ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1443/18 Справа № 212/3548/18 Суддя у 1-й інстанції - Зімін М. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.

сторони:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Криворізький залізорудний комбінат»,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні, у порядку ч.13 ст. 7, ч.1 ст. 369 ЦПК України, без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами апеляційні скарги позивача ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2 та відповідача Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 вересня 2018 року, яке ухвалено суддею Зіміним М.В. у м. Кривому Розі о 10 годині 04 хвилини та повне судове рішення складено 25 вересня 2018 року, -

ВСТАНОВИВ :

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Криворізький залізорудний комбінат" (надалі - ПАТ «Кривбасзалізрудком») про стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві, посилаючись на отримання нею виробничих травм, що потягли за собою втрату професійної працездатності. Висновком МСЕК у 2004 році їй було первинно встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 40% та визнано людиною з інвалідністю третьої групи. З 2010 року їй встановлено 20 % втрати професійної працездатності безстроково. Висновком МСЕК у 2017 році, при повторному огляді, позивачу було встановлено втрату професійної працездатності в загальному розмірі 35%, з яких первинно: 25 % трудове каліцтво; повторно: 10 % - трудове каліцтво у 2004 році, з 06 лютого 2017 року, безстроково.

Просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 45 000,00 грн. без утримання податку з доходу фізичних осіб та витрати на правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 24 вересня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 24 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1600 грн.

Стягнуто з ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 ставить питання про зміну рішення суду в частині розміру моральної шкоди, стягнутого на користь позивача, просить збільшивши його розмір до заявленого нею у позові, а також збільшити розмір стягнутих витрат на професійну правничу допомогу до заявленого нею у позові. Зокрема, зазначає, що нещасні випадки, які стались з позивачем у 2004 році та у 2014 році, докорінно змінили її життя. Внаслідок травм позивач перенесла хірургічні оперативні втручання, пересувається за допомогою тростини, постійно відчуває біль у колінах, хребті, вночі через приступи судом кінцівок порушується її сон. У зв'язку з отриманими травмами змушена багато часу проводити у лікарнях, приймати велику кількість ліків, відновлення здоров'я позивача неможливе. На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем було надано всі необхідні письмові докази, тому вважає, що вимоги в цій частині повинні бути задоволені повністю.

В апеляційній скарзі відповідач ПАТ «Кривбасзалізрудком» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Вважає, що причиною нещасного випадку, який стався з позивачем 12.04.2004 року є необережність потерпілої, що саме дії позивача знаходяться у причинному зв'язку з нещасним випадком, тому вини відповідача немає, крім того відшкодування моральної шкоди лежить на Фонді соціального страхування України. Також, нещасний випадок, який стався з позивачем 08.09.2014 року не є страховим, причиною настання вказаної події психофізіологічна, а не виробнича, вина підприємства не встановлена. Крім того, відповідач наголошує на тому, що розмір моральної шкоди визначено судом першої інстанції без урахування засад виваженості та розумності, в матеріалах справи відсутні докази підтвердження факту заподіяння позивачу моральної шкоди. Щодо витрат на правничу допомогу, вважає докази, долучені позивачем для обґрунтування та стягнення витрат на правничу допомогу є неналежними.

Відзиви на апеляційні скарги не подано.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України, оскільки ціна позову менше 100 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд вірно встановив обставини справи, дав їм належну оцінку і обґрунтовано, відповідно до норм матеріального і процесуального закону, дійшов висновку, що 12 квітня 2004 року о 22 годині 10 хвилин на підприємстві ВАТ «Криворізький залізорудний комбінат», правонаступником якого є ПАТ «Кривбасзалізрудком», стався нещасний випадок із підземною стволовою ОСОБА_1, внаслідок якого остання отримала розрив власної зв'язки правого надколінника. Згідно п.10 Акту № 3 про нещасний випадок на виробництві від 06.08.2004 року зазначено, що особами, які допустили порушення законодавства про охорону праці є ОСОБА_1 - стволова дільниці №10, яка порушила п.7.4 «Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників ВАТ «КЗРК» та ст.14 Закону України «Про охорону праці» (а.с.10-11).

Випискою з акту огляду ЛЕК за №027581 від 08.12.2004 року ОСОБА_1 при первинному огляді визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% у зв'язку з трудовим каліцтвом та встановлена третя група інвалідності з 08.12.2004 по 01.01.2006. Визначено потреби у додаткових видах допомоги: медикаментозне, стаціонарне лікування, санаторно-курортне лікування (а.с.96).

