КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 756/3690/17

провадження № 22-ц/824/307/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року, у складі судді Яценко Н.О., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2017 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 16 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_3 укладено попередній договір купівлі-продажу автомобіля, відповідно до умов якого сторони зобов'язались у майбутньому в строк до 30 квітня 2015 року укласти договір купівлі-продажу автомобіля марки «Audі», моделі «Q3», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, за ціною 762 300 грн, що еквівалентно 35 000 доларів США. Також умовами попереднього договору передбачено, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу автомобіля ОСОБА_1 (покупець) зобов'язався передати ОСОБА_3 (продавцю) грошове забезпечення у розмірі 272 250 грн, що еквівалентно 12 500 доларів США, а ОСОБА_3 зобов'язався зняти обтяження з автомобіля на день укладення договору купівлі-продажу автомобіля, який перебуває під заставою у ТОВ «Порше Мобіліті».

Позивач вказував, що на виконання умов попереднього договору він передав відповідачу грошові кошти в сумі 272 250 грн. Однак, відповідач у порушення умов попереднього договору у строк до 30 квітня 2015 року обтяження з автомобіля не зняв, від укладення договору купівлі - продажу автомобіля ухилився. Зазначав, що він звернувся до ОСОБА_3 із вимогою про повернення суми грошового забезпечення, проте останній її не виконав.

У зв'язку з невиконання відповідачем зобов'язань щодо укладення основного договору утворилася заборгованість за грошовим зобов'язанням щодо повернення завдатку у розмірі 272 250 грн, додаткової суми у розмірі завдатку 272 250 грн, штрафу у розмірі 272 250 грн., 3% річних від простроченої суми за період з 01 травня 2015 року по 06 березня 2017 року у розмірі 15 104 грн. Також вказував, що у попередньому договорі сторони визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті - доларах США, на день стягнення з відповідача суми заборгованості курс долара США збільшився, а тому вважає, що з відповідача на його користь підлягає стягненню курсова різниця у сумі 66 625 грн.

З наведених підстав, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за грошовим зобов'язанням щодо повернення завдатку у розмірі 272 250 грн, додаткову суму у розмірі завдатку 272 250 грн, 3% річних у розмірі 15 104 грн, штраф за невиконання зобов'язань у розмірі 272 250 грн та курсову різницю у розмірі 66 625 грн.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 17 травня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 кошти за попереднім договором купівлі-продажу у розмірі 272 250 грн та 3% річних у розмірі 15 104 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення курсової різниці, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в цій частині і ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимогу позову про стягнення курсової різниці, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що положення чинного законодавства не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадках зміни Національним банком України курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. У п.2.4 попереднього договору сторони визначили, що на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу автомобіля покупець передає продавцю грошове забезпечення у розмірі 272 250 грн, що еквівалентно 12 500 доларів США станом на день укладення цього договору (16 квітня 2015 року). З огляду на те, що на день звернення позивача до суду з даним позовом курс іноземної валюти - долар США є відмінним від дати отримання відповідачем суми завдатку, та враховуючи, що сторони у попередньому договорі визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, заявник вважає, з відповідача на його користь підлягає стягненню сума курсової різниці у розмірі 66 625 грн.

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення додаткової суми у розмірі завдатку 272 250 грн та штрафу за невиконання зобов'язань у розмірі 272 250 грн, апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 16 квітня 2015 року між ОСОБА_1 (покупець) та ОСОБА_3 (продавець) укладено попередній договір купівлі-продажу автомобіля, відповідно до умов якого сторони зобов'язались у майбутньому в строк до 30 квітня 2015 року включно укласти договір купівлі-продажу автомобіля марки «Audі», моделі «Q3», 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, за ціною 762 300 грн., що еквівалентно 35 000 доларів США. Вказаний попередній договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстрований у реєстрі за № 2155.

Відповідно до пункту 2.4 попереднього договору на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу автомобіля покупець передає продавцю грошове забезпечення у розмірі 272 250 грн, що станом на 16 квітня 2015 року еквівалентно 12 500 доларів США. Посвідчення цього договору свідчить про передачу-отримання зазначеної суми грошового забезпечення.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач свої зобов'язання щодо укладення з позивачем основного договору купівлі-продажу автомобіля не виконав, обтяження з автомобіля не зняв.

В обґрунтовуння вимоги позову про стягнення курсової різниці ОСОБА_1 зазначав, що відповідно до ч.2 ст.533 ЦК України, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки сторони у попередньому договорі визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті - доларах США і на день стягнення з відповідача суми заборгованості курс долара США є відмінним від курсу долара США на день отримання відповідачем суми завдатку, то позивач вважав, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума курсової різниці у розмірі 66 625 грн.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги про стягнення з ОСОБА_3 курсової різниці, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для її задоволення.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.1 та ч.2 ст. 192 ЦК України).

Такі випадки передбачені ст.193, ч.4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Згідно зі ст.524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Відповідно до ч.1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим, ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Відповідно до Положення (стандарт) бухгалтерського обліку «Вплив змін валютних курсів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 10 серпня 2000 року № 193 та Порядку відображення в обліку операцій в іноземній валюті, затвердженого Наказом Державного казначейства України від 24 липня 2001 року № 126, іноземна валюта - валюта інша, ніж валюта звітності.

Курсова різниця - різниця, яка є наслідком відображення однакової кількості одиниць іноземної валюти в національну валюту України при різних валютних курсах. Курсові різниці визначаються за монетарними статтями балансу.

Монетарні статті - статті балансу, що відображають грошові кошти в касі, на рахунках в установах банків, а також такі активи і зобов'язання, що будуть отримані чи сплачені у фіксованій чи визначеній сумі грошей або їх еквівалентів.

До монетарних статей відносяться грошові кошти в іноземній валюті, що знаходяться в касі чи на банківському рахунку підприємства; дебіторська заборгованість за відправлені нерезиденту товари, по якій очікується дохід в іноземній валюті; кредиторська заборгованість, що виникла внаслідок отримання підприємством товарів у нерезидента на умовах наступної оплати та для погашення якої, як очікується, підприємство сплатить певну суму грошових коштів в іноземній валюті.

Виходячи з поняття «курсова різниця», можна виділити чотири періоди, за які здійснюється перерахунок заборгованості в іноземній валюті для визначення курсових різниць. Це періоди між:

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою фактичного здійснення розрахунків;

- датою відображення операції в бухгалтерському обліку і датою складання бухгалтерської звітності за звітний період;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою фактичного здійснення розрахунку;

- датою складання бухгалтерської звітності за попередній звітний період і датою складання бухгалтерського звіту за звітний період.

Курсові різниці розраховуються за положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку.

Наведене дає право зробити висновок, що курсові різниці застосовуються у фінансовій звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку.

Коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії боржника, що призвели до позбавлення кредитора можливості отримати прибуток, оскільки кредитор міг і не отримати такі доходи.

До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі №750/8676/15-ц.

Отже, враховуючи, що правовідносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не стосуються фінансової звітності підприємств при веденні бухгалтерського обліку та, приймаючи до уваги, що коливання курсу валют, що призвело до курсової різниці, не можна розцінювати як неправомірні дії відповідача, що призвели до позбавлення позивача можливості отримати прибуток, оскільки позивач міг і не отримати такі доходи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення вимоги ОСОБА_1 про стягнення курсової різниці.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума курсової різниці у розмірі 66 625 грн. з тих підстав, що сторони у попередньому договорі визначили грошовий еквівалент в іноземній валюті, а на день звернення позивача до суду з даним позовом курс іноземної валюти змінився від дати отримання відповідачем суми завдатку, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про стягнення курсової різниці ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 17 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: