КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 759/9867/17
Головуючий у суді І інстанції - П'ятничук І.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1386/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Яворського М.А. (суддя-доповідач), КашперськоїТ.Ц., ФінагеєваВ.О.,

розглянувши цивільну справу в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за апеляційною скаргою Акціонерного товариства &quso;Комерційний Банк &quop;Приватбанк&quig; на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року за позовом Публічного акціонерного товариства &q?ву;Комерційний Банк &q? п;Приватбанк&q? п; до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року позивач, ПАТ &qut;;КБ &quig;ПриватБанк&qukg;, звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідно до договору б/н від 30 липня 2012 року ОСОБА_5 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2800,00 грн. Однак у порушення умов договору свої зобов'язання не виконала, внаслідок чого станом на 31 травня 2017 року має заборгованість в розмірі 14337,81 грн., з яких 2789,33 грн. - заборгованість за кредитом, 8689,54 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1700,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, 500 грн. - штраф (фіксована частина), 658,94 грн. - штраф (процентна складова).

Позивач просив стягнути із ОСОБА_5 на користь ПАТ &qu г;КБ &q?тр;ПриватБанк&qu ч; заборгованість за кредитним договором у зазначеному розмірі та 1600,00 грн. судових витрат.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року в задоволенні позову ПАТ КБ &quty;ПриватБанк&qu14; відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник АТ КБ &quро;ПриватБанк&q?ні; подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що відповідач уклав кредитний договір, а саме анкета - заява про приєднання до «Умов та Правил надання банківських послуг» з позивачем, був ознайомлений та згодний з вказаними умовами та був згодний з тим, що його заява разом з «Умовами надання банківських послуг» та Правилами складає між ним та банком кредитний договір.

Вказує, що судом порушена презумпція правомірності правочину, закріплена у ст. 204 ЦК України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним. Відсутність підпису позичальника на Умовах та правилах не свідчить про те, що він не був ознайомлений з ними, не означає відсутність договірних правовідносин між сторонами та відсутність заборгованості. Підпис відповідач поставив саме в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах. Вказує, що позичальник отримав кредитний ліміт на кредитну картку та активно користувався кредитним лімітом банку, що підтверджується випискою про рух коштів, а також у розрахунку заборгованості.

До апеляційного суду ОСОБА_5 подала відзив на апеляційну скаргу, який обґрунтовувала тим, що в матеріалах справи відсутні докази досягнення між Банком та нею згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, зокрема щодо суми кредиту, розміру та порядку сплати процентів за користування ним, строку дії договору, не надано доказів про відкритий картковий рахунок у Банку та номер карткового рахунку, не надано доказів про ознайомлення саме з цими Правилами надання банківських послуг, затверджених Наказом №СП-2010-256 від 06 березня 2010 року про що не йдеться у заяві-анкеті, а тому Банком позов не доведено за відсутності належних та допустимих доказів, внаслідок чого рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 3 ст. 369 ЦПК України, з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ &qu s;ПриватБанк&que:; про стягнення заборгованості, суд першої інстанції виходив із його недоведеності, оскільки позивачем не надано доказів укладення кредитного договору із ОСОБА_5 і розміру заборгованості за кредитним договором.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що 30 липня 2012 р. ОСОБА_5 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.5,т.1).

Своїм підписом в анкеті-заяві ОСОБА_5 підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася з договором про надання банківських послуг до його укладення і згодна з його умовами. Екземпляр договору про надання банківських послуг вона згодна отримати шляхом роздрукування з офіційного сайту www.pb.ua.

Згідно витягу з Тарифів обслуговування кредитних карт вбачається, що клієнту запропоновано оформити на своє ім'я: карту &qu-s;Універсальна&qupa;, карту &qula;Універсальна Contract&quiz;, карту &q?ід;Універсальна Gold&quоб; (а.с.6,т.1).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Звертаючись до суду з позовом, ПАТ КБ &q?ис;Приватбанк&q? с; вказує на те, що позичальник не виконує свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, АТ &q?ко;КБ &q?і ;ПриватБанк&q?их; зазначав, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, оскільки відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із &qupt;Умовами та правилами надання банківських послуг&qu14; та &q?ґр;Тарифами Банку&qu в;, які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, і що відповідач поставив підпис в заяві позичальника, яким засвідчив те, що він повністю згодних з умовами кредитування та отриманням кредиту саме на таких умовах.

Судом першої інстанції дані доводи обґрунтовано не взято до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт досягнення сторонами згоди про предмет договору та інші умови.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_5 підписала анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг.

Разом із тим, банківські послуги не обмежуються наданням кредитів, а тому із наданої позивачем анкети-заяви не можна дійти беззаперечного висновку, що ОСОБА_5 мала намір укласти саме кредитний договір, враховуючи відсутність обраного виду картки та розміру кредитного ліміту.

Також із доказів, наявних в матеріалах справи, не вбачається підтвердження того, що відповідачкою отримано та ознайомлено її під підпис з &q?ту;Умовами та правилами надання банківських послуг&qu.0; та &qual;Тарифами Банку&qund;.

Дані документи є складовою договору про надання банківських послуг, а отже на підставі наявних в матеріалах справи доказів не можна встановити, що сторони дійшли згоди із усіх істотних умов договору.

Зазначення в анкеті-заяві про ознайомлення відповідачки з Умовами та Правилами надання банківських послуг, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом ОСОБА_5, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідачки саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк.

Наявні в матеріалах справи Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи Банку не містять підпису відповідачки. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови і Тарифи є складовою частиною укладеного між сторонами договору і що саме ці Умови і Тарифи мала на увазі відповідачка, підписуючи заяву позичальника.

Вказана правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року в справі № 6-2320цс16.

Враховуючи вищевикладене, доводи апелянта із посиланнями на положення ст. 1054 ЦК України щодо сплати відсотків за кредитним договором та ч. 1 ст. 630 ЦК України, яка регулює типові умови договору є недоведеними та колегією суддів не приймаються.

Також колегія суддів прийшла до висновку, що в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідна картка, зазначена у позові, була видана ОСОБА_5, та у якому розмірі було встановлено на її карті кредитний ліміт, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевірити, на якій підставі відповідачка отримувала кошти, вказані Банком у розрахунку заборгованості, та на яких умовах і за якими тарифами повинно було здійснюватись обслуговування карткового рахунку відповідача.

Апеляційний суд також звертає увагу, що на час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не було надано суду відомостей, що підтверджують тип і строк дії картки, якщо вона видавалась, що є істотними умовами договору, доказів зарахування кредитних коштів на картку, а також розміру заборгованості відповідачки за кредитним договором у розмірі 14337,81 грн., враховуючи, що згідно анкети-заяви, розмір кредитного ліміту взагалі не визначено, а відповідно до позовної заяви позивачем зазначено про отримання відповідачкою кредиту у розмірі 2800,00 грн. Також позивачем не було надано суду доказів відкриття на ім'я відповідачки рахунку, виписки по даному рахунку, який і мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості.

Крім того, відповідно до ст. ст. 1048, 1054 ЦК України кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, а отже банк має довести надання позичальникові грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Розрахунок заборгованості, на думку апеляційного суду, сам по собі не може бути належним та допустимим доказом її наявності та розміру, а також укладення кредитного договору, оскільки нічим іншим не підтверджується і його правильність неможливо перевірити.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України &qu

Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Разом із тим, в матеріалах справи міститься лише нічим не обґрунтований розрахунок заборгованості, а отже в силу принципу змагальності сторін, визначеного ст. 12 ЦПК України, позивач мав надати належні та допустимі докази надання відповідачу грошових коштів за кредитним договором та розміру заборгованості у випадку її наявності, чого ним зроблено не було, на що і звернув увагу суд першої інстанції.

Аналізуючи вищевикладене, оскільки позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо самого виду договору (кредитний або будь-який інший), а також щодо інших умов, викладених в Умовах та Правилах надання банківських послуг, не доведено факту надання кредиту на підставі анкети-заяви від 30 липня 2012 року, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, із яким погоджується апеляційний суд, що вимоги Банку про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними і задоволені бути не можуть.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції ст. 204 ЦК України, якою встановлено презумпцію правомірності правочину, враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази його укладення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства &qunt;Комерційний банк &qu5p;ПриватБанк&quhi; залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, окрім випадків, передбачених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді :

_______________ ________________ ______________

М.А.Яворський Т.Ц.Кашперська В.О.Фінагеєв