КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 755/14540/18 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Арапіна Н.Є.

27 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2018 року в справі за заявою ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису, яким заборонити ОСОБА_2- наближатися на визначену відстань до місця проживання заявника за адресою: АДРЕСА_1; роботи за адресою: вул. Лісна, 30-а, м. Київ, ПАТ «Натур Фарм»; дитячого садку № 296 за адресою: просп. Миру, 5-а, м. Київ, які відвідує син заявника та інших місць частого відвідування заявником та про які відомо заінтересованій особі; особисто чи через третіх осіб розшукувати заявника, якщо вона за власним бажанням буде перебувати у місці, невідомому заінтересованій особі та в будь-який спосіб спілкуватися з заявником; вести листування, телефонні переговори, розмови в соціальних мережах та месенджерах, або контактувати через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2018 року у задоволенні заяви відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги про видачу обмежувального припису.

Посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом усіх фактичних обставин справи, не дослідження та ненадання належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що заінтересована особа стосовно заявника вчиняв як психологічний вплив, словами принижував, нецензурно висловлювався, ображав, так і фізичний вплив, який виражався у нанесенні тілесних ушкоджень.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4103/2018
Зазначає на звернення заявником до працівників поліції щодо психологічного впливу з боку заінтересованої особи, надання висновку експертного дослідження стосовно тілесних ушкоджень спричинених заявниці, доручення довідки виданої слідчим щодо внесення відомостей до єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення.

Вказує на наявні вагомих підстав побоюватися за своє життя та життя своєї дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Вказує, що факт застосування домашнього насильства до ОСОБА_1 саме зі сторони заінтересованої особи нічим не підтверджений належними та допустимими доказами. Зазначає, що ОСОБА_2 добропорядно виконує батьківські обов'язки, питання про позбавлення його батьківських прав ніколи не порушувалось, підстав для позбавлення його батьківських прав не вбачається.

У судовому засіданні ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_4 підтримали апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній, просили останню задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог.

ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та представника заявника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису, суд першої інстанції виходив з того, що заявником не надано достатньої інформації, що саме заінтересована особа вчинив домашнє насильство та є беззаперечним кривдником, а підстави вважати, що наявні ризики настання тяжких наслідків для заявника у зв'язку з відмовою у видачі обмежувального припису, відсутні.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів.

Судом першої інстанції та апеляційної інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, щоОСОБА_3 з 06 червня 2014 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із заінтересованою особою - ОСОБА_2 (а. с. 10).

Від шлюбу учасники справи мають малолітню дитину ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 33).

Заявник 29 серпня 2018 року зверталась із заявою до органів поліції, про свідчить копія відповідного талону-повідомлення (а.с. 7).

Згідно висновку експертного дослідження № 1419/ж від 25 вересня 2018 року при огляді ОСОБА_3 виявлено синці - 3 на правій боковій поверхні шиї в нижній третині червоно-багрового кольору, невизначеної та продовженої форми, неоднорідні, розмірами 1х0,6 см, 1,7х0,5 см та 1,5х1 см. Вказані ушкодження у вигляді синців спричинені тупим предметом (предметами), могли утворитися 24 вересня 2018 року та відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критеріями тривалості розладу здоров'я) (а.с. 5).

Заявник зазначила, що нею подано до Подільського районного суду м. Києва позовну заяву про розірвання шлюбу. Вказує, що ОСОБА_2 систематично застосовує фізичне насильство відносно заявника та морально принижує. Заявник неодноразово зверталася до працівників поліції із заявами про відкриття кримінального провадження по факту нанесення тілесних ушкоджень.

Враховуючи наведене, звернулася до суду із відповідною заявою.

Питання видачі обмежувального припису регулюєтьсяЦивільним процесуальним Кодексом України та Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Відповідно до ст. 350-1 ЦПК Українизаява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України передбачено, що заява про видачу обмежувального приписуможе бутиподана особою,яка постраждалавід домашньогонасильства, або її представником у випадках,визначених ЗакономУкраїни «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII (Закон № 2229-VIII).

Згідно з п. п. 3, 4, 14, 15, 17ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»домашнє насильство-це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи.

Сексуальне насильство - форма домашнього насильства, що включає будь-які діяння сексуального характеру, вчинені стосовно повнолітньої особи без її згоди або стосовно дитини незалежно від її згоди, або в присутності дитини, примушування до акту сексуального характеру з третьою особою, а також інші правопорушення проти статевої свободи чи статевої недоторканості особи, у тому числі вчинені стосовно дитини або в її присутності.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 даного Закону дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб, зокрема, подружжя; колишнє подружжя.

Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису щодо свого чоловіка ОСОБА_2, заявниця обґрунтувала заявлені вимоги тим, що останній вчиняє щодо неї психологічне насильство (принижує), застосовує фізичне насильство, внаслідок якого потерпіла отримувала тілесні ушкодження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 24 Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, серед іншого, належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Кривдником є особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі (п. 6 ч. 1 ст. 1 даного Закону).

Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб.

Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців (ч. 4 ст. 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Встановлено судом першої інстанції та знайшло своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що між подружжям склалися неприязні відносини, які виникли з різних сімейних питань.

Частиною 3 статті 26 цього Закону передбачено, що рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків.

Оцінкою ризиків вважається оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи (п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону).

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу.

Відповідно до роз'яснень, наведених в пунктах 10, 11постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (стаття 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.

З вищевикладеного вбачається, що звернення заявника із заявою до органів поліції та наявністьвисновку експертного дослідження щодо отримання легких тілесних ушкоджень, не підтверджує факт домашнього насильства над заявницею, оскільки вони стосуються конфлікту між заявником та ОСОБА_2 з приводу поділу та користування майном, спілкування батька з дитиною.

В діях останнього не встановлено факту застосування домашнього насильства у визначених Законом формах щодо ОСОБА_3

Відсутні підтвердження, що саме заінтересована особа вчинила домашнє насильство та є беззаперечним кривдником.

Не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні і ризики, які можуть настати у разі незастосування відносно заінтересованої особи обмежувального припису.

Таким чином, враховуючи, що суду не надано належних, достатніх та переконливих доказів для оцінки ризиків вчинення насильства заінтересованою особою відносно заявника, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для видачі обмежувального припису.

Заявником не заперечувалось, що заінтересованою особою не вчинювалось домашнього насильства відносно малолітнього сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та не надано будь-яких належних та допустимих доказів з цього приводу.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 02 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 30.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В.Шахова