КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 359/1667/17

номер провадження: 22-ц/824/1818/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,

за участю секретаря - Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2018 року у складі судді Муранової-Лесів І.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Мороз Олена Анатоліївна, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визначення частки у праві спільної сумісної власності, визнання права власності в порядку спадкування та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, треті особи: публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», про визнання права особистої власності на частку квартири, визнання частки квартири спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на частку нерухомого майна та частку грошових коштів в порядку спадкування за законом,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1, третя особа: приватний нотаріус Бориспільського районного нотаріального округу Мороз О.А., у якому з урахуванням уточнень та доповнень просила: визнати факт проживання однією сім'єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 2006 року до 04 листопада 2011 року включно; визначити, що частка померлого ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила 1/2 частина; визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її син ОСОБА_6, якому на момент смерті на праві спільної сумісної власності з ОСОБА_1, крім іншого майна, належала квартира АДРЕСА_1. Вказана квартира була придбана її сином та ОСОБА_1 в період перебування їх у зареєстрованому шлюбі шляхом купівлі-продажу майнових прав з подальшим введенням будинку в експлуатацію та оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно. У 2016 році позивач звернулась до приватного нотаріуса Бориспільського нотаріального округу Мороз О.А. із заявою про прийняття спадщини, на підставі якої відкрито спадкову справу №59617493 до майна ОСОБА_6, а 27 лютого 2017 року позивач звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на 1/2 частину квартири в порядку спадкування за законом. Однак, нотаріусом їй було відмовлено у зв'язку з тим, що вона не надала правовстановлюючих документів на підтвердження права власності померлого на 1/2 частину спірної квартири. Вказувала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 почали зустрічатись ще в 2004 році, а з 2006 року до 04 листопада 2011 року вони проживали однією сім'єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у м.Львів, а потім у смт Чубинське. ОСОБА_6 працював, а відповідач за первісним позовом навчалась. Тому ОСОБА_2 просила визнати факт проживання однією сім'єю як чоловіка і жінка без реєстрації шлюбу відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з 2006 року до 04 листопада 2011 року.

Не погоджуючись з вказаним позовом, у травні 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому з урахуванням уточнень та доповнень просила: визнати 58/100 частин квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, визнати 42/100 частин вказаної квартири спільною сумісною власністю подружжя; визнати за нею ОСОБА_1 право власності на відповідну частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після її чоловіка ОСОБА_6, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1; визначити, що частка померлого ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 становила 1/3; визнати за нею, ОСОБА_1, право власності на 1/6 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6; визнати за нею, ОСОБА_1, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 право власності на 1/2 частину грошових коштів, що знаходяться на рахунках у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «УкрСиббанк», а саме: 524,49 доларів США разом з нарахованими щомісячними відсотками, що знаходяться у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на депозитному рахунку № НОМЕР_1; 238 грн 39 коп. разом з нарахованими щомісячними відсотками, що знаходяться у ПАТ «УкрСиббанк» на картковому рахунку № НОМЕР_2; 1 572 грн 55 коп. разом з нарахованими щомісячними відсотками, що знаходяться у ПАТ «УкрСиббанк» на вкладному рахунку № НОМЕР_3.

Зустрічний позов мотивований тим, що вона, ОСОБА_1, разом з ОСОБА_6 перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 2011 року. У листопаді 2012 року вони разом придбали нежитлове приміщення на мансардному поверсі за 298 120 грн. 27 листопада 2012 року ОСОБА_1 уклала попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, за умовами якого у строк до 29 листопада 2012 року необхідно було внести перший внесок у сумі 100 000 грн, а основну суму 198 120 грн за рахунок кредитних коштів. Вказувала, що оскільки спільних коштів у подружжя не було, то вона зняла особисті кошти з валютного депозитного рахунку ПАТ КБ «Приватбанк», які були відкриті до реєстрації шлюбу. Зазначала, що 27 листопада 2012 року з доларового депозитного рахунку вона зняла 10 179, 38 доларів США, що еквівалентно 82 941 грн 59 коп. За період шлюбу із сумісних коштів за основною сумою кредиту вона разом з чоловіком сплатили 125 082 грн 30 коп., що складає 42/100 частини вартості квартири. Тому ОСОБА_1 вважала, що 42/100 частки спірної квартири є спільною сумісною власністю подружжя, а частка ОСОБА_6 в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру становила 21/100, а відтак частка квартири, яка належить їй в порядку спадкування за законом складає 21/200.

Крім того, вказувала, що 27 листопада 2012 року вона зі свого депозитного рахунку №НОМЕР_4 у ПАТ КБ «ПриватБанк» зняла 2 203,89 євро, що еквівалентно 23 173 грн 90 коп. Вказані кошти у розмірі 100 000 грн було сплачено у якості першого внеску за попереднім договором купівлі-продажу спірної квартири від 27 листопада 2012 року. Після смерті ОСОБА_6 вона продовжувала сплачувати платежі за кредитним договором згідно графіку платежів. За період з 02 серпня 2016 року по 10 травня 2017 року за кредитним договором вона особисто сплатила 34 172 грн 44 коп., що підтверджується довідкою від 10 травня 2017 року, а 29 червня 2017 року вона сплатила товариству з обмеженою відповідальністю «Інвестментфінансгруп» (далі - ТОВ «Інвестментфінансгруп») 39 371 грн 59 коп. Умови кредитного договору виконано в повному обсязі та вчасно. Оскільки за рахунок її особистих коштів, які вона сплатила на загальну суму 173 037 грн 70 коп., що відповідає 58/100 частки квартири, то вважала, що така частина квартири є її особистою приватною власністю.

Зазначала, що до складу спадкового майна увійшли кошти, що знаходяться на депозитних рахунках публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі -ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») у розмірі 2097,96 доларів США, а також, що знаходяться на рахунках публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»): картковий рахунок у розмірі 953 грн 55 коп. та вкладений рахунок у розмірі 6 290 грн 18 коп.

Вказувала, що 01 липня 2017 року нотаріусом за її заявою було видано свідоцтво про право власності на частку у спільному майні подружжя щодо грошових коштів. Однак постановою нотаріуса від 01 липня 2017 було відмовлено у видачі свідоцтва на інше майно у зв'язку із відкриттям кримінального провадження.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2018 року позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 - задоволено частково.

Визначено, що частка померлого ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 становила 1/2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визначено, що частка померлого ОСОБА_6 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2, становила 1/3.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину квартиру АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 право власності на 1/4 частину грошових коштів, що знаходяться на рахунках у ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «УкрСиббанк», а саме: 524,49 доларів США разом з відповідною частиною нарахованих відсотків, що знаходяться у ПАТ «РайффайзенБанк Аваль» на депозитному рахунку №НОМЕР_1; 238 грн 38 коп. разом з відповідною частиною нарахованих відсотків, що знаходяться у ПАТ «УкрСиббанк» на картковому рахунку №НОМЕР_2; 1 572 грн 54 коп. разом з відповідною частиною нарахованих відсотків, що знаходяться у ПАТ «УкрСиббанк» на вкладному рахунку №НОМЕР_5.

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її зустрічних позовних вимог про визнання 58/100 частин квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, про визнання 42/100 частин цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя, про визнання за нею права власності на відповідну частину вказаної квартири, про визнання за нею права власності на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом, а також в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про визначення частки померлого ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності на спірну квартиру у розмірі 1/2 частини та визнання за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом та ухвалити нове рішення в цій частині, яким її зустрічні позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, а позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити в частині визначення частки померлого ОСОБА_6 у праві спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру у розмірі 21/100. При цьому, посилається на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дав належної оцінки доказам, що підтверджують факт придбання нею за її особисті кошти 58/100 частин квартири АДРЕСА_1. Також вказує, що суд не звернув увагу на те, що вона зняла кошти із свого депозитного рахунку 27 листопада 2012 року, тобто, в день отримання продавцем спірної квартири 100 000 грн, що також фактично визнано ОСОБА_2

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_4 і ОСОБА_2 - адвокат ОСОБА_7 вказує, що оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги є лише припущеннями, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка. Вказує, що ОСОБА_1 не надала доказів, що саме її особисті кошти були використані на придбання спірної квартири. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Також адвокат ОСОБА_7 просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 400 грн.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Доводів в частині незгоди з рішенням суду в іншій частині апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2 в частині визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6, та відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 про визнання 58/100 частин спірної квартири її особистою приватною власністю, суд першої інстанції виходив із того, що режим спільної сумісної власності майна, придбаного у шлюбі презюмується, а ОСОБА_1 не надала достатніх доказів того, що 58/100 частин спірної квартири є її особистою приватною власністю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого Бориспільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 04 жовтня 2016 року (а.с. 11, т.1).

Спадкоємцями майна померлого ОСОБА_6 є його мати ОСОБА_2 та дружина ОСОБА_1, що не заперечується сторонами, підтверджується копією спадкової справи та відповідними свідоцтвами про народження та реєстрацією шлюбу.

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 листопада 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданого Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї.

З матеріалів спадкової справи № 26/2016 відкритої 07 жовтня 2016 року до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 вбачається, що після його смерті до приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Київської області із заявою про прийняття спадщини 07 жовтня 2016 року звернулася ОСОБА_2, а 24 листопада 2016 року із такою заявою звернулася ОСОБА_1 (а.с. 129-177, т.1).

Постановою приватного нотаріуса від 28 лютого 2017 року відмовлено ОСОБА_2 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_1 після смерті її сина ОСОБА_6 (а.с. 18-19, 165, т.1).

Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_1 зареєстрована за ОСОБА_1.(а.с. 20, 103, т.1).

Судом першої інстанції встановлено, що право власності на спірну квартиру набуто ОСОБА_1 під час перебування у зареєстрованому шлюбу з ОСОБА_6

27 листопада 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_8 було укладено попередній договір про укладення в майбутньому, не пізніше 31 березня 2013 року, договору -купівлі-продажу або передати іншим незабороненим чинним законодавством України способом (оформити свідоцтво на право власності) об'єкт нерухомого майна - нежитлове приміщення за умовним номером АДРЕСА_1 орієнтовною ціною продажу 298 120 грн, яка підлягала оплаті за графіком: 1-й етап розрахунків - до підписання договору 3 150 грн., ІІ-й етап розрахунків - до 29 листопада 2012 року - 98 850 грн, ІІІ-й етап розрахунків до 01 грудня 2012 - 198 120 грн (а.с.99-100, т.1).

Згідно нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_8 від 29 листопада 2012 року ОСОБА_1 повністю виконала свої зобов'язання щодо розрахунків І-ІІІ етапів у сумі 298 120 грн (а.с.104, т.1).

Також встановлено, що 30 листопада 2012 року між ТОВ «Інвестментфінанс груп» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 27/11/2012, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 198 120 грн на придбання об'єкту нерухомості - нежитлового приміщення за умовним номером АДРЕСА_1, зі сплатою 18 % річних, на строк до 01 грудня 2019 року (а.с. 88-92, т.1).

Відповідно до пункту 2.1.4 кредитного договору, однією з умов надання кредиту було надання згоди (засвідченої нотаріально) з боку іншого члена подружжя (чоловіки, дружини) на підписання даного договору.

Відповідно до ч.4 ст.65 Сімейного кодексу України (далі - СК України) договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 листопада 2012 року між ТОВ «Інвестмент фінанс груп» та ОСОБА_6 (поручителем), ОСОБА_1 (позичальником) було укладено договір поруки № 27/11/2012, за умовами якого ОСОБА_6 зобов'язався відповідати перед кредитором усім своїм майном за виконання ОСОБА_1 зобов'язань за кредитним договором від 30 листопада 2012 року.

Також на забезпечення виконання умов кредитного договору, 31 липня 2013 року між ТОВ «Інвестмент фінанс груп» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, за яким ОСОБА_1 передала в іпотеку ТОВ «Інвестмент фінанс груп» нежитлове приміщення АДРЕСА_1.

Згідно з п.5.3 іпотечного договору предмет іпотеки є об'єктом права спільної сумісної власності та передається в іпотеку ОСОБА_1 за згодою її чоловіка ОСОБА_6, викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Київської області Сидоренко Ю.В. 31 липня 2013 році за №621.

Відповідно до довідки ТОВ «Інвестмент фінанс груп» від 10 травня 2017 року станом на 10 травня 2017 року за кредитним договором від 30 листопада 2012 року була наявна заборгованість в сумі 39 240 грн 77 коп., у тому числі заборгованість за основною сумою кредиту у розмірі 38 865 грн 26 коп., заборгованість за процентами у розмірі 375 грн 51 коп. За вказаним кредитним договором на погашення кредиту було зараховано: з 13 листопада 2012 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 за основною сумою кредиту - 125 082 грн 30 коп., за процентами - 92 705 грн 57 коп.; з 02 серпня 2016 року по 10 травня 2017 року за основною сумою кредиту - 34 172 грн 44 коп., за процентами - 5 444 грн 08 коп.

