Справа № 462/6735/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Боровкова Д.О.
Провадження № 22-ц/783/518/18 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді Савуляка Р.В.,

суддів: Мельничук О.Я., Ніткевича А.В.,

секретаря: Куцика І.Б.

з участю: прокурора Панькевича Р.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Львівської місцевої прокуратури №2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2016 року ОСОБА_2 звернулася із зазначеним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона із 2000 року користується гаражем загальною площею 49,7 м.кв за адресою: м. Львів, вул.Бортнянського,23/2. Гараж повністю забезпечений всіма інженерними комунікаціями вентиляція, опалення, електропостачання.

Для встановлення відповідності гаража будівельно-технічним, пожежним та санітарним вимогам нею було замовлено та отримано Технічні висновки гаражу біля будинку №23 по вул.Бортнянського у м. Львові згідно яких загальний стан обстежених конструкцій нормальний і вони не потребують проведення ремонту чи посилення.

З урахуванням зазначених обставин, позивач, на підставі ч.2 ст.328, ч.4 ст.344 ЦК України, просила:

визнати за нею право власності на гараж, який знаходиться біля будинку №23 за адресою: м. Львів, вул.Бортнянського, загальна площа 49,7 кв.м (а.с.3-4).

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на гараж, який знаходиться біля будинку №23 по вул. Бортнянського в м. Львові, загальною площею 49, 7 кв.м.

Рішення суду оскаржила Львівська місцева прокуратура №2.

В апеляційній скарзі посилається на те, що земельна ділянка, на якій розташований гараж за адресою: м. Львів, вул. Бортнянська, 23 відноситься до земель, що не надані у власність чи користування.

Вказує, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивачу в установленому порядку відводилася земельна ділянка під будівництво гаражу або надавався дозвіл на розробку відведення земельної ділянки для експлуатації нерухомого об'єкта.

Зазначає, що відсутні будь-які докази щодо законності (правових підстав) та дати будівництва спірного гаража. Отже, висновок суду щодо побудови гаража в 70-х роках не підтверджено жодним документом та не відповідає обставинам справи.

На думку скаржника є підстави вважати, що позов ОСОБА_2 носить формальний характер, а метою подання позову є не визнання права власності (як наявного), а його набуття - що само по собі є неприпустимим, оскільки набуття права власності регулюється окремими правовими нормами.

Просить рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позову.

Розгляд справи в суді апеляційної інстанції призначався на 03 травня 2018 року та 21 червня 2018 року.

Відповідач ОСОБА_2 двічі належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи, в судові засідання не з»являлася про причини неявки суд не повідомляла.

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника прокурора Панькевича Р.В. на підтримання апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення у межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, а рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям постанови.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_2 добросовісно заволоділа у 2000 році вже збудованим гаражем, який розташований з житловим будинком садибного типу на одній земельній ділянці та призначений для забезпечення власників необхідними засобами благоустрою, відкрито ним володіла одноособово, безперервно протягом 16 років, а також те, що третя особа ОСОБА_3 немає претензій щодо користування, та володіння зазначеним гаражем.

З таким висновком суду повністю погодитися не можна з наступних підстав.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майно протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Володіння вважається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна.

Володіння вважається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред»явлення протягом цього строку позовоу про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України).

Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм (правонаступником) вона є (частина друга статті 244 ЦК України).

Разом із цим, добросовісність свідчить про те,що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном. Тобто, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Судом та матеріалами справи встановлено, що земельна ділянка за адресою: м. Львів, вул.Бортнянського,23, на якій розташовано спірний гараж, є комунальною власністю і відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України перебуває у віданні Львівської міської ради.

В матеріалах справи відсутні докази того, що позивачці в установленому порядку відводилася земельна ділянка під будівництво гаражу або надавався дозвіл на розробку відведення земельної ділянки для експлуатації нерухомого об'єкта.

Вищевказаний факт порушення інтересів територіальної громади м. Львова, від імені та в інтересах якої діє Львівська міська рада, залишився поза увагою суду, а оскаржуване рішення суду про визнання права власності на спірний гараж створило передумови для вибуття цієї земельної ділянки з комунальної власності.

Також, в матеріалах справи відсутні докази щодо законності (правових підстав) та дати будівництва спірного гаража. Висновок суду щодо побудови гаража в 70-х роках не підтверджено належними доказами.

Як убачається з позовних вимог позивача, така зазначила, що більше 16 років відкрито користується гаражем по вул. Бортнянського,23 в м. Львові, а отже набула на такий право власності. Однак, у позовній заяві обґрунтування того, що відповідач порушує чи не визнає зазначеного права на спірний гараж, не вказує. В матеріалах справи відсутні будь-які документальні підтвердження того, що позивач звертався до відповідного компетентного державного органу щодо вирішення питання оформлення права власності, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору.

В матеріалах справи відсутні докази, які б вказували на порушення прав позивача з боку відповідачів - Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради та Львівської міської ради.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 11 ЦК України цивільні права і обов'язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1. ст. 328 ЦК України).

Тобто, потрібно розрізняти випадки, коли визнання є способом захисту права власності, і випадки, коли визнання є способом набуття права власності в судовому порядку. Визнання права власності на річ як спосіб набуття такого права становить зміст перетворювального позову, а визнання наявного права власності - позову про визнання. Так, змістом позову про визнання є вимога до суду про встановлення в рішенні наявності або відсутності право відношення.

Перетворювальні позови - це позови про перетворення наявних правовідносин із відповідачем, що спрямовані на виникнення, зміну або припинення правовідносин. Якщо позови про присудження й про визнання лише констатують наявність правового зв'язку між позивачем і відповідачам, то перетворювальний позов привносить у правову дійсність дещо нове.

У даному випадку позов ОСОБА_2 носить формальний характер, а метою подання позову є не визнання права власності (як наявного), а його набуття - що само по собі є неприпустимим, оскільки набуття права власності регулюється окремими правовими нормами.

Зазначених обставин не врахував суд першої інстанції та дійшов помилкового висновку про задоволення позову.

З урахуванням вищезазначеного, апеляційна скарга Львівської місцевої прокуратури №2 підлягає до задоволення, рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютогго 2017 року скасуванню на підставі пп.1-3 ч.1 ст.376 ЦПК України з прийняттям постанови про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст., 367, 368, 374, пп.1-3 ст.376, ст.ст. 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Львівської місцевої прокуратури №2 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 лютого 2017 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, Львівської міської ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання права власності відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь прокуратури Львівської області 1650 гривень судових витрат.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 26 червня 2018 року.

Головуючий : Савуляк Р.В.

Судді: Мельничук О.Я.

ОСОБА_4