яких дозвіл надається.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір'ю до Республіки Болгарії, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Доводи заявника про те, що суд першої інстанції не вказав часовий проміжок, оскільки 14 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили не може вважатися конкретним часовим проміжком спростовується наступним.

Згідно ст. 251 ЦК України терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.252 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано початок (ст. 253 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи позивачем, з яким погодився суд, визначено початок перебігу строку, 14 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили.

Строк визначений днями відповідає вищезазначеним нормам матеріального права.

У спірному випадку строк визначений днями відповідає статті 253 ЦК України, а його початок визначено з настанням події - набранням рішення законної сили, що узгоджується з правилами статті 253 ЦК України. Щодо закінчення строку, то вказане питання регулюється ст. 254 ЦК України

Інші доводи апеляційної скарги не є суттєвими та правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в інтересах ОСОБА_2, залишити без задоволення.

Рішення Хотинського районного суду Чернівецької області від 17 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення тексту повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 28 листопада 2018 року.

Головуючий (підпис) М. І. Кулянда

судді: (підпис) Н. Ю. Половінкіна

(підпис) О.О. Одинак

З оригіналом згідно: