ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Херсон

Номер справи: 766/11579/17

Номер провадження: 22-ц/819/222/18

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (суддя-доповідач) Вейтас І.В.,

суддів: Кузнєцової О.А.

Приходько Л.А.,

секретар Зварич С.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 липня 2018 року, у складі судді Дорошинської В.Е., в справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про стягнення боргу

ВСТАНОВИВ:

В липні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що 24.06.2015 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики грошей, відповідно до якого він передав відповідачці 5200 доларів США з кінцевим терміном повернення 31.12.2016 року, про що відповідач написала розписку. У період часу з 06.10.2015 року по 28.07.2016 року ОСОБА_2 в рахунок погашення заборгованості було повернуто 1200 доларів США. Решту боргу відповідач не повернула, тому позивач просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 104092,40 гривень.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 26 липня 2018 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 104092,40 гривень та судові витрати 640,00 гривень, стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір 400,92 гривень.

Апеляційну скаргу на вказане судове рішення подав ОСОБА_3, який діє від імені ОСОБА_2, який зазначає, відповідач не визнавала позов, та наполягала на тому, що між нею та позивачем, який є її рідним братом, не існує боргових зобов'язань, кошти від ОСОБА_4 вона не отримувала, договорів позики не укладала, боргових розписок позивачу не писала. Вказує, що наданий позивачем аркуш паперу, на якому написано «Я, ОСОБА_2 должна ОСОБА_7 5,3т.$ 24.06.15» є її особистими записами і був викрадений братом та не може слугувати доказом передачі ним коштів, тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про існування між сторонами договору позики. Просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Заслухавши доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем доведено, що ОСОБА_2 24.06.2015 року було написано розписку, оригінал якої долучено до матеріалів справи, про те, що вона позичила грошові кошти у позивача в сумі 5200 доларів США, залишок неповернутих коштів на час ухвалення рішення становить 4000 доларів США.

З таким висновком суду неможливо погодитись, оскільки суд дійшов до нього через недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими.

З матеріалів справи слідує, що на підтвердження укладання між сторонами договору позики, позивач надав до суду лист на якому міститься власноручний напис ОСОБА_2 «Я, ОСОБА_2 должна ОСОБА_7 5,3$ 24.06.15г. 100$ отдала ОСОБА_1 5,2$ 5200$ -100 6.10.15г. Долг 5100-100 16.10.2015г. 5000$ 10.11.15. 5000-100$=4900 22.05.16-100$=4800 26.05.16г.-100=4,7$ 4.06.16-4,7-200=4,5$ 14.06.-2,4-100=4,4$ 28.06.-4,4-100=4,3$ 6.07.-100=4,2$ 15,07-100=4,1$ 28.07-100=4$» (а.с.37).

Відповідач, заперечуючи проти позову вказала, що ніяких коштів від позивача не отримувала, боргових розписок йому не писала. Зазначала, що вказані нотатки написані, дійсно, нею, однак, робила вона їх для контролю розрахунку між нею та іншою особою ОСОБА_5, з яким у неї були фінансові зобов'язання. Вказаний аркуш був викрадений у неї позивачем ОСОБА_4, який є її рідним братом та мав вільний доступ до квартири, де вона проживає.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Як вбачається зі змісту наданого позивачем листа, він не містить прізвищь позикодавця, позичальника, вказівку про отримання коштів відповідачкою, їх суму, зобов'язання повернення коштів та дату повернення тощо.

Договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається, насамперед, сам факт отримання коштів в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми.

Отже, вчинення запису «Я, ОСОБА_2 должна ОСОБА_7 5,3$ 24.06.15г.» без зазначення факту отримання коштів та осіб, яка взяла в борг та якій необхідно цей борг повернути, і строку такого повернення, не може вважатися правочином певної особи, її дією, спрямованою на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що наданий позивачем запис не свідчить про отримання грошових коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_6,не містить ознак договору позики, а отже ним не доведено факту укладення саме договору позики в розумінні вимог ст. 1046 ЦК України.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, відповідно змінює розподіл судових витрат. Згідно частини 1 вказаної статті судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі, то з позивача на користь відповідача підлягають стягненню документально підтверджені витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційній інстанції в сумі 1561,38 гривень.

Керуючись ст.367, п.2 ч.1 ст.374, п.2 ч.1 ст. 376, ст. 382 ЦПК України Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, від імені якої діє ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 26 липня 2018 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в сумі 1561,38 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених підпунктами а-г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий І.В. Вейтас

Судді: О.А. Кузнєцова

Л.А. Приходько

Повне судове рішення складено 27 листопада 2018 року

Суддя: І.В. Вейтас