29 червня 2017 року ОСОБА_1 перерахувала ТОВ «Інвестмент фінанс груп» 39 371 грн 59 коп. в рахунок сплати відсотків та повернення кредиту згідно кредитного договору від 30 листопада 2012 року, що підтверджується квитанцією №1625222D33.

Згідно довідки ТОВ «Інвестмент фінанс груп» від 30 червня 2017 року станом на 30 червня 2017 року у ОСОБА_1 відсутня заборгованість за кредитом та відсотками перед ТОВ «Інвестмент фінанс груп» (а.с. 116, т.1).

Таким чином, судом установлено, що ОСОБА_1 після смерті ОСОБА_6 продовжувала виконувати зобов'язання за кредитним договором та сплатила кошти на загальну суму 78 857 грн 29 коп.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що сплачена відповідачем частка в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором коштів є незначною в порівнянні з вартістю спірної квартири та не може бути врахована судом для збільшення частки ОСОБА_1 у праві власності на спірну квартиру, оскільки вартість спірної квартири збільшилась внаслідок проведеного ремонту, а визнана сторонами її вартість становить 675 000 грн. При цьому, суд вірно зазначив, що представники позивача визнали обов'язок щодо відшкодування ОСОБА_1 1/2 частини сплачених нею платежів за кредитним договором, укладеного в інтересах сім?ї, після смерті ОСОБА_6 в рахунок виконання обов'язку померлого спадкодавця. Проте ОСОБА_1 не заявляла відповідних зустрічних вимог.

Також судом вірно враховано, що та обставина, що квартира АДРЕСА_1 переобладнана з нежитлового приміщення, розташованого на мансардному поверсі за вказаною адресою, щодо якого ОСОБА_1 були укладені вказані вище попередній договір від 27 листопада 2012 року та іпотечний договір від 31 липня 2013 року, визнана сторонами та ними не оспорюється.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Отже, в силу ст. 60 СК України діє презумпція спільності майна подружжя.

Зазначена презумпція спільності майна подружжя перерозподіляє тягар доказування, визначений ст.ст.12, 81 ЦПК України. Тобто набуте за час спільного проживання майно є майном подружжя, якщо особа, яка не визнає цей факт, доведе протилежне. Отже, саме відповідач має довести, що набуте за час спільного проживання майно, не є майном подружжя. Для позивача цей факт презюмується.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що квартира АДРЕСА_1 була об'єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6, частка якого в праві спільної сумісної власності на цю квартиру становила 1/2, а відтак суд обґрунтовано визнав за позивачем ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_1 право власності по 1/4 частині спірної квартири, за кожною, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_6

Також колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зустрічна позовна вимога ОСОБА_1 про визнання 58/100 часток спірної квартири її особистою приватною власністю та про визнання 42/100 часток спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя, задоволенню не підлягають за недоведеністю.

Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову про визнання 58/100 частин квартири АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, ОСОБА_1 зазначала, що вона здійснила перший внесок за попереднім договором від 27 листопада 2012 року за рахунок власних коштів, у зв'язку з чим вона разом з ОСОБА_6 вирішили оформити спірну квартиру на неї.

Судом першої інстанції встановлено, що у зустрічній позовній заяві від 13 травня 2017 рок ОСОБА_1 зазначила, що кошти на перший внесок в сумі 100 000 грн вона була вимушена позичити, а в подальшому в уточненій позовній заяві від 05 липня 2017 року вона зазначила, що оскільки спільних коштів у неї з ОСОБА_6 не було, то кошти на перший внесок у сумі 100 000 грн вона зняла 27 листопада 2012 року зі своїх валютних депозитних рахунків у ПАТ КБ «ПриватБанк», які були відкриті нею до реєстрації шлюбу.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що доводи ОСОБА_1 щодо правової природи та походження коштів у сумі 100 000 грн, є суперечливими.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що з виписок по рахункам, відкритих у ПАТ КБ «Приватбанк» на ім'я ОСОБА_1 до реєстрації шлюбу з ОСОБА_6 вбачається, що 27 листопада 2017 року з доларового депозитного рахунку ОСОБА_1 зняла 10 179,38 доларів США та 2 203,89 євро, (а.с.114,115, т.1), що, як стверджувала ОСОБА_1, було еквівалентно 106 115 грн 49 коп.

Однак, ОСОБА_1 не надала суду належних та допустимих доказів, що ці кошти були втрачені нею саме на здійснення першого внеску в сумі 100 000 грн. за попереднім договором від 27 листопада 2012 року, а відповідно до ст.81 ЦПК України доказування, та, відповідно, рішення суду, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тому доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 надала докази на підтвердження факту придбання 58/100 частин квартири АДРЕСА_1 за її особисті кошти, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.

При цьому, судом першої інстанції вірно враховано, що при укладенні іпотечного договору від 31 липня 2013 року, предметом якого було нежитлове приміщення, яке було переобладнане у квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_1 визнавала, що передане в іпотеку нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя її та ОСОБА_6 (п.5.3 іпотечного договору), у зв'язку з чим передавалось в іпотеку за згодою її чоловіка ОСОБА_6

Також судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_1 та ОСОБА_6 працювали, вони мали спільний дохід та мали можливість придбати спірну квартиру на визначених у попередньому договорі умовах, про що свідчать їх трудові книжки, а також довідки про доходи (а.с. 19-21, 22-25,67-68,137, т.2).

Будь-яких угод щодо визначення часток у спільному майні, зокрема, спірній квартирі, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не укладали.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, що квартира АДРЕСА_1, є спільною сумісної власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 і їх частки у праві власності є рівними.

Таким чином, рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими, передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.

Обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Вирішуючи клопотання представника ОСОБА_4 і ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_7 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів вважає, що воно підлягає задоволенню частково, з таких підстав.

Право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року №6-рп/2013).

Відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч. 4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

За умовами ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що 23 липня 2018 року між адвокатом ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_10 був укладений договір про надання правничої допомоги, за умовами якого адвокат ОСОБА_7 на умовах платності зобов'язався надавати ОСОБА_10 правничу допомогу у даній цивільній справі (а.с.216-218, т.2).

Того ж дня, між адвокатом ОСОБА_7 та відповідачем ОСОБА_10 укладено додаток №1 до договору про надання правничої допомоги від 23 липня 2018 року - протокол узгодження ціни, за умовами якого сторони узгодили, що вартість 1 години роботи адвоката з документами становить 600 грн, вартість 1 години роботи адвоката з підготовки до судового засідання та безпосередньо участь у судовому засіданні коштує 2 000 грн. Попередня оплата у сумі 3 000 грн перераховується на розрахунковий рахунок адвоката на наступний день після підписання договору, а загальна вартість наданих послуг визначається сторонами в акті приймання-передачі робіт (а.с.219, т.2).

Згідно акту приймання передачі виконаних послуг від 10 вересня 2018 року, адвокатом за договором про надання правничої допомоги були виконані такі послуги: проведення переговорів з клієнтом, вивчення та аналіз апеляційної скарги - 1 година; аналіз чинного законодавств України - 2 години; підготовка, написання та подання відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду Київської області, підготовка одного примірника відзиву з додатками і направлення поштою скаржнику 4 години. Розмір витрат на оплату послуг адвоката за вказаний об'єм робіт складає 5 400 грн (а.с.239, т.2).

На підтвердження понесення витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 5 400 грн. ОСОБА_10надано квитанцію від 24 липня 2018 року на суму 3 000 грн та квитанцію від 10 вересня 2018 року на суму 2 400 грн (а.с.238, т.2).

Надані документи відповідно до положень ст. 12, 81 ЦПК України є належними доказами сплати ОСОБА_10 грошових коштів за надання професійної правничої допомоги адвоката ОСОБА_7 у даній справі.

Враховуючи наведені вище положення закону, якими встановлено, що витрати, пов'язані з оплатою професійної правничої допомоги адвоката, несуть сторони, а також той факт, що представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_7 належним чином документально підтвердив такі витрати, і їх розмір не перебільшує суму, визначену умовами договору про надання правової допомоги, колегія суддів вважає, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 400 грн.

Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 25 травня 2018 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 400 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: