Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
Провадження № 2/521/81/18
Малиновський районний суд міста Одеси в складі:
головуючого - судді Гуревського В.К.
за секретаря - Ардаковська А.О.,
Учасники справи:
Позивач Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»
Представник ОСОБА_1,
Представник ОСОБА_3
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
Представник ОСОБА_3
Третя особа із самостійними вимогами - ОСОБА_4
Треті особи - ОСОБА_5, ОСОБА_4, ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеси цивільну справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання припиненим зобовязання та вчинення певних дій, за позовом третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання припиненими зобовязань, -
Відповідності до ст. 7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, що обумовлює основне зобов'язання. У відповідності до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя.У відповідності до ст. 39 Закону, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог, що підлягає сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомогомайна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотеко держателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.Окрім того, у звязку зі зміною політики банку в частині прийняття на балансмайна, що перебуває в іпотеці, спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки підлягаєзміні на продаж в межах процедури виконавчого провадження.
За змістом первісної позовної заяви вбачається, що позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся з позовом до майнового поручителя ОСОБА_2 у Малиновський районного суду м. Одеси 10 жовтня 2014 року (згідно дати на позовній заяві). З матеріалів наданих до суду, а саме з розрахунку вбачається, що кредитор ОСОБА_5 останній раз здійснював платіж за своїм кредитом 10 листопада 2008 року. Згідно з умовами кредитного договору між ПАТ «Укрсоцбанк» (Юнікредітбанк) та третьою особою ОСОБА_5 в пунктах 4.4, 4.5 Кредитного договору встановлюється термін початку позовної давності, оскільки відповідно до п. 4.5. Договору у разі невиконання Позичальником обовязків передбачених умовами кредитного договору банк має право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту.
За вказаним пунктом Кредитного договору у разі невиконання Позивальником обовязків визначених у пунктах цього Договору, порушення Позичальником умов договорів, визначених у пунктах цього Договору, протягом більше ніж десять робочих днів, строк користування ОСОБА_8 вважається таким, що сплив та відповідно, Позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі».
Останній платіж за користування кредитом було здійснено позичальником 10 листопада 2008 року, тобто право дострокової вимоги виникле 11 лютого 2009 року і Банк фактичнознав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. Тобто починаючи з 2009 року по сьогоднішній день строк позовної давності, щодо кредитного договору та стягнення неустойки за вказаним договором сплив. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. У цьому випадку, Договір іпотеки між ОСОБА_7 та ОСОБА_9 є похідним від Кредитного договору та згідно правового аналізу його умов, за своєю суттю та юридичною природою є змішаним договором, оскільки містить, як ознаки договору застави, так і необхідні ознаки договору поруки (майнового поручительства).
Правові терміни «порука», «поручительство», згідно правового аналізу норм актів цивільного законодавства, що регулюють заставу, та іпотеку, як різновид застави, в контексті майнового поручительства та поруки, застосовуються законодавцем в рівній мірі як тотожні для зобовязання сторони, яка взяла на себе відповідальність перед кредитором за борг третьої (іншої) особи - боржника (ст. ст. 512, 523, 553-559 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). В той же час, частиною 1 статтею 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Крім того, Закон України «Про іпотеку», як спеціальний закон, визначає окремий вид застави іпотеку.
За правилами ст. 1 вказаного Закону, іпотекою є вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Вказана стаття 1 Закону розкриває поняття «майнового поручителя» - майновим поручителем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи-боржника. Тобто, відмінність поручителя від майнового поручителя в цивільному обороті полягає лише у тому, що майновий поручитель поручається конкретно визначеним майном, у той час, як поручитель поручається усім належним йому майном. В решті, ці поняття тотожні за своєю правовою природою та змістом. Оскільки, як встановлено, позичальник припинив погашати кредит та відсотки з 10 листопада 2008 року, тому термін виконання основного зобовязання змінений на 11 лютого 2009 року, тобто, через 90 календарних днів після припинення виконання зобовязань з погашення кредиту і саме з цієї дати банк набуває право вимагати від позичальниці дострокового повернення всього кредиту. Між тим, звернувшись до суду з позовом у жовтні 2014 року, тим самим кредитор пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки по кожному з чергових щомісячних платежів, які позичальник зобовязаний був вносити до банку, минуло більше ніж три роки, починаючи з 11 лютого 2009 року, тобто, з дати набуття права банком вимагати дострокового повернення кредиту.
Вказаний висновок суду узгоджується з положеннями викладеними у Постанові ВСУ від 06 листопада 2013 року (справа №6-116цс13), згідно якого, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобовязання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.Крім того, представник первісного позивача зазначає про несучасність та неактуальність вказаної постанови суду. Але з цим погодитися не можна.
Тотожну Правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16. Стосовно позовної давності по сплаті щомісячних платежів також висловив свою думку Верховний Суд України - Правова позиція Верховного Суду України за постановою від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16.
Суттєвою обставиною є той факт, що судом було вирішено питання про забезпечення доказів і на вимогу суду було витребувано судовий наказ, виданий 19 лютого 2010 року Овідіопольським районним судом Одеської області про стягнення зі ОСОБА_5, боржника за кредитним договором, боргу у сумі 1285494,07 гривень. Тобто відповідач за зустрічним позовом реалізував своє право про дострокове стягнення усієї суми боргу за кредитним договором, що була нарахована позивачем на час звернення до суду.
З позовом до ОСОБА_9 ОСОБА_7 звернувся із позовом 14 жовтня 2014 року, тобто вже після спливу трирічного строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до змісту та умов Основного зобовязання - Кредитного договору між ОСОБА_5 та ПАТ «Укрсоцбанк» саме пункту 4.5. у разі невиконання Позичальником обовязків передбачених умовами кредитного договору банк має право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту. Вказаний пункт Кредитного договору і запускає строк позовної давності «пункт 4.4. У разі невиконання Позивальником обовязків визначених у пунктах цього Договору, порушення Позичальником умов договорів, визначених у пунктах цього Договору, протягом більше ніж десять робочих днів, строк користування ОСОБА_8 вважається таким, що сплив та відповідно, Позичальник зобовязаний протягом одногоробочого дня погасити кредит в повному обсязі». Отже, ОСОБА_7 сам визначив порядок обчислення строку виконання Основного зобовязання - кредитного договору. І цим він сам і скористався звернувшись з вимогою до позичальника ОСОБА_5 про стягнення достроково усієї суми боргу на час виникнення прострочення, на що й був виданий судовий наказ Овідіопольського районного суду Одеської області.
Тобто, строк позовної давності щодо виконання основного зобов'язання за кредитним договором слід обчислювати з 19 лютого 2010 року, коли на заяву позивача ПАТ «Укрсоцбанк» було видано судовий наказ про стягнення боргу з позичальникаОСОБА_5 достроково. Із цих обставин вбачається, що строк давності виконання основного зобовязання сплинув та відповідно і сплив строк виконання зобовязання ОСОБА_4, за іпотечним договором, який є похідним від кредитного договору. Відповідно до п. 6.3 Іпотечного договору, визначено, що «Цей Договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до припинення Основного зобовязання». А основним зобовязанням є зобовязання за кредитним договором, строк виконання якого сплинув. Згідно ч. 1 ст. 604 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. А таку домовленість сам Банк визначив у змісті як кредитного договору так ізмісті іпотечного договору, де визначено про підстави час та порядок припинення основного зобовязання.
Третя особа із самостійними вимогами ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5 та після остаточного уточнення просила визнати припиненими зобовязання ОСОБА_5 та ОСОБА_4 перед Публічним акціонерним товариством «Укрсоцбанк» за договором кредиту №2007/13-2.06/534 від 08 серпня 2007 року, підписаним від імені Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» та від імені ОСОБА_5, посилаючись на таке.
Згідно з ч. 2 ст. 61 Сімейного кодексу України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Отже, за умови, що кредитний договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї та кредитні кошти використані в інтересах сім'ї, боргові зобов'язання перед кредитором несуть як чоловік, так і дружина, а не тільки той з подружжя, хто підписав кредитний договір. Фактично, в такий ситуації, другий з подружжя стає співпозичальником по кредитному договору. На час укладення кредитного договору між банком та ОСОБА_5, ОСОБА_4 перебувала із позичальником ОСОБА_5 у шлюбі. На теперішній час цей шлюб розірвано.
З матеріалів наданих до суду, а саме з розрахунку вбачається, що кредитор ОСОБА_5 останній раз здійснював платіж за своїм кредитом 10 листопада 2008 року. Згідно з умовами кредитного договору між ПАТ «Укрсоцбанк» (Юнікредітбанк) та третьою особою ОСОБА_5 в пунктах 4.4, 4.5 Кредитного договору встановлюється автоматичний запуск позовної давності, оскільки відповідно до п. 4.5. Договору у разі невиконання Позичальником обовязків передбачених умовами кредитного договору банк має право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту. Вказаний пункт Кредитного договору і запускає строк позовної давності «пункт 4.4. У разі невиконання Позивальником обовязків визначених пунктами Договору, порушення Позичальником умов договорів, визначених у пунктами цього Договору, протягом більше ніж десять робочих днів, строк користування ОСОБА_8 вважається таким, що сплив та відповідно, Позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі».
Отже, останній платіж за користування кредитом було здійснено позичальником10 листопада 2008 року, тобто право дострокової вимоги виникло 11 лютого 2009 року і Банк фактично знав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності. Тобто починаючи з 2009 року по сьогоднішній день строк позовної давності, щодо кредитного договору та стягнення неустойки за вказаним договором сплив. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки. Оскільки, як встановлено, позичальник припинив погашати кредит та відсотки з10 листопада 2008 року, тому термін виконання основного зобовязання змінений на 11 лютого 2009 року, тобто, через 90 календарних днів після припинення виконання зобовязань з погашення кредиту і саме з цієї дати банк набуває право вимагати від позичальниці дострокового повернення всього кредиту. Між тим, до теперішнього часу Банк не звернувся до ОСОБА_4 із позовними вимогами.
Крім того, ОСОБА_4 відомо, що 27 травня 2013 року виконавчий документ - судовий наказ повернутий стягувачу ОСОБА_7. Із цього часу банк не предявляв до виконання судовий наказ про дострокове стягнення боргу зі ОСОБА_5. Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України Банк змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.
Після зміни строку виконання зобовязання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогоюпідпункту 4.5 договору позичальник був зобовязаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної дати, а усі наступні щомісячні платежі за графіком після вказаної дати не підлягали виконанню. Згідно судового наказу від 19 лютого 2010 року строк предявлення до виконання встановлений на протязі трьох років, в подальшому банк подав на виконання цей наказ 23 січня 2013 року. Протягом чотирьох місяців цей наказ перебував на виконанні до 27 травня 2013 року, після був повернутий стягувачу ОСОБА_7. На теперішній час сплив строк предявлення до виконання судового наказу.
Таким чином, у ПАТ «Укрсоцбанк» спочатку виникло право звернутися з вимогами до боржників у лютому 2009 року, цим правом він скористувався звернувшись із заявою про видачу судового наказу. Крім того, банком було змінено строк виконання основного зобовязання, тим, що банк предявив вимогу до Позичальника про дострокове повернення кредиту. Строк позовної давності щодо виконання основного зобовязання за кредитним договором слід обчислювати з 19 лютого 2010 року, коли на заяву ПАТ «Укрсоцбанк» було видано судовий наказ про стягнення боргу з позичальника ОСОБА_5 достроково. Із цих обставин вбачається, що строк давності виконання основного зобовязання сплинув та відповідно і сплив строк виконання зобовязання ОСОБА_5. Згідно с. 1 ст. 604 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється за домовленістю сторін. А таку домовленість сам Банк визначив у змісті кредитного договору де вказано, що строк користування ОСОБА_8 спливає у разі неналежного виконання зобовязань позичальником саме з цієї дати.
ПАТ «Укрсоцбанк» надав до суду відзив на зустрічний позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання припиненим зобовязання та вчинення певних дій, в якому просив відмовити у позовних вимогах ОСОБА_2, посилаючись на їх безпідставність та невідповідність вимогам закону.
Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк», у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та у задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 необхідно відмовити з наступних причин.
Зобовязання, визначені п. 3.1.1. Договору кредиту, ОСОБА_7 виконано належним чином в повному обсязі: Позичальнику відкрито позичковий рахунок в Одеській обласній філії ООФ АКБ «Укрсоцбанк» та надано суму кредиту готівкою.
Пунктами 3.3.5., 3.3.6. Договору кредиту встановлено, що Позичальник зобовязаний погашати Кредитору ОСОБА_8 відповідно до п. п. 1.1., 3.3.15. цього Договору, сплачувати Кредитору проценти та комісії в строки, встановлені п. п. 2.4., 2.5. цього Договору.
Відповідно до судового наказу, виданого 19 лютого 2010 року Овідіопольським районним судом Одеської області, зі ОСОБА_5, боржника за кредитним договором, стягнуто борг в сумі 1285494,07 гривень. Тобто відповідач за зустрічним позовом реалізував своє право про дострокове стягнення усієї суми боргу за кредитним договором, що була нарахована позивачем на час звернення до суду.
Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватись належним чином згідно умов договору й вимог Цивільного кодексу, а згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. За ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Згідно п. п. 1 та 3 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). В силу ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до статті 7 цього ж Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині.
Частиною 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.
Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону.
Пунктом 11 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на розсуд іпотекодержателя або за рішенням суду; або за виконавчим написом нотаріуса, або іпотекодержателем самостійно на умовах цього договору. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку» (п. 11.3.1 договору). Продаж іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку» (п. 11.3.2. договору).
Таким чином, як у статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і у договорі іпотеки, укладеному між сторонами, зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом.
Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1851цс15 від30 березня 2016 року, № 6-2457 від 02 листопада 2016 року.
За позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 5 від 30 березня 2012 року «Пропрактику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до п. 38 якої, у випадку, якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладеннядоговору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю прававласності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобовязання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно.
Щодо строків звернення позивача до суду.
Позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся з позовом до майнового поручителя ОСОБА_2 у Малиновський районного суду м. Одеси 10 жовтня 2014 року. За матеріалами справи ОСОБА_5 останній раз здійснював платіж за кредитом 10 листопада 2008 року. Згідно умов кредитного договору між ПАТ «Укрсоцбанк» (Юнікредітбанк) та ОСОБА_5 в пунктах 4.4, 4.5 Кредитного договору встановлюється термін початку позовної давності, оскільки відповідно до п. 4.5. Договору у разі невиконання Позичальником обовязків, передбачених умовами кредитного договору банк має право вимоги дострокового повернення всієї суми кредиту.
Відповідно до пункту 4.4. Кредитного договору у разі невиконання Позичальником обовязків, визначених у пунктах цього Договору, порушення Позичальником умов договорів, визначених у пунктах цього Договору, протягом більше ніж десять робочих днів, строк користування ОСОБА_8 вважається таким, що сплив та відповідно, Позичальник зобовязаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі.
Останній платіж за користування кредитом було здійснено позичальником 10 листопада 2008 року, тобто право дострокової вимоги виникло 11 лютого 2009 року і Банк фактичнознав про своє порушене право, проте не заявляв про це, і саме з цього моменту і починається перебіг позовної давності.
Починаючи з 2009 року по сьогоднішній день строк позовної давності, щодо кредитного договору та стягнення неустойки за вказаним договором сплив. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.
Згідно ст. 1 Закон України «Про іпотеку», іпотекою є вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Майновим поручителем є особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобовязання іншої особи-боржника.
Оскільки позичальник припинив погашати кредит та відсотки з 10 листопада 2008 року, тому термін виконання основного зобовязання змінений на 11 лютого 2009 року, тобто через 90 календарних днів після припинення виконання зобовязань з погашення кредиту і саме з цієї дати банк набуває право вимагати від позичальниці дострокового повернення всього кредиту. При цьому банк звернувся до суду з позовом у жовтні 2014 року, тим самим кредитор пропустив трирічний строк позовної давності, оскільки по кожному з чергових щомісячних платежів, які позичальник зобовязаний був вносити до банку, минуло більше ніж три роки, починаючи з 11 лютого 2009 року, тобто, з дати набуття права банком вимагати дострокового повернення кредиту.
Згідно Постанови Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року (справа №6-116цс13), аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобовязання вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. В останньому випадку, перебіг позовної давності буде починатись в залежності від закінчення строку сплати кожного із щомісячних платежів.
Згідно Правової позиції Верховного Суду України за постановою від 09 листопада 2016 року у справі № 6-2251цс16 - предявлення кредитором вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобовязання та зумовлює перебіг позовної давності. Предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення кредиту та платежів за ним почався з наступного дня, зазначеного кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту як кінцевого строку виконання її умов.
За Правовою позицією Верховного Суду України за постановою від 16 листопада 2016 року у справі № 6-900цс16 - оскільки строк виконання основного зобовязання на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України було змінено, то саме з цього моменту в позивача виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду із зазначеним позовом з пропуском строку позовної давності.
За викладених обставин суд вважає, що у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмови у звязку зі спливом позовної давності.
Щодо зустрічного позову ОСОБА_2 та позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 визнання припиненими зобовязань.
Правовою позицією Верховного Суду України у справі за № 6-786цс17 визначено, що згідно з частиною першою ст. 509, ст. 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За загальним правилом зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором законом. Припинення зобовязання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.
Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підставу для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з цих підстав, які передбачені цим Законом. Іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її, з інших підстав, передбачених цим Законом.
Сплив позовної давності як підстави для припинення зобовязання норми глави 50 «Припинення зобовязання» ЦК України не передбачають.
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України.
Згідно з приписами статті 267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільної права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, позовна давність повязується із судовим захистом суб'єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне субєктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов'язаної особи.
У зобовязальних відносинах (стаття 509 ЦК України) субєктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обовязку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обовязку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обовязку.
За змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє субєктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобовязані як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України). Навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобовязання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного.
Таким чином, ЦК України сплив позовної давності окремоюпідставою для припинення зобовязання не визнає. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобовязання не припиняється.
Проаналізувавши положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» у взаємозвязку зі статтями 256, 26,6, 267, 509, 598 ЦК України, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України дійшла такого висновку. Якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення - позовної давності) сам по собі не припиняє основного зобовязання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення, іпотеки за абзацом, другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку».
Враховуючи обставини справи, суд вважає за необхідне у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 та третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 про визнання припиненими зобовязань відмовити.
Понесені судові витрати залишити за сторонами.
Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 16, 525, 526, 530, 553, 554, 610, 611, 1054 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 17 Закону України «Про іпотеку», ст. ст. 13, 141, 263, 265, 268, 272, 354, 355 Цивільного процесуального кодексу України, СУД
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_4 про визнання припиненим зобовязання та вчинення певних дій відмовити.
У задоволенні позову третьої особи із самостійними вимогами ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання припиненими зобовязань відмовити.
Понесені судові витрати залишити за сторонами.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду у повному обсязі складено 27 червня 2018 року.

Суддя В.К.Гуревський