ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2018 року

м.Суми

Справа №587/2667/16-ц

Провадження № 22-ц/788/867/18

Апеляційний суд Сумської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Хвостика С. Г. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І., Ткачук С. С.,

з участю секретаря судового засідання Новікової О.М.,

позивача ОСОБА_1,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 на рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 березня 2018 року в складі судді Степаненко О. А., ухваленого у м. Суми, повний текст якого складений 27 березня 2018 року, -

в с т а н о в и в:

Статтею 351 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набув чинності 15 грудня 2017 року, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У грудні 2016 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики в сумі 18000 грн. та 3 % річних від простроченої суми з урахуванням індексу інфляції в сумі 12124,76 грн.

Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 01 березня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30124,76 грн. боргу за договором позики та 551,20 грн. судового збору.

Не погоджуючись з судовим рішенням, представник відповідача оскаржив його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_2 адвокат ОСОБА_3, посилаючись на неповне зясування обставин справи, просить рішення суду скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, представник відповідача вказав, що на оригіналі боргової розписки міститься запис про повернення відповідачем частини боргу в сумі 10000 грн., однак, суд безпідставно взяв до уваги ксерокопію розписки, на якій відсутній запис про часткове повернення боргу. Крім того, представник відповідача звернув увагу на ту обставину, що відмовивши у витребуванні оригіналу боргової розписки, а відтак, і у призначенні та проведенні судово каліграфічної експертизи, суд позбавив відповідача можливості надати належні докази на підтвердження того факту, що частина боргу в сумі 10000 грн. була повернута позивачу.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1, який просив залишити рішення суду без змін, наголосивши також на тому, що відповідач борг взагалі не повернув, тому ніяку розписку, в тому числі і про часткове повернення боргу, він не підписував, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що розпискою від 22 липня 2014 року підтверджується факт наявності боргу відповідача перед позивачем у розмірі 18000 грн. та вважав, що оскільки зобовязання відповідачем не виконано, тому стягнув з останнього на користь позивача борг з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних від простроченої суми, а всього на загальну суму 30124,76 грн.

Колегія суддів з таким рішенням суду першої інстанції погоджується, виходячи з наступного.

Як вбачається з розписки від 22 липня 2014 року, копію якої позивач надав до суду першої інстанції на підтвердження своїх позовних вимог, ОСОБА_4 взяв у ОСОБА_1 в борг грошові кошти в сумі 18000 грн., які зобовязався повернути після продажу квартири протягом двох місяців (а.с. 7).

Відповідно до ст.1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із ч.2 ст.1047 ЦК на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У ч. 3 ст. 545 ЦК України йдеться про те, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обовязку.

Виходячи з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Встановлено, що держателем оригіналу розписки від 22 липня 2014 року є позивач ОСОБА_1

29 жовтня 2014 року відповідач відчужив свою квартиру за № 28 по вулиці Прокофєва, 30 у м. Суми, що підтверджується відповідними довідками з Державних реєстрів (а.с. 11 17).

Наявність у позивача оригіналу договору позики, ураховуючи, що відповідач не заперечував факту відсутності у нього боргового документу, тому згідно з положеннями ч. 3 ст. 545 ЦК України вказані обставини свідчать про неповернення боргу відповідачем, у звязку з чим є підстави для стягнення з нього на користь позивача суми позики за вказаним договором у розмірі 18000 грн.

Крім того, відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, період за який позивач просить стягнути суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми становить з 30 грудня 2014 року по 26 грудня 2016 року.

Відповідачем ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не надано доказів на спростування розрахунку суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за заявлений період прострочення виконання зобовязання, а також три проценти річних від простроченої суми, що становить: інфляційні втрати 11047грн. 72 коп. та три процента річних у розмірі 1077 грн. 04 коп., а всього 30124 грн. 76 коп.

Отже, доводи апеляційної скарги про часткове повернення боргу в сумі 10000 грн., що ніби то зафіксовано на самій розписці, висновків суду першої інстанції щодо задоволення позову не спростовують і не містять посилань на такі докази, які б свідчили про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи викладене, колегія суддів повністю погоджується з обґрунтованим і законним рішенням суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.

За таких обставин, коли суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 6 ст. 19, п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судове рішення у даній справі, як у малозначній, не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст.ст. 367; 374 ч. 1 п. 1; 375; 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Сумського районного суду Сумської області від 01 березня 2018 року в даній справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий: С.Г. Хвостик

Судді: О.І. Собина

ОСОБА_5