Справа № 355/1525/17 Головуючий у І інстанції Єременко В. М.
Провадження № 22-ц/780/2163/18 Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1.
Категорія 26 25.06.2018
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 червня 2018 року м. Київ

Апеляційний суд Київської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Судді-доповідача ОСОБА_1,

суддів: Матвієнко Ю.О., Березовенко Р.В.,

розглянувши матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Баришівського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, -

встановив:

У листопаді 2017 року позивач ОСОБА_3 акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з даним позовом, який мотивував тим, що ОСОБА_2 звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг та підписала заяву №б/н від 10.08.2010 року, згідно якої отримала кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановлено кредитного ліміту на картковий рахунок.

Позивач вважає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між ним та Банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві.

Відповідач, на переконання банку, не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. У порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав.

Банк вважає, що станом на 10.04.2017 року відповідач має заборгованість 24 603,58 грн., яка складається з наступного: 8 784,23 грн. - заборгованість за кредитом; 4 773,88 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом; 9 397,68 грн. - нарахованої пені; 500,00 грн. штраф (фіксована частина); 1 147,79 грн. (процентна складова).

Позивач зазначив, що відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов'язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав ПАТ КБ «Приватбанк».

У звязку з цим позивач просив суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 24 603,58 грн. за кредитним договором № б/н від 10.08.2010 року та понесені позивачем судові витрати.

Рішенням Баришівського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року відмовлено ПАТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, ПАТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов ПАТ КБ «Приватбанк» задовольнити.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 10.08.2010 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановлено кредитного ліміту на картковий рахунок, що встановлено з копії анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а.с.9). На Витязі з Тарифів обслуговування кредитної картки «Універсальна» відсутній підпис відповідача про ознайомлення (а.с.10). До позовної заяви позивачем додано Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг та Правил користування платіжною карткою, який теж не містить підпису відповідача про ознайомлення (а.с.11-25).

Також судом встановлено, що у довідці за №160314/953 від 14.03.2016 року, яка видана ОСОБА_2 про закриття карти, зазначено, що Банк надіється, що ОСОБА_2 в повній мірі оцінила переваги та вигоди від співпраці з Банком. В свою чергу у Банку завжди будуть раді бачити ОСОБА_2 серед своїх клієнтів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку, що видана банком довідка є документом, який свідчить про відсутність з боку банку претензій до клієнта ОСОБА_2 щодо будь-яких грошових зобовязань по карті за №892976, а тому претензії банку щодо існуючого боргу є необґрунтованими та не підтверджується наявними в матеріалах справи доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

ПАТ КБ «Приватбанк», обґрунтовуючи позовні вимоги, посилається на те, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету. Такі доводи банку не заслуговують на увагу суду, так як матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Позивач не надав суду докази, які б підтверджували, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника.

Така правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа №6-2320цс16).

Висновок Верховного суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Таким чином, позивачем не було надано належних та допустимих доказів в рахунок обґрунтування вимог щодо наявності укладеного договору №б/н від 10.08.2010 року заборгованості, яка виникла б на підставі не належного виконання відповідачем взятих на себе грошових зобовязань та можливості у звязку із цим застосування цивільно-правової відповідальності, так як договір, про який веде мову банк, не наданий до позовної заяви.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченнням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України «боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання».

Договором передбачено порядок та умови погашення кредиту, погашення заборгованості по кредиту, сплата нарахованих за період користування кредитом відсотків, комісії за користування кредитом та інших витрат.

В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Враховуючи зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» не підлягають задоволення, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач отримав кредитні кошти та повністю розрахувався з банком, жодних належних та допустимих доказів про наявність у відповідача перед банком заборгованості позивач суду не надав.

Щодо доводів апеляційної скарги, то вони не містять жодних доказів щодо спростування висновків суду про законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції судового рішення. Колегія суддів не вбачає інших підстав для скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи були допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які, відповідно до ст. 376 ЦПК України, могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення місцевого суду - без змін.

Керуючись ст. 7, 374, 375 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Баришівського районного суду Київської області від 14 березня 2018 року- без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає.

Головуючий: Волохов Л.А.

Судді: Матвієнко Ю.О.

ОСОБА_4