Справа № 489/1916/16-ц Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П.
Провадження № 22-ц/812/282/18
П О С Т А Н О В А

іменем України

26 листопада 2018 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Лисенка П.П.,

суддів: Галущенка О.І., Серебрякової Т.В.,

із секретарем судового засідання - Андрієнко Л.Д.,

у відсутність учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_2 рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва, яке ухвалено без повідомлення сторін, 19 вересня 2018 року у приміщенні Ленінського районного суду м. Миколаєва, під головуванням судді Рум'янцевої Н.О., у цивільній справі за позовомОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку „ПриватБанк" про захист прав споживача,

У С Т А Н О В И Л А:

В квітні 2016 року ОСОБА_2 пред'явив позов до Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» (далі - Банк), в якому просив визнати підвищення Банком в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом незаконним і такими, що не відповідають діючим нормативним актам; покласти на Банк обов'язок повернути 2 413 гривень 62 копійки, переплачених кредитних коштів, та зобов'язати відповідача установити нарахування за користування кредитними коштами в розмірі 2,5% в місяць, як зазначено в договорі.

Позов обґрунтовував наступним.

Між ним та Банком був укладений кредитний договір б/н, відповідно до якого відсоткова ставка за користування кредитом складала 2,5% на місяць. В подальшому Банк в односторонньому порядку двічі збільшував розмір процентної ставки, чим порушив, як на думку позивача, норми ст. ст. 207-208, 215-216, 218, 526, 654, 1056-1 ЦК України.

Посилаючись на наведене, просив позов задовольнити.

06 березня 2017 року, 11 січня 2018 року та 24 травня 2018 року ОСОБА_2 почергово збільшував позовні вимоги й кінцево просив суд:

- визнати дії Банку, щодо збільшення в односторонньому порядку відсоткової ставки за користування кредитом, як такі що суперечить нормам цивільного кодексу України, Закону України «Про банки та банківську діяльність» та Закону України «Про захист прав споживачів»;

- договір між ним та Банком про збільшення відсоткової ставки визнати не існуючим;

- стягнути з Банку на його користь 4 269 гривень 51 копійок переплачених грошових коштів;

- стягнути з відповідача на його користь 25 000 гривень на відшкодування моральної шкоди;

- зобов'язати Банк в майбутньому встановити нарахування за користування кредитними коштами в розмірі 2,5% на місяць, як первинно було передбачено договором і погоджено сторонами.

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2018 року в позові ОСОБА_2 відмовлено за його безпідставністю.

Позивач подав на це рішення апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі

Скаргу обґрунтовував, тим, що суд проігнорував надані ним докази про те, що при укладенні договору його не було ознайомлено з Умовами і Правилами надання банківських послуг і не повідомлено про можливість зміни в односторонньому порядку умов кредитування.

Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1 інстанції - без змін, оскільки суд постановив його у відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

Вирішуючи спір таким чином, як викладено в оскаржуваному рішенні, суд 1 інстанції виходив з того, що у діях відповідача відсутня така їх ознака - як неправомірність, та Банк діяв відповідно до Умов та Правил кредитування та надання банківських послуг, а тому підстав для задоволення позовних вимог немає.

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, в межах доводів апеляційної скарги, погоджується з обставинами та правовідносинами, встановленими судом І інстанції, вважає їх вірними, обґрунтованими й законними.

За Конституцією України, ст. 4 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.

Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

При цьому, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, для чого роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.

Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.

Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.

Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.

Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Для цього він досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

При цьому, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Якщо поза увагою доводів апеляційної скарги залишилась очевидна незаконність або необґрунтованість рішення суду першої інстанції у справах окремого провадження, апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі.

При цьому, вирішуючи спори даної категорії, суди повинні дотримуватися норм, що регулюють як окремі види зобов'язання, так і норм, що стосуються зальних положень про зобов'язання і загальних положень про договір.

Так, в силу ч. 1 ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають, змінюються і припиняються із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до п. 1 ч. 2 названої статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори, зміст яких не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; за умови їх вчинення у формі, встановленій законом; особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності; за їх вільного волевиявлення, відповідно до їх внутрішньої волі і спрямованих на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними (статі 203-204, 215, 626 ЦК України).

Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір, як вид правочину, нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.

При цьому, правом пред'явлення позову про визнання договору недійсним. відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України наділені сторони за договором, а також інші заінтересовані особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами, відповідно до встановлених в ньому умов.

За ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Він є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, якими вважаються умови визначені в законі, або умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона.

Виключенням з названого правила є реальні договори. Для визнання його укладеним (таким, що набрав чинності), крім досягнення згоди сторін необхідно ще й передача речі, грошових сум, іншого майна або вчинення фактичних дій, передбачених ним.

За своєю характеристикою, істотні умови відображають природу договору, а тому відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов'язки, які покладаються на них за договором.

Якщо сторони досягли згоди за всіма істотними умовами, які визнані такими законом, необхідні для даного виду або на погоджені яких наполягає хоча б одна сторона, то договір вважається укладеним і набуває обов'язкової сили для сторін.

В силу статей 3, 627 ЦК України, договорам притаманна така риса, як свобода договору, яка поряд із справедливістю, добросовісністю і розумністю вважається вищою цінністю права, що забезпечує природне існування фізичної особи, стабільність суспільних відносин, економічну та фінансову рівновагу.

Свободу договору можна визначити як нормативно закріплену можливість особи здійснювати дії та вчинки на власний розсуд, не порушуючи при цьому свободу інших суб'єктів.

Зміст свободи договору в загальному розкривається у ст.627 ЦК України, яка з посиланням на ст.6 ЦК України встановлює співвідношення актів цивільного законодавства і договору.

За названими статтями, зміст принципу проявляється у свободі особи вільно вступати у договірні відносини; самостійно обирати контрагента та вид договору, який регулюватиме їх взаємні відносини; самостійно визначати умови (зміст) договору, структуру і вид договірного зв'язку; строк його дії; підстави і порядок припинення.

Рішення районного суду повністю відповідає зазначеним вимогам.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом І інстанції, 30 квітня 2010 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», на підставі анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, з власної волі позивача, укладено договір на видачу кредитної картки (а.с.62-63). У такий же спосіб, ним же, підписано заявку від 30 квітня 2010 року про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", з базовою ставкою 2,5% в місяць (а.с.64).

07 листопада 2013 року позивачем заповнено анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с.65-89).

Названі документи, в сукупності з попередніми діями сторін по договору, давали Банку, за наявності передбачених ними умов, право в односторонньому порядку збільшувати процентну ставку, чим відповідач і скористався.

Щоб уникнути збільшення процентної ставки за договором, стороні незгодній з цим, необхідно було його розірвати, спроби чого позивач і робив, але без доведення їх до логічного кінця.

Визнання кредитного договору недійсним в частині можливості зміни розміру процентної ставки, як бажав позивач, робило даний договір фактично іншим договором, що, взагалі, спотворювало поняття принципу свободи договору.

Зазначене повністю підтверджується аналізом наступних обставин.

23 серпня 2014 року, позивач звернувся до відповідача з листом, в якому вказав про неправомірність одностороннього підвищення Банком відсоткової ставки та одночасно зазначив, що його було сповіщено Банком про зміну відсоткової ставки (а.с.90).

29 серпня 2014 року за вих. № 20.1.0.0.0/7-20140829/1277 позивачу надано відповідь на вказаний лист, відповідно до якого роз'яснено на підставі чого змінилася процентна ставка (а.с.91-92).

Згідно з наказом № СП-2014-6915682 банком було прийнято рішення про збільшення відсоткової ставки з 01 вересня 2014 року за картками «Універсальна Gold» до 2,7 % в місяць, тобто 32,4 % річних.

Згідно з наказом № СП-2015-6552838 від 18 лютого 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» прийнято рішення про збільшення відсоткової ставки з 01.04.2015 року за картками «Універсальна Gold» до 3,5 % в місяць, тобто 42 % річних.

Відповідно до пункту 1.1.3.2.3 Умов та Правил банк має право проводити зміну тарифів, а також інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці по картковому рахунку. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт прийняв нові умови. У разі незгоди зі змінами клієнт зобов'язаний звернутись до банку для розірвання цього договору та погасити заборгованість (пункт 2.1.1.5.4).

За правилами пункту 1.1.3.1.9 Умов та Правил банк зобов'язаний не рідше одного разу на місяць способом, зазначеним у заяві, надавати власнику картки виписки про стан картрахунку і про здійснені за минулий місяць операції по картрахунку. У разі підключення власника картки до системи Internet-banking (ПРИВАТ-24) надання виписок здійснюється через даний комплекс. У разі підключення клієнта до комплексу Mobile-banking банк надає можливість доступу до інформації про стан рахунку шляхом використання функції SMS-повідомлень.

Після підвищення відсоткової ставки, позивач продовжував користуватися кредитними коштами та сплачувати відсотки за користування ними, що підтверджено випискою з особового рахунку.

Таким чином, позивач прийняв умови що змінились, зокрема змінену відсоткову ставку. Після підвищення якої, він договір не розірвав, існуючу заборгованість не сплатив, картки не повернув.

Позивач добровільно уклав договір, був ознайомлений з умовами кредитування та правилами надання банківських послуг, на момент укладання договору претензій щодо його умов у ОСОБА_2 не було.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим, що укладеним між сторонами Договором погоджено процедуру зміни умов, шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора про зміну умов кредитування. Банк повідомив ОСОБА_2 про збільшення процентної ставки за користування кредитними коштами, які він буде отримувати після запровадження змін. Будучи інформованим банком про збільшення процентної ставки, позивач продовжував користуватися кредитними коштами.

За таких обставин, та, враховуючи особливості кредитних відносин, щодо користування кредитним лімітом, колегія суддів вважає, що надання кредитних коштів окремими сумами на умовах, які діють на час отримання коштів та які повідомлені позичальнику завчасно, не може вважатись порушенням заборони, встановленої частиною 3 статті 1056-1 ЦК щодо односторонньої зміни умов договору. Протилежне свідчило би про те, що проценти на всі кредитні кошти, які буде отримувати позичальник в майбутньому протягом невизначеного часу, банк зобов'язаний нараховувати лише за тією ставкою, яка діяла на час відкриття карткового рахунку.

Не можуть бути прийняті до уваги і посилання ОСОБА_2 на те, що з Умовами та Правилами він не був ознайомлений, а про зміни процентної ставки банк йому не інформував.

Ці твердження, про що зазначено вище, спростовуються як підписом позичальника в анкеті-заяві, так і заявами позивача до Банку (а.с.62-63,90).

Крім того, не заслуговують на увагу, твердження особи, яка подала апеляційну скаргу, про те, що будь-які зміни до умов кредитування мали здійснюватися шляхом укладення додаткових угод або нових договорів, оскільки це суперечить процедурі внесення змін, шляхом прийняття позичальником пропозиції кредитора, що прописана у пункті 1.1.3.2.3 Умов і Правил (а.с. 71 зв.).

Європейський суд з прав людини вказав, що пункту першого статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.

Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

За такого, колегія суддів не вбачає порушень Банком умов кредитного договору, вимог статті 1056 -1 ЦК України, статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Оскільки суд першої інстанції звернув належну увагу на вимоги закону, дав оцінку характеру правовідносин між сторонами та обґрунтував свої висновки, колегія суддів вважає, що підстави для скасування чи зміни рішення суду І інстанції - відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 19 вересня 2018 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий П.П.Лисенко

Судді: О.І.Галущенко

Т.В.Серебрякова ________________________________________________________________

Повний текст постанови складено 28 листопада 2018 року.