Постанова

Іменем України

19 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 641/3277/16-ц

провадження № 61-25316св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: приватне підприємство «Віталія-Плюс», публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до приватного підприємства «Віталія-Плюс», публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», третя особа - ОСОБА_5, про визнання іпотечного договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова у складі судді Курганникової О. А. від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів: Хорошевського О .М., Кіпенка І. С., Шаповал Н .М., від 31 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до приватного підприємства «Віталія-Плюс» (далі - ПП «Віталія-Плюс»), публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), третя особа - ОСОБА_5, про визнання іпотечного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 02 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії, за умовами якого остання отримала у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти з досягненням максимального ліміту заборгованості у розмірі 400 000,00 доларів США, зі сплатою 15 % річних та комісій.

На забезпечення виконання кредитного зобов'язання 02 жовтня 2008 року між ПП «Віталія-Плюс» та банком укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно - нежитлові приміщення першого поверху № 1-7, 9-21 площею 443,4 кв. м, другого поверху № 1-11 площею 435,5 кв. м, третього поверху №1-17 площею 435,9 кв. м у літері «А-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належать ПП «Віталія-Плюс» на праві власності на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 08 липня 2008 року.

На момент укладання іпотечного договору і до теперішнього часу єдиним власником ПП «Віталія-Плюс» є ОСОБА_5, з яким вона перебувала у шлюбі у період з 05 червня 1999 року до 01 грудня 2012 року.

Вважала, що її права, як співвласника майна, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, були порушені, оскільки колишній чоловік ОСОБА_5 приховав від неї факт укладання іпотечного договору відносно відновленої спільними зусиллями подружжя виробничої будівлі і, не порадившись та не отримавши згоду від неї як дружини, самовільно розпорядився спільним майном, передавши його в іпотеку банку.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4просила суд визнати недійсним іпотечний договір від 02 жовтня 2008 року.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не є власником, засновником, директором або співвласником ПП «Віталія-Плюс», майно, що передано в іпотеку, не є спільною сумісною власністю, тому згода ОСОБА_4 на укладання договору іпотеки між ПП «Віталія-Плюс»та ПАТ «Укрсоцбанк» не потрібна.

Разом з тим при укладенні спірного договору іпотеки вимоги законодавства додержано та виконано, форма і зміст договору відповідають положенням статті 203, Параграфу 6 Глави 49 ЦК України та Закону України «Про іпотеку», який передбачає можливість укладення договору іпотеки в забезпечення виконання зобов'язання, до якого позивач немає відношення.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року залишено без змін.

Апеляційний суд, залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, погодився з висновком районного суду, зазначивши, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року скасовано рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2015 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ПП «Віталія-Плюс», ПАТ «Укрсоцбанк», про поділ спільного майна подружжя, яким визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину статутного капіталу ПП «Віталія-Плюс» у розмірі 50,00 грн; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

У лютому 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення й передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги той факт, що майно ПП «Віталія-Плюс», у тому числі виробнича будівля, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, є об'єктом права спільної сумісної власності її та ОСОБА_5 як подружжя. При цьому її колишній чоловік - ОСОБА_5, розпорядився майном, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, передавши його в іпотеку банку, не отримавши на це її згоди.

Відмова судів у дослідженні наданих нею доказів вплинула на незастосування до спірних правовідносин положень статті 61 СК України з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення частини першої статті 61 СК України від 19 вересня 2012 року № 17-рп/2012, що призвело до не визначення предмету іпотеки, як майна правовий режим якого - спільна сумісна власність і, як наслідок, не застосування судом статей 203, 215 ЦК України, як підстав для визнання правочину недійсним та правових наслідків цього.

Таким чином порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права щодо обов'язку суду при вирішенні справи встановити, з'ясувати та дослідити усі обставини, що мають значення для винесення законного та справедливого рішення призвели до порушення її права власності на спільне майно та ухвалення незаконного рішення.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

12 травня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що 02 жовтня 2008 року між Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 укладено договір про надання невідновлювальної кредитної лінії, за умовами якого остання отримала у тимчасове користування на умовах строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти з досягненням максимального ліміту заборгованості у розмірі 400 000,00 доларів США, зі сплатою 15 % річних та комісій.

На забезпечення виконання кредитного зобов'язання 02 жовтня 2008 року між ПП «Віталія-Плюс» та банком укладено іпотечний договір, предметом якого є нерухоме майно - нежитлові приміщення першого поверху № 1-7, 9-21 площею 443,4 кв. м, другого поверху № 1-11 площею 435,5 кв. м, третього поверху №1-17 площею 435,9 кв. м у літері «А-3», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та належать ПП «Віталія-Плюс» на праві власності на підставі рішення Господарського суду Харківської області від 08 липня 2008 року (а.с. 7-9).

Згідно з копією паспорту та копією свідоцтва про розірвання шлюбу ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 у період з 05 червня 1999 року до 01 грудня 2012 року (а.с. 4-6).

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Так, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

За змістом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне.

Відповідно до статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

У статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Установлено, що відповідно до пункту 1.2 статуту ПП «Віталія-Плюс» власником ПП «Віталія-Плюс» є громадянин України ОСОБА_5 Статтею 6 статуту передбачено, що власник здійснює управління підприємством безпосередньо або через призначеного ним директора. Власник має право вирішувати питання пов'язані з формуванням майна підприємства, визначає порядок формування, витрати і розміри фондів утворених на підприємстві тощо.

Згідно з пунктом 3.2 статті 3 статуту підприємство може мати у власності майно, не вилучене з цивільного обігу, зокрема, житлові і нежитлові будинки, споруди ті інше нерухоме майно, а також права на об'єкти інтелектуальної власності.

Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У частині третій статті 61 ЦПК України 2004 року зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, додатковим рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року доповнено рішення Комінтернівського суду м. Харкова від 27 жовтня 2015 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи: ПП «Віталія-Плюс», ПАТ «Укрсоцбанк», про поділ спільного майна подружжя, яким визнано за ОСОБА_4 право власності на 1/2 частину статутного капіталу «Віталія-Плюс» у розмірі 50,00 грн (а.с. 105).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року рішення Комінтернівського районного суду від 27 жовтня 2015 року та додаткове рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 09 листопада 2015 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. (а.с. 107-111).

Таким чином, вирішуючи спір, місцевий суд, з висновками якого погодився апеляційний суд, з дотриманням вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону.

Посилання касаційної скарги на порушення її права власності на спільне майно подружжя є безпідставними, оскільки належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин позивач у силу статей 10, 60 ЦПК України 2004 року суду не надала. При цьому судовим рішенням у задоволені вимог ОСОБА_4 про визнання майна, що є предметом оспорюваного договору іпотеки, спільною сумісною власністю та визнанні її права на частину у статутному фонді ПП «Віталія-Плюс» було відмовлено.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 24 жовтня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк