Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 296/11577/15-ц

провадження № 61-39210св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники відповідача: Ковальчук АндрійВіталійович, Сокуренко Євген Сергійович, Ляхов Олександр Валерійович, Литвиненко Олена Леонідівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Талько О. Б., Коломієць О. С. від 30 травня 2018 року

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (надалі - ПАТ КБ «ПриватБанк»)про визнання кредитного договору недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 03 серпня 2007 року між нею та закритим акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого вона отримала кредит на споживчі цілі у розмірі 27 000 доларів США, а також кредитні кошти на сплату страхових платежів у розмірі 2 710 доларів США, строком до 02 серпня 2017 року зі сплатою 0,92% за користування кредитом на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5 % від суми виданого кредиту в момент надання та винагороду за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

ОСОБА_4 зазначала, що кредитний договір не містить істотних умов, передбачених для указаного виду договору, зокрема, не встановлено умов надання кредиту, відсутні умови щодо вимог виникнення іпотечного боргу, не встановлено інфляційне застереження. У кредитному договорі не враховано вимоги законодавства про захист прав споживачів, зокрема, частин другої та четвертої статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору). Пункти 7.1 та 4.1 кредитного договору не відповідають нормам законодавства і порушують її права, як споживача кредитних послуг. Так, банк приховав фактичне значення реальної процентної ставки та подорожчання кредиту, нав'язав винагороди за надання фінансового інструменту. Банк зобов'язав сплачувати кошти за щомісячні послуги щодо надання кредитних ресурсів, які вона фактично не отримує. Приховавши у вигляді щомісячної комісійної винагороди фактично плату за користування кредитом, не зробивши реального розрахунку такої плати, банк ввів її оману, як позичальника. Встановлення в договорі пені в розмірі 0,15% від простроченого платежу, але не менше 1 гривні, за кожний день прострочки суперечить засадам рівності учасників цивільних відносин та принципам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства. Окрім того, банк не повідомив її про можливе настання валютних ризиків. Кредитні кошти, які вона взяла у банку, у гривневому еквіваленті перевищують у три рази еквівалент кредиту у доларах.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила суд визнати кредитний договір від 03 серпня 2007 року, укладений між нею та банком, недійсним.

Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2017 року, з урахуванням ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 06 грудня 2017 року про виправлення описки, позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано кредитний договір від 03 серпня 2007 року, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, недійсним.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що кредитний договір не містив істотних умов, передбачених для указаного виду договору, зокрема, у ньому не було встановлено умов надання кредиту, умови про можливість настання валютних ризиків для позичальника; відсутні обов'язкові умови щодо основних економічних і правових вимог виникнення іпотечного боргу; не встановлено інфляційного застереження. У кредитному договорі не враховано вимоги законодавства про захист прав споживачів, зокрема, частин другої та четвертої статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 30 травня 2018 рокуапеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 09 жовтня 2017 року скасовано.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору від 03 серпня 2007 року відмовлено у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

У задоволенні решти вимог відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом не встановлено, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк у письмовій формі надав позивачу в повному обсязі всю необхідну інформацію,передбачену Законом України «Про захист прав споживачів», у тому числі, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що сторони узгодили річну відсоткову ставку. Окрім того, в оспорюваному договорі не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Відтак, перед укладенням договору банк не виконав всі вимоги, встановлені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів»та положеннями Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168(у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), а тому вимоги щодо визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору є обґрунтованими. Проте банком під час розгляду спору в суді першої інстанції заявлено про застосування позовної давності.

Позивач не довела належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами того факту, що про порушення свого цивільного права вона не могла довідатися раніше, адже договір складений в трьох екземплярах, один із яких знаходиться у позивача.

ОСОБА_4 звернулася до суду із відповідним позовом лише у жовтні 2015 року, а кредитний договір був укладений у 2007 році, тобто із значним пропуском строку позовної давності, тому апеляційний суд відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання пункту 7.1 кредитного договору недійсним у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Крім того, що стосується пункту 4.1 кредитного договору, згідно з яким при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого підпунктами 2.2.2, 2.2.3 указаного кредитного договору банк має право нараховувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки, апеляційний суд відмовляючи у задоволенні позову виходив з того, що позивач з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку, а саме ПАТ КБ «Приватбанк», при укладенні кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мала можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте вона таких дій не вчинила. Натомість позивач підписала договір, отримала кредитні кошти та вносила кошти, тобто договір сторонами виконувався.

Наявність у кредитному договорі окрім пункту 4.1 також пункту 4.2, який передбачає, що у випадку невиконання банком зобов'язань по видачі кредиту згідно підпункту 2.1.1 даного кредитного договору за умови виконання позичальником зобов'язань, передбачених підпункту 2.2.7 даного договору, банк сплачує позичальникові пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання даного зобов'язання, спростовує доводи позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на її шкоду. За відсутності наслідку принцип добросовісності у пункті 4.1 кредитного договору не порушено, а тому пункт 4.1 кредитного договору є справедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів»(у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), а тому апеляційний суд відмовив у задоволенні вимоги про визнання пункту 4.1 кредитного договору недійсним за безпідставністю позовних вимог.