Згідно акту форми Н-1 №31-24 від 26.09.2016 року про нещасний випадок, пов'язаний з виробництвом, що стався 08.09.2014 року з потерпілою ОСОБА_1, складеного на ПАТ «Кривбасзалізрудком» зазначено, що причиною нещасного випадку є: психофізіологічна подія. Відповідно до п.10 вказаного Акту особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці, або орган, який проводить розслідування відсутні (а.с.12-15).

Відповідно до Акту форми Н-5, про проведення спеціального розслідування нещасного випадку, що стався 08 вересня 2014 року о 23 годині 15 хвилин на ПАТ «Кривбасзалізрудком» від 26.09.2016 року комісія у складі голови ОСОБА_5, членів комісії ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, провела з 18 квітня по 26 вересня 2016 року спеціальне розслідування нещасного випадку, що стався 08.09.2014 року на дільниці №26, проходки ш. «Родіна» в стволі ш. «Родіна», відмітка-1507м, Шахтобудівельного управління ПАТ «Кривбасзалізрудком», з одним потерпілим, без смертельного наслідку.

Згідно даного Акту, комісія опитавши потерпілу, свідків і осіб, причетних до нещасного випадку, взявши до уваги медичні висновки з медичних закладів ДЗ «Відділкова лікарня ст. Кривий Ріг-Головний ДП «Придніпровська залізниця» та Міністерства охорони здоров'я «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» встановила, що відповідно до пункту 15 «Порядку проведення розслідування та ведення обліку нещасних випадків, професійних захворювань і аварій на виробництві», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.11.2011 №1232, нещасний випадок з підземним машиністом підіймальної машини дільниці № 26 ОСОБА_1, визнано таким, що пов'язаний з виробництвом, та складено акт за формою Н-1. Акт за формою Н-5 від 01.02.2016, який розслідувався комісією утвореною наказом №2730 від 09.12.2015 по ПАТ «Кривбасзалізрудком» вважати недійсним. Особи, дія, або бездіяльність яких призвели до настання нещасного випадку відсутні. (а.с.16-19)

Відповідно до довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12ААА №044752 ОСОБА_1 при повторному огляді встановлено 35% втрати професійної працездатності з яких первинно 25% трудове каліцтво, повторно 10% трудове каліцтво 2004 року, третя група інвалідності за загальним захворюванням, безстроково. Визначено потреби у медичній та соціальній допомозі: забезпечення лікарськими засобами, ВМП (а.с.23).

Згідно виписок з медичної картки та виписок з історії хвороби ОСОБА_1 неодноразово перебувала на амбулаторному та стаціонарному лікуванні у зв'язку із наслідками отриманих каліцтв (а.с.30-41).

Суд, частково задовольняючи позов, обґрунтовано виходив з доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та вірно встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки травми отримані позивачем під час виконання нею трудових обов'язків і пов'язані з виробництвом, і наявності у зв'язку з цим підстав, передбачених ст. 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди.

Так, відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Згідно ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням трудових обов'язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Доводи відповідача про те, що травмування позивача 12.04.2004 року відбулося саме внаслідок її дій, а також щодо відсутності правових підстав для відшкодування позивачеві моральної шкоди, безпідставні, оскільки вказаний нещасний випадок з позивачем стався під час виконання нею трудових обов'язків, а ст. 13 Закону України «Про охорону праці» передбачає, що роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Крім того, відсутність причинного зв'язку між завданою позивачу шкодою і винною протиправною поведінкою відповідача, не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, Закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов'язку власника відшкодувати моральну шкоду.

Не може погодитись колегія суддів й з доводами апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для покладення на роботодавця обов'язку з відшкодування моральної шкоди, завданої виробничою травмою, внаслідок нещасного випадку на виробництві, з огляду на наступні обставини.

Так, страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов'язкового державного соціального страхування (стаття 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема прийнятим відповідно до цих Основ Законом України від 23 вересня 1999 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 статті 1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (частина третя статті 28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (частина третя статті 34).

З огляду на положення статей 21, 28, 30, 34, 35 Закону від 23 вересня 1999 року право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Пунктом 27 статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року № 3235-IV «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України № 489-V від 19 грудня 2006 року «Про Державний бюджет України на 2007 рік» дію вказаних норм, які передбачали виплату Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду, було зупинено на 2006 та 2007 роки.

Законом України від 23 лютого 2007 року № 717-V, що набрав чинності з 20 березня 2007 року, до Закону від 23 вересня 1999 року внесено зміни, згідно з якими були виключені норми про здійснення Фондом потерпілому страхової виплати за моральну шкоду.

Згодом, Законом України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці» Закон № 1105-XIV було викладено у новій редакції, у тому числі було змінено назву вказаного Закону на Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування».

Зазначений Закон України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування» набрав чинності з 1 січня 2015 року.

Відповідно до частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VIII відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України.

Закріплений у статті 58 Конституції України принцип незворотності дії законів та інших нормативно-правових актів у часі є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акта.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України. Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення: від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Зазначені положення частини восьмої статті 36 Закону № 1105-XIV у редакції "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці" про те, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень ЦК України та КЗпП України, не містять вказівку на зворотну дію закону в часі, а отже не суперечить змісту частини першої статті 58 Конституції України та статті 5 ЦК України. Вказаними положеннями Закону право громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України та статтею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Судом встановлено, що з позовом до ПАТ «Кривбасзалізрудком» про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я на виробництві, ОСОБА_1 звернулась 29 травня 2018 року (а.с.1). З цього часу виникли правовідносини, на які поширює свою дію Закон № 1105-XIV в редакції, чинній з 01 січня 2015 року, яким покладено відповідальність за відшкодування моральної шкоди на роботодавця і не передбачав можливості такого відшкодування Відділенням Фонду, а тому доводи апеляційної скарги щодо відшкодування такої шкоди за рахунок коштів Відділенням Фонду є безпідставними.

Отже, з огляду на викладене, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для відшкодування відповідачем ПАТ »Кривбасзалізрудком» моральної шкоди.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що причиною нещасного випадку, який стався з позивачем 08.09.2014 року є психофізіологічна та вина підприємства не встановлена, колегією суддів не приймається, оскільки вказаний нещасний випадок, відповідно до Акту від 26.09.2016 року визнано таким, що пов'язаний з виробництвом (а.с. 16-19), висновком МСЕК від 11 квітня 2017 року серії 12ААА № 044752 ОСОБА_1 визначено при повторному огляді ступінь втрати професійної працездатності в загальному розмірі 35%, з яких первинно 25% трудове каліцтво, повторно 10% трудове каліцтво 2004 року, третя група інвалідності за загальним захворюванням, з 6 лютого 2017 року безстроково. (а.с.23)

Спростовуються й доводи відповідача щодо відсутності підстав відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки, факт заподіяння такої шкоди у зв'язку з отриманими нею трудовими травмами, які потягли за собою втрату професійної працездатності та встановлення інвалідності, встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушена проходити амбулаторний та стаціонарний курси лікування, переносить фізичні страждання, позбавлена нормальних життєвих зв'язків, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Колегія суддів погоджується із визначеним судом першої інстанції розміром відшкодування моральної шкоди, стягнутої з відповідача на користь позивача, який визначено ним, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами, яким передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховано характер отриманих травм, відсоток втрати позивачем професійної працездатності,те що позивача визнано людиною з інвалідністю третьої групи безстроково, стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у її життєвих і виробничих стосунках, в зв'язку з чим відхиляє доводи апеляційної скарги представника позивача та відповідача щодо розміру моральної шкоди.

Погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, а саме визначеного розміру витрат на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами у порядку, визначеному статтею 137 ЦПК України.

Зокрема, розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання професійної правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання професійної правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджуються здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робі, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги (п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_1 було сплачено адвокату ОСОБА_2 3 000,00 грн. за надання професійної правничої допомоги за договором про надання правової допомоги від 16.05.2018 року, у зв'язку частковим задоволенням позову, з відповідача ПАТ «Кривбасзалізрудком» на користь позивача ОСОБА_1 стягнуто судові витрати, понесені на оплату витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги представника позивача щодо невірного визначення судом першої інстанції розміру компенсації витрат на професійну правничу допомогу, у зв'язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для збільшення розміру стягнутих витрат на професійну правничу допомогу до заявленого в позові.

Також, колегією суддів не приймаються доводи відповідача щодо не надання позивачем належних доказів на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, оскільки вони спростовуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційних скаргах, зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов'язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, від імені та в інтересах якої діє адвокат ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства «Криворізький залізорудний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу від 24 березня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судове рішення складено 29 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: