Справа № 495/7390/17
З а о ч н е р і ш е н н я
05 березня 2018 року м. Білгород-Дністровський
Білгород-Дністровський міськрайонний суд Одеської області в складі:
головуючої одноособово - судді Шевчук Ю.В.,
при секретарі Мамончик К.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Білгород-Дністровському цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою та стягнення боргу за користування комунальними послугами,
В С Т А Н О В И В:
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою та стягнення боргу за користування комунальними послугами.
В судове засідання представник позивача не зявився, надав на адресу суду заяву згідно якої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі, справу слухати в його відсутність, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує.
В судове засідання відповідачі не зявились, про час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином, що підтверджується розписками про отримання удових повісток, причини неявки суду не повідомили, будь-яких заяв на адресу суду не надавали. відомі.
Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик.
Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за пять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд.
Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не зявилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, докази, суд встановив.
Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Згідно ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Позивач ОСОБА_1 та відповідачі по справі ОСОБА_2, ОСОБА_3 є співвласниками двокімнатної квартири №212, що розташована на пятому поверсі батоквартирного житлового будинку №14 по вул.Південній, м.Білгород-Дністровський, Одеської області.
Вказану квартиру позивач отримав під час служби у лавах української армії та 08 травня 2003 року ця квартира була приватизована у рівних частках членами сімї позивача -дружиною ОСОБА_2 та донькою ОСОБА_3, що підтверджується розпорядженням органу приватизації №8172 від 08.05.2003 року та свідоцтвом про право на житло від 08.05.2003 року .
10 травня 2016 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 був розірваний, що підтверджується рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області, справа №495/2597/16-ц.
Після погіршення відносин позивача з дружиною на підставі його хвороби, ще до розірвання шлюбу 30.10.2015 року, позивач залишив спірну квартиру та пішов жити до своєї матері за адресою: вул.Франко 1/24, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, в якій проживає до теперішнього часу.
30 серпня 2017 року позивачу стало відомо, що його колишня дружина забрала дітей і зникла в невідомому напрямку. На теперішній час її місце знаходження не відоме. Даний фат підтверджується поясненнями, відібраними адвокатом в інтересах позивача ОСОБА_4 у ОСОБА_5, ОСОБА_6, які, кожний окремо пояснили, що поверхом вище них мешкало подружжя ОСОБА_2 зі своїми доньками. Після погіршення відносин між подружжям, наприкінці жовтня 2015 року ОСОБА_1 залишив квартиру і пішов жити за іншою адресою, до своєю матері. Його дружина ОСОБА_2 разом з дітьми залишилась проживати у квартирі до серпня 2017 року. Наприкінці серпня 2017 року ОСОБА_2 разом з дітьми уїхала в невідомому напрямку.
За час свого мешкання у спірній квартирі відповідачка залишила наступні борги на загальну суму 7752 грн. 11 коп., яка складається з: - за користування електроенергією у сумі 601,68 грн.; - за теплопостачання у сумі 4893,51 грн.; - за користування водопостачанням у сумі 853,2 грн.; - за вивіз сміття у сумі 448,89 грн.; - за прибирання прибудинкової території у сумі 861,83 грн.; - за користування домофоном у сумі 93 грн., що підтверджується довідками (а.с.20-26).
Вказану суму заборгованість позивач ОСОБА_1 змушений сплачувати особисто, оскільки є відповідальним квартиронаймачем та усі рахунки виписані на його імя. На теперішній час позивач часткового погасив суму боргу, а саме: за користування домофоном, за вивіз сміття, за водопостачання, за електропостачання, що підтверджується відповідними квитанціями (а.с.27-28).
Стаття 360 ЦК України передбачає, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном.
Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обовязковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються КМУ.
Пунктом 10 «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинкових територій», затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572, передбачений порядок поділу плати за житлово-комунальні послуги між співвласниками квартир в разі, якщо між ними відсутня згода щодо сплати.
Відповідно до ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать послуги з централізованого постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та енергопостачання, централізованого опалення, вивезення побутових вівходів та послуги з утримання будівель та споруд та прибудинкових територій.
Статтею 104 ЖК України та п.13 «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинкових територій» встановлено, що спори, які виникають під час користування приміщеннями жилих будинків розвязуються шляхом проведення переговорів між учасниками спору або у судовому порядку.
Позивач та відповідачі по справі є власниками по 1/3 частині спірної квартири №212, що розташована на пятому поверсі батоквартирного житлового будинку №14 по вул.Південній, м.Білгород-Дністровський, Одеської області, загальною площею - 52,7 кв.м., житловою площею 29,5 кв.м., яка складається з наступних приміщень: 1 коридор, площею 7,0 кв.м.; 2 - житлова, площею 17,1 кв.м.; 3 лоджія, площею 3,1 кв.м.; 4 кухня, площею 9,1 кв.м.; 5 житлова, площею 12,4 кв.м.; 6 ванна, площею 2,7 кв.м.; 7 вбиральня, площею 1,3 кв.м., кімнати в квартирі ізольовані.
Відповідно до положень ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 355 Цивільного кодексу України встановлено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.
Пленум Верховного Суду України в п.14 постанови від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» розяснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.
Пленум Верховного Суду України в своїй постанові № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» в п. 6 роз'яснив, що при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності.
Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що права позивача ОСОБА_1, як законного співвласника, щодо володіння та користування належною йому частиною квартири відповідно до його частки у праві спільної часткової власності порушені та підлягають захисту, встановивши наступний порядок користування спірною квартирою: у користування позивачу виділити житлову кімнату площею - 12,4 кв. м.; у користування відповідачів виділити житлову кімнату площею - 17,1 кв.м. та лоджію площею 3,1 кв.м., що максимально відповідає їх часткам в праві власності на квартиру; в загальному користуванні залишити підсобні приміщення, а саме: коридор - 7,0 кв.м.; кухня - 9,1 кв.м.; ванна - 2,7 кв.м.; вбиральня - 1,3 кв.м..
У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у звязку з чим суд приходить до висновку про цілком законні вимоги позивача.
Керуючись ст.ст.104, 179 ЖК України, ст.ст.15, 355, 356, 358 ЦК України, , ст.ст.12, 13, 81, 128, 133, 141, 223, 247, 259, 263, 264, 265, 268, 280-289, 354 ЦПК України, суд
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про встановлення порядку користування квартирою та стягнення боргу за користування комунальними послугами задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за комунальні послуги у розмірі 7 752,00 грн. (сім тисяч сімсот пятдесят два) 11 коп. (одинадцять).
Встановити порядок користування квартирою №212, що розташована на пятому поверсі батоквартирного житлового будинку №14 по вул.Південній, м.Білгород-Дністровський, Одеської області наступним чином:
-у користування ОСОБА_1 виділити житлову кімнату площею - 12,4 кв. м.;
-у користування ОСОБА_2, ОСОБА_3 виділити житлову кімнату площею - 17,1 кв.м. та лоджію площею 3,1 кв.м., що максимально відповідає їх часткам в праві власності на квартиру;
-в загальному користуванні залишити підсобні приміщення, а саме: коридор - 7,0 кв.м.; кухня - 9,1 кв.м.; ванна - 2,7 кв.м.; вбиральня - 1,3 кв.м..
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення, (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту рішення.
У відповідності до п.п. 15.5 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Білгород-Дністровський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Суддя :