Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 161/19064/15-ц

провадження №61-9468св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Державне комунальне підприємство «Луцьктепло»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Волинської області

від 22 липня 2016 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Подолюка В. А.,

Данилюк В. А.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року Державне комунальне підприємство «Луцьктепло» (далі - ДКП «Луцьктепло» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зі сплати за надані комунальні послуги.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач зареєстрований за адресою:

АДРЕСА_1, та є споживачем послуг з теплопостачання, які надаються ДКП «Луцьктепло» у вказану квартиру. Однак свого обов'язку з оплати за надані послуги по теплопостачанню відповідач належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 01 жовтня 2015 року виникла заборгованість з оплати за надані комунальні послуги, а саме за опалення у сумі 2 560,45 грн. Крім того, за несвоєчасне внесення плати за зазначені послуги на всю суму боргу відповідно до положень статті 625 ЦК України підлягають сплаті інфляційні нарахування у розмірі

2 438,53 грн та 3 % річних у сумі 281,36 грн, що підтверджується розрахунком.

Уточнивши позовні вимоги, ДКП «Луцьктепло» остаточно просило стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги з теплопостачання у розмірі 942,64 грн, а також - інфляційні нарахування у розмірі 2 280,44 грн та 3 % річних у сумі

332,46 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2016 року у задоволенні позову ДКП «Луцьктепло» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач не довів належними та допустимими доказами свої позовні вимоги, оскільки між сторонами у спірний період не було укладено договір про надання послуг з теплопостачання та не надані документи, що підтверджують надання споживачу послуг у заявленому обсязі і встановленої законодавством якості та правильність розрахунку суми заборгованості за наданими послугами.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 22 липня 2016 року апеляційну скаргу ДКП «Луцьктепло» задоволено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 24 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ДКП «Луцьктепло» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ДКП «Луцьктепло» суму боргу за надані послуги з теплопостачання у розмірі 942,64 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ДКП «Луцьктепло» інфляційну складову боргу у розмірі 2 280,44 грн, три відсотки річних у розмірі 332,46 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд своє рішення мотивував тим, що предметом цього спору є наявність або відсутність заборгованості за опалення та гаряче водопостачання, а не якість та кількість наданих позивачем послуг. Крім того, строк позовної давності переривався зверненням позивача із заявою про видачу судового наказу та видачею судового наказу від 20 липня 2015 року, також періодично позивач здійснював оплату за послуги з теплопостачання, зокрема така оплата здійснювалась у жовтні та листопаді 2013 року, що свідчить про визнання ним свого боргу.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 липня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд безпідставно дійшов до висновку, що відповідач, здійснюючи оплати за надані комунальні послуги в жовтні та листопаді 2013 року, визнав існуючий борг за 2011 рік, хоча відповідач заперечував свої наміри здійснювати оплату комунальних послуг за попередні періоди. У квитанціях про оплату, наданих відповідачем, вказано, що ці платежі здійснювалися із призначенням за оплату за отримані послуги з теплопостачання виключно за жовтень та листопад 2013 року. Крім того, апеляційним судом не спростовані доводи відповідача про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позову у зв'язку із пропуском строку звернення до суду зі сплати за комунальними платежами до 03 липня 2012 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 13 березня 2017 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ указану цивільну справу передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ОСОБА_3

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Судове рішення суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України 2004 року щодо законності та обґрунтованості.

Судами встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3

З письмового розрахунку нарахувань і оплати за послуги з теплопостачання по особовому рахунку ОСОБА_3 вбачається, що станом на 01 березня 2016 року за період з 01 листопада 2011 року утворилась заборгованість з оплати за теплопостачання в сумі 942,64 грн, інфляційні нарахування в розмірі 2 280,44 грн та три відсотки річних від простроченої суми заборгованості в розмірі 332,46 грн

(а. с. 3, 33-34).

Із матеріалів справи убачається, що між сторонами відсутній письмовий договір про надання житлово-комунальних послуг, проте послуги з централізованого опалення відповідачу надавалися та останній приймав їх та частково оплачував.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Згідно із статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на:

1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (стаття 1, частина друга статті 3, стаття 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

У частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, при цьому відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Згідно із пунктом 21 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі відсутності у квартирі та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами споживання: з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. м (куб. м) опалювальної площі квартири та додатково за перевищення розрахункової потужності приладів опалення згідно із законодавством.

Нарахування за опалення по житловим квартирам в будинках, в яких не встановлено будинкового засобу обліку теплової енергії, виконується виходячи з вартості опалення в поточному місяці та опалювальної площі квартири. Виходячи з тарифу за 1 Гкал кожного місяця виконується розрахунок фактичних витрат теплової енергії та вартість опалення 1 кв. м опалювальної площі.

Постановою Кабінету Міністрів України від 17 лютого 2010 року № 151 (далі - Постанова) затверджено Порядок проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості.

Цей Порядок визначає механізм проведення перерахунків розміру плати за надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення (далі - послуги) в разі ненадання їх або надання не в повному обсязі, зниження якості. Дія цього Порядку поширюється на суб'єктів господарювання всіх форм власності, предметом діяльності яких є надання послуг (далі - виконавці) і фізичних та юридичних осіб (далі - споживачі), яким надаються послуги.