У липні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення, рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не дослідив усіх обставин справи, у порушення положень статей 203, 215 ЦК України, статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), не врахував, що умови кредитногодоговору є несправедливими, оскільки банк не поінформував її про всі істотні умови договору, зокрема, про сукупну вартість кредиту, переваги та недоліки обрання тієї чи іншої кредитної програми, ризики отримання кредиту в іноземній валюті, що позбавило її можливості для здійснення свідомого вибору та призвело до укладення договору на явно невигідних для неї умовах, отже є підстави для визнання кредитного договору недійсним.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Інші учасники справи судове рішення не оскаржили.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами установлено, що 03 серпня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 27 000 доларів США на споживчі цілі, а також 2 710 доларів США на сплату страхових платежів (а.с.12-16,113, т.1).

У пункті 7.1 кредитного договору передбачено, що кошти надані банком зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірів 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом; винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1,5% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати. Пунктом 7.4 кредитного договору встановлено, що за порушення зобов'язань по погашенню кредиту позичальник сплачує відсотки у розмірі 2,40% на місяць (а.с. 16)

Судами установлено, що ОСОБА_4 з часу отримання кредитних коштів та до 24 вересня 2014 року сплачувала заборгованість за кредитним договором.

Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про:

1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15, 23 цього Закону.

У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту;

2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови визначені законодавством (частина четверта статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенніпозову ОСОБА_4, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що перед укладенням сторонами кредитного договору банк не надав у письмовій формі позивачу в повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену Законом України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), у тому числі, про орієнтовну сукупну вартість кредиту, що сторони узгодили річну відсоткову ставку. Окрім того, в оспорюваному договорі не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача.

Отже, перед укладенням договору банк не виконав всі вимоги, встановлені статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) та положеннями Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору).

Проте, банком під час розгляду спору в суді першої інстанції заявлено про застосування позовної давності (а.с. 34 т.1).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (частина третя статті 267 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що позивач не довела належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами того факту, що про порушення свого цивільного права вона не могла дізнатися раніше, що є її процесуальним обов'язком (статті 12, 81 ЦПК України), адже договір складений в трьох екземплярах, один із яких знаходиться у позивача.

Посилання ОСОБА_4 на те, що про введення її банком в оману дізналася у 2015 році, коли банк у іншій справі звернувся до неї із позовом про стягнення кредитної заборгованості за вищевказаним кредитним договором, а адвокат їй вказала на непрозорість умов договору, є безпідставними, оскільки позивач не довела перешкод у зверненні за правничою допомогою до адвоката та до суду за захистом свого на її думку порушеного права.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (частина перша статті 257 ЦК України).

Позовна заява про захист свого порушенного права від ОСОБА_4 надійшла до суду у жовтні 2015 року, тоді як кредитний договір укладено 03 серпня 2007 року, тобто поза межами строку встановленого статтею 257 ЦК України, а тому апеляційний суд вірно відмовив позивачу в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним пункту 7.1 кредитного договору, оскільки із заявою про поновлення строку позовної давності позивач не зверталася. Крім того, пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого підпунктами 2.2.2, 2.2.3 пукту 2 кредитного договору, банк має право нараховувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки (а.с.15).

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Підвищення курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Позивач при укладенні кредитного договору мала можливість ознайомитися з його умовами та не погодитися чи відмовитися від укладення договору. Окрім того, у разі незгоди з умовами кредитного договору позичальник мала можливість скористатися своїм правом, визначеним частиною шостою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору), відповідно до якого споживач має право протягом 14 календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Проте вона таких дій не вчинила. Натомість позивач підписала договір, отримала кредитні кошти та вносила кошти на погашення боргу до вересня 2014 року, тобто договір сторонами виконувався.

Крім того, розділ четвертий кредитного договору містить окрім пункту 4.1 також пункт 4.2, який передбачає, що у випадку невиконання банком зобов'язань по видачі кредиту згідно п. 2.1.1 даного кредитного договору за умови виконання позичальником зобов'язань, передбачених п. 2.2.7 даного

договору, банк сплачує позичальникові пеню в розмірі 0,1% від несвоєчасно виданої суми кредиту за кожний день прострочення виконання даного зобов'язання.

Наявність вищевказаного пункту в кредитному договорі спростовує доводи позивача про істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на її шкоду. За відсутності наслідку принцип добросовісності у пункті 4.1 кредитного договору не порушено, а тому п.4.1 кредитного договору є справедливим у розумінні статі 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Тому в цій частині апеляційний суд відмовив у позові за безпідставністю.

Інші доводи касаційної скарги, зокрема, що апеляційним судом не враховано що банк при укладенні кредитного договору ввів її в оману, є безпідставними, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала, а тому указане не може бути підставою для скасування законного судового рішення, крім того, спростовується сукупністю досліджених при розгляді справи доказів, на законність судового рішення не впливає, а зводиться до переоцінки доказів та незгоди із висновком суду щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Оскільки апеляційним судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне й обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення залишити без змін.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Житомирської області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Поновити дію постанови Апеляційного суду Житомирської області від 30 травня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк