Провадження № 22-ц/802/61/18 Категорія: 43 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Матвійчук Л.В.,

з участю секретаря судового засідання Савчук О.В.,

представника особи, яка не брала участі у справі ОСОБА_1,

представників відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області, Відділу охорони культурної спадщини Департаменту культури Луцької міської ради Волинської області про визнання права на приватизацію квартири за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі у справі Братської Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української Православної Церкви - Київського Патріархату на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулися до суду з позовом до відповідача про визнання права на приватизацію.

В обґрунтування заявлених вимог посилалися на те, що на підставі ордеру № 943, виданого Виконавчим комітетом Луцької міської ради від «26» вересня 1989 р., ОСОБА_6 надано право на зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 на умовах найму. З того часу і дотепер, позивачі фактично проживають та зареєстровані за вказаною адресою. Маючи на меті приватизувати дану квартиру, позивачами були підготовлені всі необхідні документи і подані разом із заявою щодо приватизації до Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради.

Розглянувши подану заяву, їм було відмовлено у приватизації даного об'єкту у зв'язку з відсутністю на це законних підстав відповідно до Закону України від 23.09.2008р. № 574-VI «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації», оскільки дана квартира знаходиться на території державного історико-культурного заповідника і є пам'яткою містобудування і архітектури місцевого та національного значення.

Просили визнати право ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2018 року позов в даній справі задоволено.

Ухвалено визнати право ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_5 на приватизацію квартири за адресою: АДРЕСА_1.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, особа, яка не брала участі у справі - Братська Хресто-Воздвиженська релігійна громада Українська Православна Церква - Київського Патріархату подала апеляційну скаргу, в якій покликаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення, яким в задоволені позову відмовити.

Заслухавши представників відповідачів, представника особи, яка не брала участі у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам норм закону.

Приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України.( ст.1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду»)

Відповідно до п. 2 ст. 2 зазначеного Закону, не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків - пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких не можливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС.

Згідно зі ст. 1 ЗУ «Про охорону культурної спадщини», зони охорони пам'ятки - це встановлювані навколо пам'ятки охоронна зона, зона регулювання забудови, зона охоронюваного ландшафту, зона охорони археологічного культурного шару, в межах яких діє спеціальний режим їх використання.

Відповідно до ст. 32 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» з метою захисту традиційного характеру середовища окремих пам'яток, їх комплексів (ансамблів), історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій навколо них мають встановлюватися зони охорони пам'яток: охоронні зони, зони регулювання забудови, зони охоронюваного ландшафту, зони охорони археологічного культурного шару

Закон України від 23 вересня 2008 року № 574-VІ «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» та Закон України від 08 червня 2000 року № 1805-ІІІ «Про охорону культурної спадщини» є спеціальними Законами України у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до ордеру №943, виданого Виконавчим комітетом Луцької міської ради від 26 вересня 1989 р., ОСОБА_6 надано право на зайняття житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1 на умовах найму (а.с. 8).

Згідно з довідкою про склад сім'ї у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 постійно мешкають і мають право на приватизацію житла ОСОБА_6.(дата реєстрації 1989 рік), ОСОБА_4(дата реєстрації 1989 рік), ОСОБА_7( дата реєстрації 2011 рік), ОСОБА_8.( дата реєстрації 1992 рік), ОСОБА_5 (дата реєстрації 2011 рік) (а.с. 10).

Відповідно до листа Департаменту житлово-комунального господарства відділу реєстру житлового фонду Луцької міської ради, та Департаменту культури Луцької міської ради будинок № 5 на вул. Іови Кондзелевича розташований на території історико - культурного заповідника і є пам'яткою містобудування і архітектури місцевого і національного значення, будинок включений в перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації, затвердженого ЗУ від 23. 09.20018 року.

Законом України «Про Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації» від 28.03.2008 року було затверджено Перелік пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації (далі - Перелік), та визнано таким, що втратив чинність, Закон України «Про тимчасову заборону приватизації пам'яток культурної спадщини» від 01.02.2005 року.

