Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 242/3240/16-ц

провадження № 61-26892св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Штелик С. П. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Сімоненко В.М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Авдіївський міський відділ державної виконавчої служби управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_5, публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Селидівського міського суду Донецької області в складі судді Пирогової Л. В. від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області вскладі суддів: Канурної О. Д., Будулуци М. С., Санікової О. С., від 20 липня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України (далі - Цивільний процесуальний кодекс України), у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У липні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до Авдіївського міського відділу державної виконавчої служби управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (далі - Авдіївський МВ ДВС), ОСОБА_5, публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - банк, ПАТ КБ «Приватбанк»), назва якого змінена на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», (далі - банк, АТ КБ «Приватбанк») про звільнення майна з-під арешту.

Позов обґрунтовано тим, що вироком Київського районного суду м. Харкова від 22 січня 2015 року було задоволено цивільний позов ПАТ КБ «Приватбанк». Стягнуто з ОСОБА_5 158 200 грн на користь ПАТ «КБ Приватбанк».

ОСОБА_5 - донька позивача.

25 грудня 2015 року головний державний виконавець Авдіївського МВ ДВС Тепляков А. П. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження.

15 березня 2016 року актом державного виконавця при проведенні виконавчих дій у квартирі, яка належить ОСОБА_5 АДРЕСА_1 було описано та арештовано рухоме майно боржника, а саме: LED телевізор марки SUMSUNG UE40F6130A 2013 року, колір чорний; пральну машину LG F 10969D3, 2014 року, колір білий; вертикальний настінний бойлер ANLANTIC модель VN 080 D 400-1M, колір білий; масляний нагрівач повітря SCARLET модель SL-1161, колір білий; спальний гарнітур BELLONA 2013 року; гарнітур зали BELLONA 2013 року.

Під час проведення виконавчих дій ОСОБА_5 зазначала, що вказане майно не належить їй і у неї відсутні документи на це майно, однак, як указано позивачем, державний виконавець не звернув уваги на зазначене і майно було описано без достатніх правових підстав.

Посилаючись на те, що описане та арештоване майно придбано за його кошти і належить йому, а ОСОБА_5 користується цим майном за його дозволом, позивач просив суд виключити з опису та звільнити з під арешту спірне рухоме майно, яке належить йому на праві приватної власності.

Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 10 травня 2017 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_4 до Авдіївського МВ ДВС управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, ОСОБА_5, Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про звільнення майна з-під арешту, відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в рамках виконавчого провадження ВП № 49730918 державним виконавцем Авдіївського МВ ДВС складено акт опису та арешту майна боржника - ОСОБА_5 Арештоване майно знаходилось у квартирі, яка належить ОСОБА_5 на праві приватної власності. Крім того, остання підписала акт опису та арешту майна, складеного 15 березня 2016 року державним виконавцем Авдіївського МВ ДВС, до якого заперечень чи зауважень не подавала. Указано також, що ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що спірне майно є його власністю, у зв'язку із чим суд першої інстанції відмови у задоволенні позову у даній справі.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 20 липня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_7, відхилено.Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 травня 2017 року залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 рокудо Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій, на думку скаржника, невірно оцінили докази надані ним на підтвердження вимог позову. Квитанції, які надані ОСОБА_4 підтверджують придбання останнім спірного майна, яке неправомірно описано та арештовано державним виконавцем. Суди попередніх інстанцій належним чином не обґрунтували свої рішення. Крім того, суди, на думку скаржника, порушили його право на мирне володіння його майном.

У листопаді 2017 року заступник начальника Авдіївського МВ ДВС - Тепляков А. П., подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що обставини справи судами попередніх інстанцій встановлені повно та відповідають фактичними обставинам, які склалися між учасниками даної справи. У відзиві на касаційну скаргу заявник просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною 1 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції,чинній на момент опису та арешту майна боржника) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Судами встановлено, що постановою державного виконавця Авдіївського МВ ДВС від 25 грудня 2015 року відкрито виконавче провадження № 49730918 на підставі виконавчого листа 640/22980/14-к, виданого 22 січня 2015 року Київським районним судом м. Харькова про стягнення з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» матеріальної шкоди у розмірі 158 200 грн.

Згідно інформаційної довідки, складеної 29 березня 2016 року державним виконавцем Авдіївського МВ ДВС квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 01 червня 2013 року.

15 березня 2016 року державним виконавцем Авдіївського МВ ДВС за місцем проживання ОСОБА_5 - в належній останній квартирі, складено акт опису та арешту майна, яким описано і накладено арешт на майно боржника, а саме: LED телевізор марки SAMSUNG UE40F6130A 2013 року, чорного кольору; пральну машину LG F10969D3, 2014 року, білого кольору; вертикальний настінний бойлер ATLANTIC модель VM 080 D400-1M, білого кольору; масляний нагрівач повітря SCARLET модель SL - 1161, сірого кольору; спальний гарнітур BELLONA 2013 року; гарнітур зали BELLONA 2013 року.

Суди установили, що боржник підписала акт опису та арешту майна, а під час складання акту не висловлювала до нього зауважень або заперечень, про що було засвідчено в акті у присутності понятих.

Крім того, установлено, що надані позивачем квитанції та чеки належним чином не підтверджують факту придбання описаного майна ОСОБА_4, тобто позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що він є власником спірного майна, а також того, що опис і арешт такого майна порушує його права, що є його процесуальним обов'язком.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Частиною 1 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини 2 статті 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За змістом частини першої статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в указаній редакції) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржнику, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Разом з тим, відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу сторони справи на власний розсуд розпоряджаються наданими їм законом правами та обов'язками щодо предмета спору (стаття 11 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій), а суд на засадах змагальності сторін може лише сприяти застосуванню таких прав та виконанню обов'язків, ураховуючи при цьому принципи справедливості та рівності учасників процесу перед законом та судом.

Відповідно до частин першої та другої статті 10 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України 2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України 2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вимогами частини першої статті 60 ЦПК України в редакції чинній на момент розгляду справи судами попередніх інстанцій установлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України у відповідній редакції).

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв'язку, врахувавши, що станом на момент складання акту опису та арешту майна боржника, яке знаходилось у квартирі останньої, ОСОБА_5 не подавала до такого акту зауважень та заперечень, не зазначала про належність майна іншим особам та про обставини, які це підтверджують, а також установивши, що ОСОБА_4 не довів належним чином того, що він є власником спірного майна, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_4 у даній справі.

Доводи касаційної скарги щодо належності спірного майна позивачу спростовуються змістом досліджених судами попередніх інстанцій матеріалів справи: акту опису і арешту майна боржника, наданими позивачем копіями квитанцій, довідок та товарних чеків, які беззаперечно і належним чином не підтверджують права власності ОСОБА_4 на спірне майно, а також обґрунтованими висновками судів першої та апеляційної інстанції.

Доводи касаційної скарги в їх сукупності зводяться до невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження.

Згідно вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня

2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (рішення у справах «Пономарьов проти України» та «Рябих проти Російської Федерації», у справі «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені судові рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Рішення судів містять висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У зв'язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Згідно із частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 401, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Селидівського міського суду Донецької області від 10 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 20 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. П. Штелик

С. Ю. Мартєв

В.М.Сімоненко