Справа № 460/5633/16-ц
Провадження №2/460/426/18
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.11.2018 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області

в складі: головуючого судді: Кондратьєвої Н.А.

при секретарі Юрчишині В.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Яворові цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів,-

в с т а н о в и в:

19.12.2016 представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_1 звернувся в Яворівський районний суд Львівської області з позовною заявою у якій просить розірвати договір купівлі-продажу радіотехніки укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, стягнути із ОСОБА_4 на користь позивача 1904,80 євро та 42 804,38 російських рублів (з урахуванням 3% річних за прострочення повернення коштів), що у гривневому еквіваленті становить 69 549,74 грн. та судові витрати у справі. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем у лютому - березні 2014 року через мережу інтернет було досягнуто усної угоди про купівлю позивачем у відповідача радіотехніки. На досягнення зазначених домовленостей позивачем було перераховано по системі «ОСОБА_5 перекази» із свого карткового рахунку № 414 сім разів, починаючи з 04.03.2014 року і до 08.05.2014 року отримувачу ОСОБА_4 (відповідачу в справі) кошти, а саме: 40000 російських рублів, 230 євро, 60 євро, 200 євро, 520 євро, 315 євро, 455 євро, що в сумі становить 1780,00 євро, 40000,00 російських рублів, що підтверджується касовими чеками щодо переказу грошових коштів в іноземній валюті та у гривневому еквіваленті станом на 12.12.2016 року становить 64993,10 грн.

Відповідач, в порушення згаданої вище усної домовленості, отримавши від позивача грошові кошти у період часу 04.03.2014 до 08.05.2014 за радіотехніку, не надіслав позивачу замовленої ним радіотехніки, а кошти привласнив. На прохання позивача повернути привласнені відповідачем кошти, останній жодним чином не реагує та кошти не повертає, не відповідає на його звернення та телефонні дзвінки, отримавши від позивача 05.08.2014 вимогу про повернення коштів не повернув позивачу кошти ні в термін до 12.08.2014, ні станом на теперішній час. Відтак, позивач змушений звернутися в суд за захистом своїх порушених прав.

Ухвалою від 05.01.2017 позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 залишено без руху, оскільки остання не відповідала вимогам ст. 119 ЦПК України (в редакції кодексу, що діяв на час подання позову), а саме до позовної заяви не було подано документи, що підтверджують сплату судового збору.

18.01.2017 року позивач звернувся з заявою про долучення квитанції про сплату судового збору до матеріалів справи та призначення справи до розгляду.

Ухвалою від 18.01.2017 року провадження у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 відкрито та призначено справу до розгляду.

24.03.2017 року відповідач подав заперечення щодо заявлених позовних вимог. Із позовними вимогами не погоджується, вважає їх безпідставними, необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню виходячи з наступного: касові чеки, на копії яких покликається позивач як на доказ отримання відповідачем коштів, не можуть слугувати доказом таких обставин, оскільки свідчать лише про те, що позивач скористався послугами підприємства,що видало чек, у таких чеках відсутні відомості про факт отримання коштів. Не може слугувати доказом отримання коштів й роздруківка зі списком переказів, оскільки така не містить ні відомостей про особу, якою її складено, ні підпису такої відповідальної особи, ні печатки підприємства, від імені якого такий документ складено.

Також 24.03.2017 відповідач звернувся з клопотанням про повернення позовної заяви без розгляду, оскільки, на його думку, заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. Позовну заяву підписано та подано ОСОБА_1 на підставі довіреності від 05.05.2016 року, посвідченої нотаріусом Російської Федерації, складеної російською мовою. Водночас, до позовної заяви не додано доказів, що вказана довіреність легалізована в Україні та засвідченого у встановленому порядку перекладу українською мовою такої довіреності. За таких обставин просить суд залишити позовну заяву без розгляду. Суд відмовив в задоволення клопотання.

06.10.2017 року позивач подав розрахунок судових витрат на правову допомогу в сумі 4764,80 грн.

22.12.2017 року позивач звернувся з заявою про збільшення позовних вимог. Зокрема, просить стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 1780,00 EUR та 40000,00 RUB, що становить 77828,74 грн., а також 3 % річних за прострочення повернення ОСОБА_4 коштів у сумі 7848,97 грн., що разом становить 85 677,71 грн. А також стягнути з ОСОБА_4 понесені судові витрати.

22.12.2017, у звязку із набранням законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року та вступом в дію 15.12.2017 року нового Цивільного процесуального кодексу України суд, заслухавши думку представників сторін, ухвалив призначити справу до розгляду в підготовчому судовому засіданні.

01.03.2018 підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду. Відзиву на позов відповідачем та його представником не подано.

Сторонами також заявлялися клопотання, зокрема: клопотання позивача про витребування матеріалів справи від 06.02.2017 (а.с. 33); клопотання представника відповідача про витребування доказів від 19.05.2017 (а.с. 73), які судом задоволено (ухвала від 19.05.2017 та від 21.06.2017); клопотання представника відповідача про забезпечення можливості участі у судовому засіданні шляхом відеоконференції від 13.07.2017 (а.с.101) у якому судом відмовлено (ухвала від 13.07.2017); клопотання представника відповідача у судовому засіданні від 07.11.2017 про витребування доказів (а.с. 135), яке судом задоволено (ухвала від 07.11.2017): клопотання представника відповідача у судовому засіданні від 22.12.2017 (а.с. 146) та у судовому засіданні від 10.05.2018 (а.с. 178) про повторне витребування інформації щодо матеріалів кримінальної справи, які задоволено; клопотання представника відповідача у судовому засіданні від 10.05.2018 про виклик та допит в якості свідка позивача (а.с. 178) у якому судом відмовлено.

Представник позивача ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та пояснив, що між позивачем та відповідачем у лютому - березні 2014 року через мережу інтернет було досягнуто усної угоди про купівлю позивачем у відповідача радіотехніки, а саме: динаміків canton ct-100, за який перераховано 40 000 рублів та 230 євро, підсилювача Soni ta-e 1000esd, за який перераховано 60 та 240 євро, підсилювачі onkyo m-5060 r, за які перераховано 520 євро, AB ресівер Soni Str da 5200es, за який перераховано 315 євро, DVD рекордер Soni rdr-at 105 та динаміки carton guinto 530, за які перераховано відповідачу 455 євро. Між позивачем та відповідачем усно було погоджено усі істотні умови договору купівлі-продажу. Позивач хотів придбати цей товар для себе та звернувся до відповідача, як до продавця, хоча позивачу було відомо, що відповідач товару у наявності не мав, він мав викупити товар в мережі інтернет на аукціоні, товар мав прийти з закордону, деталі викупу його не інтересували, суми були перераховані сімома платежами за вартість усього товару, позивач хотів отримати все замовлення одночасно, оскільки так було зручно і така була домовленість, він погоджувався чекати два місяці, щоб отримати весь товар разом. Відповідач після кожного викупу товару, повідомляв позивача, що товар викуплено. Відповідач кошти отримав, однак не надіслав позивачу замовленої ним радіотехніки, а кошти привласнив. Продавець відповідач, отримав від позивача вимогу про повернення коштів, однак жодним чином на неї не відреагував. Позивачем подавався позов про витребування безпідставно набутих коштів, рішенням першої інстанції позов було задоволено, однак судом апеляційної інстанції рішення скасовано та зазначено, що між сторонами виникли договірні відносини і судом помилково застосовано норми ст. 1212 ЦК України. На підставі наведеного просив позов задоволити, розірвати договір купівлі-продажу та стягнути кошти з відповідача.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги повністю заперечив та пояснив, касові чеки не підтверджують обставин наведених позивачем, в чеках відсутні відомості про отримання коштів відповідачем, немає заяви відповідача про видачу готівки, немає первинних бухгалтерських документів, а відтак позовні вимоги не є обґрунтованими, його довіритель позивач, не пригадує чи отримував кошти від відповідача, оскільки вже минув значний проміжок часу. Позовні вимоги необґрунтовані, не доведені доказами, покази представника позивача взаємосуперечливі, незрозумілим є те, що позивач нібито платив аванс декілька разів, не отримавши жодного разу товар, що нелогічно, та насправді весь товар позивач отримав, однак, відповідач передавав товар позивачу поїздом, і у нього відсутня можливість це довести, відповідач не памятає чи отримував кошти від позивача, оскільки минув значний час. Також зазначив, що договір купівлі-продажу на суму, яка перевищує 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян повинен укладатися у письмовій формі, а оскільки така форма не дотримана, позивач має звертатися з позовом про стягнення безпідставно набутих коштів на підставі ст. 1212 ЦК України, а заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, з'ясувавши дійсні обставини, вирішуючи спір на підставі наданих доказів та в межах заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 25.12.2015 у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, яке набрало законної сили, ухвалено у позові відмовити, вказаним рішенням було встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами є договірними та до них застосовуються норми права, які регулюють договірні відносини. Зазначене рішення має преюдиційне значення при вирішенні даної справи.

Фактично рішенням Апеляційного суду Львівської області було встановлено, що майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав і обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені ч.2 ст.11 ЦК. Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 у справі № 679/2231/15-ц.

Зміст позову ОСОБА_3 полягає у вимозі повернення грошових коштів, одержаних від нього як попередньої оплати в рахунок суми за договором, у звязку з тим, що зобовязання не виконано.

Згідно з п.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ст.509 цього ж кодексу зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Разом з тим, підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, тому зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, застосування матеріального закону, що регулює спірні правовідносини, є виключною прерогативою суду.

Судом встановлено факт досягнення усної угоди у лютому - березні 2014 року, через мережу інтернет, про купівлю позивачем ОСОБА_3 у відповідача ОСОБА_4 радіотехніки.

Також судом встановлено та підтверджено документально факт переказу позивачем ОСОБА_3 із свого карткового рахунку № 414 сім разів, починаючи з 04.03.2014 року і до 08.05.2014 року отримувачу ОСОБА_4 (відповідачу в справі) коштів, а саме: 40000 російських рублів, 230 євро, 60 євро, 200 євро, 520 євро, 315 євро, 455 євро, що підтверджується касовими чеками щодо переводу грошових коштів на рахунок відповідача та випискою по грошовим переказам (а.с. 4-10,59) та отримання таких коштів ОСОБА_4 у ПАТ «Державний ощадний банк України», що підтверджується випискою по грошовим переказам «Платежний центр» та листом Державного ощадного банку України № 373 від 15.09.2017 (а.с. 59, 121).

Судом встановлено той факт, що позивач пред'явив відповідачу письмову вимогу від 15 липня 2014 року про виконання відповідачем обов'язку за договором про купівлю радіотехніки, однак останній ні в термін до 12.08.2014, ні станом на теперішній час не виконав.

Отже, судом встановлено, що між сторонами виникли договірні відносини, однак договору купівлі-продажу у письмовій формі, відповідно до вимог ст. 208 ЦК України, укладено так і не було, позивач переказав кошти, які були прийняті відповідачем та не були ним повернуті.

Оскільки договір купівлі-продажу радіоелектроніки, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися про перерахування грошей та поставку товару після здійснення перерахунку коштів, кошти переказані позивачем відповідачу у сумі 1780,00 євро та 40000,00 російських рублів, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 22.12.2017 становить 77 828 (сімдесят сім тисяч вісімсот двадцять вісім) грн. 74 коп. є авансом, який підлягає поверненню позивачу.

У цій справі зміст позову полягає у поверненні грошових коштів, одержаних відповідачем, як попередньої оплати в рахунок суми за поставку товарів радіоелектроніки. У звязку з тим, що зобовязання не виконано ( не укладено договору у формі, передбаченій ст. 208 ЦК України та не поставлено товару), спірні правовідносини регулюють положення статті 570 ЦК України, якою належить керуватися при вирішенні спору.

Згідно статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.

На відміну від завдатку аванс - це лише спосіб платежу, який не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми закону можна зробити висновок, що аванс - це лише спосіб платежу і він не є зобов'язанням. Аванс не виконує забезпечувальної функції, він сплачується боржником у момент настання обов'язку платежу, тобто виконує функцію попередньої оплати. Той, хто отримав аванс, повинен його повернути. Боржник, який видав аванс, має право вимагати його повернення в усіх випадках невиконання чи неналежного виконання договору. У свою чергу кредитор не може бути зобов'язаним до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків.

У разі коли сторони лише домовилися укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони надавалися.

Оскільки договір купівлі-продажу радіоелектроніки, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону (ст. 208 ЦК України), між сторонами укладено не було, то сплачена в рахунок виконання договору відповідачеві сума авансу повинна бути повернута в тому розмірі, в якому вона передавалася.

Так, з виниклих між сторонами правовідносин видно, що перерахована позивачем сума є авансом, який повинен бути повернений відповідачем.

Що стосується вимоги про стягнення 3 відсотків річних, то така задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Частиною другою ст. 625 ЦК, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, передбачено обов'язок боржника, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена ст. 625 ЦК України відповідальність застосовується до правовідносин зобовязального характеру, які виникають з приводу грошових зобовязань.

В силу положень статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів.

Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Підставою застосування відповідальності, передбаченої частиною другою ст. 625 ЦК України є прострочення боржником виконання грошового зобовязання. Тобто порушенням грошового зобовязання є невиконання боржником обовязку сплатити грошові кошти.

Обовязок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадку неповернення коштів сплаченого авансу, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав.

Також не підлягає задоволенню позовна вимога про розірвання договору, оскільки, відповідно до ст. 651 ЦК України, позивачем не доведено заподіяння йому шкоди, внаслідок порушення договору відповідачем.

Відповідно до ст.ст. 81 ч.1, 82 ч.1 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд вважає посилання представника відповідача на недоведеність отримання коштів відповідачем необґрунтованими, та такими, що спростовуються наявними у справі доказами.

Представник відповідача не надав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи представника позивача.

З урахуванням вище викладеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача коштів, сплачених як аванс в розмірі 1780, 00 євро та 40 000 російських рублів, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 22.12.2017 становить 77 828 грн. 74 коп.

Відповідно до статті 141 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені та доведені судові витрати, а саме 1335 грн. судового збору та 5000 грн. витрат за правничу допомогу.

Керуючись ст.ст. 526, 527, 570, 610-612, 651 ЦК України, ст.ст.12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про розірвання договору купівлі-продажу та стягнення коштів - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 1780,00 євро та 40 000 російських рублів, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 22.12.2017 становить 77 828 (сімдесят сім тисяч вісімсот двадцять вісім) грн. 74 коп. та 6335 (шість тисяч триста тридцять пять) грн. судових витрат, з яких 1335 грн. судового збору та 5000 грн. витрат за правничу допомогу, а всього 84 163 (вісімдесят чотири тисячі сто шістдесят три) грн. 74 коп.

В решті позовних вимог відмовити.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається до Львівського апеляційного суду через Яворівський районний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а після початку її функціонування, безпосередньо до суду апеляційної інстанції. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний тест рішення виготовлено 26 листопада 2018 року.

Позивач ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1, НОМЕР_1 УФМС Росії, зареєстрований та проживає за адресою: РФ Краснодарський край, Сєвєрський район, ст. Азовская, вул. Подгорная, буд. 37.

Відповідач: ОСОБА_4, ІПН НОМЕР_2, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2.

Суддя Н.А.Кондратьєва