Згідно із Переліком, затвердженим ЗУ від 23.09.2008 року, до пам'яток культурної спадщини, що не підлягають приватизації відноситься і будинок на АДРЕСА_1 - пам'ятка архітектури національного значення Монастир васпліанів (охор.№83).

Крім того даний будинок розташований в межах Державного історико-культурного заповідника м у м. Луцьку, визначених постановою Пади Міністрів Української РСР № 140 від 26 березня 1985 року.

Згідно з розпорядження Президента України « Про реєстрацію Братської Хресто -Воздвиженської релігійної громади Української Православної Церкви - Київського Патріархату у м. Луцьку і передачі їй культової споруди та майна» від 21 лютого 1994 року № 101 «З метою відновлення історичних традицій Луцького православного Братства передано в користування Братської Хресто-Воздвиженській релігійній громаді УАПЦ-КП Хрестовоздвижениський храм з культовим майном по АДРЕСА_2 та будинок АДРЕСА_1, які входять в єдиний архітектурний комплекс»

Згідно з розпорядження голови Волинської обласної державної адміністрації від 27 травня 2011 року № 233 замінено назву «Братська Хрестовоздвиженська громада УАПЦ-КП у м. Луцьку» словами « Братська Хресто-Воздвиженська релігійна громада Українська Православна Церква - Київський Патріархат у м. Луцьку».

Отже житловий будинок, в якому розміщена квартира про надання права на приватизацію якої просять позивачі, є пам'яткою культурної спадщини та щодо нього відповідно до законодавством існує пряма заборона приватизації.

При цьому, чинне законодавство України не забороняє приватизацію інших житлових будинків (квартир у будинках), які розташовані на території історико-культурного заповідника в м. Луцьку і не включені до вказаного Переліку.

Рішенням Конституційного Суду України № 10-рп/2000 від 28.09.2000 року визнано, що положення пункту 2 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року в редакції Закону України «Про внесення змін і доповнень до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 22.02.1994 року відповідають Конституції України (є конституційними).

Крім того, Конституційним Судом роз'яснено, що приватизація державного фонду - це відчуження державної власності на користь громадян України, а питання щодо державної власності, в тому числі встановлення обмежень на приватизацію окремих об'єктів державного житлового фонду, зокрема, визначення правового режиму власності шляхом прийняття відповідного закону, а також затвердження переліку об'єктів права державної власності, в тому числі об'єктів державного житлового фонду, що не підлягають приватизації, уповноважена вирішувати Верховна Рада України відповідно до пункту 36 статті 85 та пункту 7 частини 1 статті 92 Конституції України.

Відповідно до ст. 24 Конституції України під словосполученням «місце проживання» мається на увазі місце проживання громадян за територіальною ознакою (село, селище, місто чи інша адміністративно-територіальна одиниця), а не конкретне жиле приміщення (будинок, квартира, службова квартира). Тому включення Законом певних жилих приміщень до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації, не може розглядатися як обмеження прав людини за ознакою місця проживання. Включення окремих квартир (будинків) державного житлового фонду до переліку об'єктів, що не підлягають приватизації, зумовлюється особливістю правового статусу територій, на яких вони розташовані, або самих цих об'єктів.

З огляду на це не можна розцінювати, як обмеження прав і свобод людини і громадянина визначення Верховною Радою України конкретних об'єктів державного житлового фонду, які не підлягають приватизації виходячи з цільового призначення жилих приміщень та інших обставин, пов'язаних з особливістю їх правового режиму, що унеможливлюють передачу цих жилих приміщень у приватну власність. Таким чином, положення пункту 2 статті 2 Закону необхідно розглядати не як обмеження прав людини за ознакою місця проживання, а як обмеження щодо окремих об'єктів державного житлового фонду, які можуть бути передані у власність громадян України.

Згідно зі ст. 18 «Про охорону культурної спадщини» об'єкти культурної спадщини, що є пам'ятками (за винятком пам'яток, відчуження або передача яких обмежується законодавчими актами України) можуть бути відчужені, а також передані власником або уповноваженим ним органом у володіння, користування чи управління іншій юридичній або фізичній особі за наявності погодження відповідного органу охорони культурної спадщини. Пам'ятка може бути приватизована лише за умови укладення майбутнім власником з відповідним органом охорони культурної спадщини попереднього договору про укладення в майбутньому охоронного договору на пам'ятку (її частину) з викладенням його істотних умов, у тому числі щодо цільового використання пам'ятки, робіт, які майбутній власник зобов'язується провести на пам'ятці з метою утримання її в належному стані. Перелік пам'яток, які не підлягають приватизації, затверджується Верховною Радою України. Пам'ятка національного значення, що перебуває у державній чи комунальній власності і потребує спеціального режиму охорони, може надаватися у користування за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони культурної спадщини. Особі, яка набула права володіння, користування чи управління пам'яткою, за винятком наймача державної або комунальної квартири (будинку), забороняється передавати цю пам'ятку у володіння, користування чи управління іншій особі без погодження відповідного органу охорони культурної спадщини

В суді апеляційної інстанції встановлено, що позивачі не зверталися до компетентного органу з пропозицією про укладення охоронного договору на пам'ятку (її частину) та і відповідно такий договір не укладався.

Зазначене, на думку апеляційного суду, вказує на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки надання права на приватизацію квартири буде суперечити приписам ЗУ «Про охорону культурної спадщини», який є спеціальним Законом України у сфері регулювання відносин щодо приватизації пам'яток культурної спадщини, крім того позивачі не здійснили дій щодо попереднього погодження приватизації у відповідному органі охорони культурної спадщини.

Ухваленим рішенням порушенні законні права та інтереси апелянта - Братської Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української православної церкви - Київського Патріархату, як законного користувача будівлею № 5 по вул. Іови Кондзелевича.

Слід зауважити, що власником будівлі АДРЕСА_1, як пам'ятки культурної спадщини, є держава в особі Волинської обласної державної адміністрації, яка не була залучена до участі в справі.

Враховуючи наведене, оскільки судом першої інстанції в порушення зазначених норм матеріального права та процесуального права, ухвалено рішення, яким задоволено позов в даній справі, оскаржуване рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог..

Крім того, при звернені до суду першої інстанції позивачами не в повній мірі сплачено судовий збір. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених згідно із статтею 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" за подання позову немайнового характеру.

Позов пред'явлено до суду 07 листопада 2017 року, а тому кожен з позивачів повинен був сплати по 640 гривень, а не по 128 гривень.

Ухвалюючи рішення в даній справі, суд першої інстанції не вирішив питання розподілу судових витрат. З огляду на те, що скаржником було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги виходячи з судового збору, який сплатили позивачі при зверненні до суду, то відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати підлягають розподілу таким чином.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 1024 гривень судового збору за подання позовної заяви ( 640 грн.+640грн.( ставка судового збору за подання позову немайнового характеру) -256 грн. сплачений судовий збір відповідно до квитанцій), оскільки позов заявлений в свої інтересах та інтересах неповнолітньої та 900 гривень за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Братської Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української Православної Церкви - Київського Патріархату 1020 гривень витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 дохід держави по 512 грн. з кожного судового збору за подання позовної заяви ( 640 грн.-128 грн.) та по 450 грн. з кожного за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в користь Братської Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української Православної Церкви - Київського Патріархату по 510 гривень з кожного витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 376, 382,384 ЦПК України колегія суддів,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала участі у справі Братської Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української Православної Церкви - Київського Патріархату задовольнити.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05 лютого 2018 року в даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

В задоволені позову ОСОБА_4, який діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 до Відділу реєстру житлового фонду Департаменту житлово-комунального господарства Луцької міської ради Волинської області, Відділу охорони культурної спадщини Департаменту культури Луцької міської ради Волинської області про визнання права на приватизацію квартири відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 в дохід держави 1024 гривень судового збору за подання позовної заяви та 900 гривень судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь Братської Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української Православної Церкви - Київського Патріархату 1020 гривень витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 дохід держави по 512 гривень з кожного судового збору за подання позовної заяви та по 450 гривень з кожного судового збору за подання апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 користь Братської Хресто-Воздвиженської релігійної громади Української Православної Церкви - Київського Патріархату по 510 гривень з кожного витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Головуючий:

Судді: