Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 127/14954/15-ц

провадження № 61-13810св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 на ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року у складі судді Оніщук В.В.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, в якому просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у зв'язку із неналежним виконанням умов кредитних договорів та судових рішень, заборгованість перед новим іпотекодержателем становить 3 693 289,57 грн. Зобов'язанняза кредитними договорами в частині повернення наданих кредитних коштів не виконані, що призвело до виникнення заборгованості.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2016 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із указаним рішенням ОСОБА_3звернувся до апеляційного суду із апеляційною скаргою.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року апеляційну скаргу преставника ОСОБА_3на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2016 року залишено без руху у зв'язку із тим, що апеляційна скарга не відповідала вимогам статей 121, 297 ЦПК України 2004 року щодо сплати судового збору. Оскільки у червні 2016 року позивачем уточнено позовні вимоги, за якими він просив звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №230/2007 від 19 жовтня 2007 року, №231/2007 від 19 жовтня 2007 року, №232/2007 від 19 жовтня 2007 року, №233/2007 від 19 жовтня 2007 року в сумі 3 693 289, 57грн шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на будівлі (нежитлові будівлі та споруди), що розташовані в АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 1, 7172 га, що розташована у АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_3 за вартістю, визначеною на момент реєстрації на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2016 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Визнаючи неподаною та повертаючи скаргу, апеляційний суд виходив із того, що у встановлений судом строк ОСОБА_3 вимоги ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року не виконав, апеляційна скарга відповідно до вимог статей 121, 295, 297 ЦПК України 2004 року визнається неподаною та повертається заявнику.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з касаційною скаргою на ухвалу апеляційної інстанцій, в якій просить її скасувати та направити справу для продовження розгляду до Апеляційного суду Вінницької області.

01 грудня 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою.

04 вересня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено справу до розгляду.

19 березня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов висновків, які не відповідають вимогам закону, оскільки позивачем не подано жодного документу відповідно до частини другої статті 31 ЦПК України 2004 року

Ціна позову, датованого 24 червня 2015 року, складала 3 693 289,57 грн відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) у редакції, чинній на дату подання позовної заяви, за подачу позовної заяви майнового характеру, ставка судового збору складає 1% ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати. Відповідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік», розмір мінімальної заробітної плати в період 01 січня 2015 року по 01 вересня 2015 року складав 1 218,00 грн.

За подання позовної заяви майнового характеру, з ціною позову 3 693 289,57грн мало бути сплачено 3 654,00 грн судового збору. Відповідно до суду апеляційної інстанції підлягає сплаті 110% від суми що була сплачена до суду першої інстанції, а це 4 019,41грн.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 1 Закону, судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2016 року залишено без руху у зв'язку із тим, що апеляційна скарга не відповідала вимогам статей 121, 297 ЦПК України 2004 року .

Постановляючи ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, суд апеляційної інстанції виходив з того, що згідно підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону від 08 липня 2011 року апеляційна скарга має бути оплачена судовим збором у сумі 7 579,00грн, однак заявником сплачено лише 4 019,41грн.

У жовтні 2016 року на виконання вимог ухвали апеляційної інстанції про залишення апеляційної скарги без руху, ОСОБА_3 подав до суду заяву про усунення недоліків, в якій вказав на відсутність недоліків зазначених в ухвалі Апеляційного суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 26 вересня 2016 року визнано неподаною та повернуто заявнику.

Визнаючи неподаною та повертаючи скаргу, апеляційний суд виходив із того, що у встановлений судом строк ОСОБА_3 вимоги ухвали Апеляційного суду Вінницької області від 24 жовтня 2016 року не виконав, визначену судом суму судового збору не сплатив, апеляційна скарга відповідно до вимог статей 121, 295, 297 ЦПК України 2004 року визнається неподаною та повертається заявнику.

Частиною першою статті 4 Закону передбачено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України від 08 липня 2011 року «Про судовий збір», який набрав чинності 01 листопада 2011 року, в редакції від 12 лютого 2015 року чинній з 29 березня 2015 року.

Згідно з підпунктами 1, 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону на час подання позовної заяви, за подання до суду позовної заяви майнового характеру ставка судового збору встановлена у розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати, а позовної заяви немайнового характеру - 0,2 розміру мінімальної заробітної плати.

Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини другої статті 4 Закону на час подання апеляційної скарги, за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду ставка судового збору становила 110 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 1 січня 2015 року мінімальна заробітна плата становила 1 218,00грн.

Звертаючись до суду 24 червня 2015 року, позивачем було визначено ціну позову у розмірі 3 693 289,57 грн. 1% від цієї суми становить 36 932,90 грн, що є надмірно великою від граничної ставки (3-х розмірів мінімальних заробітних плат - 3 654,00 грн). Виходячи з цих розрахунків до суду першої інстанції за вказані позовні вимоги необхідно було сплатити 3 654,00 грн, відповідно до суду апеляційної інстанції підлягала сплаті сума у розмірі 3 654,00грн * 110 % = 4 019,40 грн.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4 019,41грн, що підтверджується квитанцією № 2 від 06 жовтня 2016 року.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач під час розгляду справи не користувався правами наданими йому частиною другою статті 31 ЦПК України 2004 року спростовуються матеріалами справи (а.с.152), в який наявна позовна заява з уточненими позовними вимогами, в якій позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами № 230/2007 від 19 жовтня 2007 року, № 231/2007 від 19 жовтня 2007 року, № 232/2007 від 19 жовтня 2007 року, № 233/2007 від 19 жовтня 2007 року в сумі 3 693 289,57грн шляхом визнання за ОСОБА_3 права власності на будівлі (нежитлові будівлі та споруди), що розташовані в АДРЕСА_1 та земельну ділянку загальною площею 1, 7172га, що розташована в АДРЕСА_1, кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1, шляхом визнання права власності на зазначене майно за ОСОБА_3 за вартістю, визначеною на момент реєстрації на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що позивач не збільшив, не зменшив позовні вимоги, а уточнив суму заборгованості із зазначенням усіх її складовими, але ціна позову не змінювалась.

Частинами третьою і четвертою статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанції розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції. У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, ухвала суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню із направленням справи до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Частиною шостою статті 411 ЦПК України передбачено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_5 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 07 листопада 2016 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А. С. Олійник

О. В. Ступак

Г. І. Усик