КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3636/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Київського апеляційного суду у складі:

судді-доповідача Рейнарт І.М.

суддів Волошиної В.М., Кирилюк Г.М.

при секретарі Федан Д.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 7 червня 2017 року (суддя Даниленко В.В.) по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» про стягнення заробітної плати, визнання незаконним звільнення та зобов'язання вчинити дії,

встановила:

у листопаді 2016р. позивач звернувся до суду з позовом, який неодноразово уточнював під час розгляду справи, та остаточно просив стягнути з відповідача грошові виплати, передбачені трудовим договором (контрактом), в тому числі нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 19 162 883грн 28коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визнати незаконним його звільнення (припинення повноважень) з 30 листопада 2016р. за наказом директора ПрАТ «СТ «Іллічівське» № 283-ос від 30 листопада 2016р. на підставі протоколу № 30 річних загальних зборів акціонерів ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30 листопада 2016р. у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків (п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України), зобов'язати відповідача звільнити його за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) з 26 вересня 2016р. та здійснити належне оформлення та видачу трудової книжки.

Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з 2005р. він працював на посаді директора ПрАТ «СТ «Іллічівське». 7 вересня 2016р. представник акціонера повідомила його, що рішенням наглядової ради ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 31 серпня 2016р. його було відсторонено від виконання повноважень директора товариства строком на три місяці (з 31 серпня 2016р. по 30 листопада 2016р.).

Позивач стверджував, що 26 вересня 2016р. подав заяву про розірвання контракту, укладеного 5 квітня 2013р., на підставі пункту 6.3. та виплату передбачених контрактом платежів за 2014-2016 рік, у тому числі нарахованої, але не виплаченої премії, однак на час звернення до суду заява товариством не розглянута, розрахунок не проведено.

Також позивач посилався на те, що його незаконно було звільнено наказом № 283-ОС від 30 листопада 2016р. на підставі п. 6.2.3. контракту у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, а не згідно поданої ним

заяви про звільнення з роботи за власним бажанням.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 7 червня 2017 року позов задоволено, стягнуто з ПрАТ «СТ «Іллічівське» на користь ОСОБА_2 грошові виплати, передбачені трудовим договором (контрактом), в тому числі нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 19 162 883грн 28коп., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, визнано незаконним звільнення (припинення повноважень) ОСОБА_2 з 30 листопада 2016р. за наказом директора ПрАТ «СТ «Іллічівське» № 283-ос від 30 листопада 2016р. на підставі протоколу № 30 річних загальних зборів акціонерів ПрАТ «СТ «Іллічівське» від 30 листопада 2016р. у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків (п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України), зобов'язано ПрАТ «СТ «Іллічівське» звільнити ОСОБА_2 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) з 26 вересня 2016р., здійснити належне оформлення та видачу трудової книжки ОСОБА_2, допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць, вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі ПрАТ «СТ «Іллічівське» просило рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Відповідач посилався на неправильне застосування судом норм матеріального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, не врахування тієї обставини, що позивачу за період з 3 травня 2013р. по 30 листопада 2016р. було нараховано 3 442 080грн 55коп., з яких утримано 778 457грн 03коп., що підтверджується копіями податкових повідомлень 1ДФ за період з 2014-2016р. і яким судом не було надано належної оцінки.

Також, відповідач стверджував, що судом безпідставно взято до уваги копії довідок про суму нарахованої позивачу премії, оскільки вони не є належними доказами, так як не містять дати видачі та вихідного номеру, та які відповідач просив дослідити на предмет підробки; судом неправомірно відмовлено у зупиненні провадження у справі до розгляду спору щодо тлумачення пункту 4.2. контракту або розгляду даних позовів в одному провадженні.

Крім того, відповідач зазначав, що ним не порушено порядок звільнення позивача, оскільки з часу відсторонення позивача від виконання посадових обов'язків і до моменту звільнення, не зважаючи на неодноразові попередження, позивач жодного разу не прийшов на роботу та не надав пояснення щодо відсутності на роботі після перебування на лікарняному.

Щодо неповернення трудової книжки позивачу, відповідач зазначав, що позивач працював на підприємстві за сумісництвом, однак після переводу на основне місце роботи в ПрАТ «СТ «Іллічівське» він так і не здав трудову книжку в управління по роботі з персоналом.

Постановою Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року апеляційну скаргу ПрАТ «СТ «Іллічівське» задоволено частково, рішення Дарницькогорайонного суду міста Києва від 7 червня 2017 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_2 з посади директора Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» з п. 1. ч. 1. ст. 41 КЗпП України на звільнення згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України. Зобов'язано Приватне акціонерне товариство «Страхове товариство «Іллічівське» внести відповідний запис до трудової книжки ОСОБА_2, стягнуто з відповідача на користь позивача нараховані, але не сплачені грошові кошти у розмірі 110 073грн 89коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 3 жовтня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 задоволено частково, постанову Апеляційного суду міста Києва від 12 квітня 2018 року в частині позову ОСОБА_2 до ПрАТ «СТ «Іллічівське» про

зобов'язання відповідача звільнити позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України (розірвання трудового договору з ініціативи працівника) з 26 вересня 2016р., належне оформлення та видачу трудової книжки, виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, вихідної допомоги та нарахованої, але невиплаченої премії скасовано, справу у цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача, який просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено і матеріалами справи підтверджено, що 5 квітня 2013р. між Приватним акціонерним товариством «Страхове товариство «Іллічівське» в особі голови наглядової ради та ОСОБА_2 укладено контракт, згідно якого позивач був прийнятий на посаду директора товариства. Строк дії контракту сторони визначили - три роки з дати його підписання.

Протоколом засідання наглядової ради ПрАТ «СК «Іллічівське» від 31 серпня 2016р. позивача відсторонено від виконання повноважень директора товариства на три місяці з 31 серпня 2016 року по 30 листопада 2016 року.

26 вересня 2016 року позивач подав заяву на ім'я голови наглядової ради товариства про його звільнення з роботи на підставі п.п. 6.3.1. та 6.3.2. контракту.

Вказані пункти передбачають право директора за своєю ініціативою розірвати контракт у разі невиконання Вищим органом товариства обов'язків за контрактом чи прийняття ним рішень, що обмежують або порушують компетенцію та права директора; втручання у його оперативно-розпорядницьку діяльність, що може призвести або вже призвело до погіршення економічних показників діяльності товариства.

Рішенням загальних зборів акціонерів ПрАТ «СТ «Іллічівське», оформлене протоколом № 30 від 30 листопада 2016 року, припинені повноваження директора товариства ОСОБА_2 на підставі п. 6.2.3. контракту у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків (п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України) з 30 листопада 2016 року.

Наказом № 233-ОС від 30 листопада 2016 року ОСОБА_2 звільнено з посади директора товариства у зв'язку з одноразовим грубим порушенням трудових обов'язків згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням, яку відповідач не розглянув, тому не мав права звільняти позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 4 статті 265 ЦПК України визначено, що у мотивувальній частині рішення зазначаються: 1) фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; 2) докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; 3) мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику; 4) чи були і ким

порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду; 5) норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; 6) норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає, так як не містить обґрунтування висновків суду, оцінки наданих сторонами доказів та наведених учасниками справи аргументів.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний, зокрема, у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу).

У п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992р. роз'яснено, що вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду.

Разом з цим, ні протокол загальних зборів акціонерів товариства від 30 листопада 2016 року, ні наказ про звільнення позивача не містять інформації, за яке саме одноразове грубе порушення трудових обов'язків був звільнений позивач.

Крім того, протягом розгляду справи судом першої інстанції відповідачем не було надано документу, який підтверджує вчинення позивачем одноразового грубого порушення трудових обов'язків, та виконання роботодавцем при прийнятті рішення про його звільнення, вимог ст. 149 КЗпП України.

Враховуючи викладені обставини, колегія суддів вважає, що звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України було здійснено без дотримання вимог трудового законодавства.

Згідно частин 1 та 3 статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України &q?ом;Про запобігання корупції&q?ен; іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач не ставив питання про його поновлення на роботі, а просив змінити формулювання причин його звільнення з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України, не зазначаючи частину вказаної норми.

У заяві про зміну (доповнення) позовних вимог від 20 березня 2017 року представник позивача посилався на те, що 26 вересня 2016 року позивачем до товариства була подана заява про звільнення відповідно до ч. 1ст. 38 КЗпП України (с.с.152-156 т.1).

За ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним

орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.

За змістом заяви, поданої позивачем 26 вересня 2016 року на ім'я голови наглядової ради товариства, позивач не просив його звільнити за власним бажанням та не зазначав про наявність обставин, наведених у другому речі вказаної норми, для звільнення у день подачі заяви.

Не містить вказана заява і вимоги для звільнення позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, так як в ній позивач просив його звільнити з підстав, передбачених контрактом (п.6.3.).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Враховуючи викладене, а також вказівки, що містяться у постанові суду касаційної інстанції, колегія суддів вважає, що правових підстав для задоволення позовних вимог про зміну причин звільнення позивача з п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України не має, так як позивач з такою заявою до відповідача не звертався, а проти зміни формулювання звільнення на п. 8 ст. 36 КЗпП України позивач заперечує і таких позовних вимог не заявляв.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що задоволенню підлягають позовні вимоги про визнання звільнення позивача з посади директора товариства згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України незаконним, а вимоги про зміну формулювання причин звільнення позивача на ст. 38 КЗпП України задоволенню не підлягають.

Оскільки позовні вимоги про виплату середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, вихідної допомоги при звільненні та належне оформлення і видачу трудової книжки, підлягають задоволенню у разі звільнення позивача, однак позивач не вважається звільненим, колегія суддів не вбачає правових підстав для задоволення вказаних позовних вимог.

Пунктом 4.2. контракту, укладеного з позивачем, передбачені умови встановлення доплат, надбавок, премій, винагород за підсумками роботи, згідно якого встановлюється виплата директору 2% від отриманих ринкових платежів за квартал. Також у пункті зазначається, що на директора поширюється дія Положення про оплату праці працівників товариства, а до ринкових платежів відносяться отримані на рахунок товариства страхові платежі за договорами з усіх видів страхування, за виключенням страхових платежів, отриманих за договорами страхування з ПАТ «ММК ім. Ілліча».

Крім того, пунктом визначено, що директору товариства один раз на рік сплачується додаткова премія за результатами діяльності, розмір якої становить 2% від загальної суми отриманих страхових платежів за рік.

У підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача премій, нарахованих та не виплачених за період з 1 квітня 2013 року по 1 липня 2016 року, позивачем надані довідки без номеру та дати на 7 916 487,18грн та 10 549 129,55грн.

Під час судового розгляду представник відповідача заперечував проти дійсності вказаних довідок, так як вони не підтверджуються фінансовими документами товариства та податковими повідомленнями, підписаними самим позивачем, як директором товариства.

Пунктом 3.2. Положення про преміювання працівників ВАТ «СТ «Іллічівське», яке затверджено наказом № 15/1 від 28 березня 2007р. та погоджено головою наглядової ради товариства, щоквартальна премія директору товариства передбачається у розмірі 2% з валового доходу по договорам страхування з ринку за звітний квартал. Рішення про виплату премії приймається на підставі розрахунків валового надходження страхових платежів з ринку за звітний квартал і оформлюється наказом за підписом першого заступника директора товариства в строки встановлені цим Положенням.

Згідно пункту 4 вказаного Положення умовою річного преміювання є квартальне виконання плану, фінансовий результат звітного за звітний рік, підтвердження страхових технічних резервів на звітну дату та отримання товариством за результатами року оцінки не нижче «2» (задовільна), яка визначається відповідно до «Рекомендацій щодо аналізу діяльності страховиків». Оцінка здійснюється фінансовим відділом протягом тижня після складання офіційної звітності товариства. Річна премія працівникам товариства виплачується на підставі наказу директора.

Ні під час розгляду справи судом першої інстанції, ні під час апеляційного розгляду позивачем не надано будь-яких належних та достатніх доказів про видачу наказів про преміювання позивача та про нарахування йому за час роботи з 1 квітня 2013 року по 1 липня 2016 року премій, як квартальних, так і річних.

При цьому колегія суддів враховує, що у вказаний період позивач виконував обов'язки директора товариства, а відтак саме він повинен був підписувати відповідні звіти та накази.

Крім того, відповідачем суду були надані податкові розрахунки сум доходу, нарахованих працівникам товариства, у тому числі і позивачу, за вказаний період, які не містять відомостей про нарахування позивачу зазначених ним премій.

Вказані докази позивачем під час судового розгляду спростовані не були.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що надані позивачем довідки без номера та дати не є належними та достатніми доказами у підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої премії за період з 1 квітня 2013 року по 1 липня 2016 року, тому дані позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку із їх недоведеністю.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неповно встановив фактичні обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та наданим сторонами доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права та допущені порушення норм процесуального права, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 7 червня 2017 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати звільнення ОСОБА_2 з посади директора Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське» згідно п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України незаконним.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 30 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач І.М. Рейнарт

Судді Г.М. Кирилюк

В.М. Волошина