Відповідно до пункту 2 зазначеного Порядку у разі ненадання послуг або надання їх не в повному обсязі, зниження якості, зокрема, відхилення їх кількісних і якісних показників від нормативних, виконавець проводить перерахунок розміру плати за фактично надані послуги шляхом зменшення розміру плати за надання послуг з урахуванням вимог, наведених у додатку.

Відповідно до пунктів 33-39 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, у разі неналежного надання або ненадання послуг виконавцем споживач повідомляє про це виконавця в усній формі за допомогою телефонного зв'язку чи у письмовій формі за адресами, що зазначені в договорі. Повідомлення споживача незалежно від його форми (усна або письмова) обов'язково реєструється представником виконавця у журналі реєстрації заявок споживачів. Представник виконавця зобов'язаний повідомити споживачеві відомості про особу, яка прийняла повідомлення (прізвище, ім'я та по батькові), реєстраційний номер повідомлення та час його прийняття. У разі незгоди з результатами перевірки кількісних та/або якісних показників надання послуг споживач і виконавець визначають час і дату повторної перевірки, для проведення якої запрошується представник уповноваженого органу виконавчої влади та/або органу місцевого самоврядування, а також представник об'єднання споживачів. За результатами повторної перевірки складається акт про неналежне надання або ненадання послуг, який підписується споживачем (його представником), представником виконавця, представниками уповноваженого органу виконавчої влади та/або органу місцевого самоврядування, а також представником об'єднання споживачів. За результатами перевірки складається акт-претензія про неналежне надання або ненадання послуг (далі акт-претензія), який підписується споживачем та представником виконавця згідно з додатком 2. Акт-претензія складається у двох примірниках по одному для споживача та виконавця. У разі неприбуття представника виконавця в установлений договором строк для проведення перевірки кількісних та/або якісних показників або необґрунтованої відмови від підписання акта-претензії такий акт вважається дійсним, якщо його підписали не менш як два споживачі.

У матеріалах справи відсутні передбаченні Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення акти-претензії або інші дані про повідомлення відповідачем ОСОБА_3 виконавця послуг (в даному випадку ДКП «Луцьктепло») щодо неналежної якості послуг або взагалі про їх відсутність.

Судом встановлено, що нарахування за опалення здійснено позивачем згідно з тарифами, встановленими рішеннями Луцької міської ради від 29 грудня 2010 року

№ 877-1 (235,77 грн за 1 Гкал) та згідно з постановою Національної комісії регулювання електроенергетики України від 06 червня 2014 року № 650 (399,89 грн за 1 Гкал) та постанови Національної комісії регулювання електроенергетики України

від 31 березня 2015 року № 1171 (710,90 грн за 1 Гкал) (а. с. 67-77).

Із зазначених положень випливає, що споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між виробниками і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначено у Законі України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 10 частини третьої статті 20 цього Закону встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені.

Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у пункті 23 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та пункті 20 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630.

Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору про участь у витратах на утримання приміщень та прилеглої території, є грошовим зобов'язанням, у якому серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) вимагати від боржника сплатити гроші за надані послуги.

Отже, з огляду на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у частині другій статті 625 ЦК України.

Застосування положень частини другої статті 625 ЦК України до спірних правовідносин також кореспондується із закріпленими в пункті 3 частини першої статті 96 ЦПК України нормами, відповідно до яких судовий наказ може бути видано в разі, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Таким чином, під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу, відповідачам), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги згідно з чинними тарифами.

Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Позивач у липні 2015 року звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за вказані комунальні послуги. Луцький міськрайонний суд Волинської області від 13 серпня 2015 року за заявою

ОСОБА_3 скасував судовий наказ від 20 липня 2015 року у справі

№ 161/12191/15-ц, виданий цим судом за заявою ДКП «Луцьктепло» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання у розмірі

4 794,38 грн, 2 302,94 грн - інфляційних витрат, 3 % річних - 258,73 грн та судові витрати (а. с. 5).

Встановивши, що відповідач отримував надані ДКП «Луцьктепло» послуги з теплопостачання, однак оплачував їх не в повному обсязі, апеляційний суд дійшов правильного висновку про стягнення з ОСОБА_3 заборгованості за такі послуги. Крім того, надання послуг неналежної якості може бути підставою для зменшення розміру їх оплати чи проведення перерахунку за неякісно надані послуги з опалення, що повинні здійснюватись відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а не підставою для звільнення від їх оплати взагалі.

Доводи касаційної скарги про те, що суд повинен був застосувати позовну давність до окремих платежів за період з листопада 2011 року по червень 2012 року є безпідставні, оскільки із наданого розрахунку і наявних в матеріалах справи квитанцій вбачається часткова оплата наданих позивачем послуг, що свідчить про переривання строку позовної давності у розумінні статті 264 ЦК України.

Отже, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що апеляційним судом порушено норми матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Волинської області від 22 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик