провадження № 22-ц/824/693/2018 суддя-доповідач у ІІ Інстанції - Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Ткаченка І.В.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, поданою представником ОСОБА_6, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про встановлення порядку користування майном та захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом та просили зобов'язати відповідача надати позивачам ключі від вхідних дверей квартири АДРЕСА_4 в м. Києві, не змінювати замки вхідних дверей та не чинити перешкоди у користуванні належним їм майном; визнати право беззаперечного користування належним їм майном наступним чином:

- кімнатою на схемі технічного паспорта № 3 (площею 17,6 кв.м.) за позивачами ОСОБА_3, ОСОБА_5;

- кімнатою на схемі технічного паспорта № 4 (площею 12,1 кв.м.) за позивачем ОСОБА_4;

- кімнатою на схемі технічного паспорта № 6 (площею 11,8 кв.м.) за відповідачем ОСОБА_7;

- встановити порядок безперешкодного загального користування кухнею, ванною кімнатою, вбиральнею та коридором, розташованими у зазначеній квартирі за всіма співвласниками.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачам у справі на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08 травня 1995 року належить ? частини квартири АДРЕСА_4 в м. Києві. Інша ? частина зазначеної квартири належить відповідачу ОСОБА_7, який на даний час одноособово користується спільним майном. Згода про порядок користування спільним майном між сторонами не досягнута. Відповідач чинить позивачам перешкоди шляхом змінення замку у вхідних дверях, на неодноразові прохання комплект ключів не надає. Спільне проживання ускладнено, з технічної точки зору квартиру поділити у натурі не є можливим.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачі просять скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачі зазначають, що пояснення, надані представником позивача відповідають вимогам ЦПК України та у його розумінні є доказами на обґрунтування позовних вимог. Суд не був обмежений у тому, щоб викликати та допитати позивачів, якщо у нього є сумніви щодо пояснень представника позивача. Суд безпідставно проігнорував відповідь з Київського міського бюро технічної інвентаризації, в якій зазначено, що за позивачами зареєстровано право власності на 1/4 частину квартири за кожним. Близько десяти років між сторонами існує спір щодо порядку користування спірною квартирою. У 2012 році між сторонами вже вирішувався подібний спір. Позивачі неодноразово зверталися до правоохоронних органів щодо порушення їх прав як співвласників спірної квартири з боку відповідача. Відповідач також здійснює у спірній квартирі комерційну діяльність, оскільки за вказаною адресою зареєстровано та фактично розташоване ПП «Медична фірма-Медіко», засновником якої є ОСОБА_7

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого управлінням справами Національної академії наук України 06 травня 1995 року згідно розпорядження № 812, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 та кожному з них належить по ? частині вказаної квартири (а.с.19).

Відповідно до наданої копії технічного паспорту квартира складається з 3-х житлових кімнат площею 17,6, 12,1 та 11,8 кв.м., а також кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору та балкону (а.с.23).

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачами не було надано суду достатніх та належних доказів у підтвердження того, що саме відповідач змінив замки на вхідних дверях і таким чином чиняться перешкоди, які не дають можливості позивачам вільно користуватися іншою частиною квартири. Суду не надано доказів, які встановлюють право власності сторін на зазначену квартиру та копії технічного паспорту на спірну квартиру.

Однак, апеляційний суд не може повністю погодитися з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду з позовом, позивачі просять зобов'язати відповідача надати їм ключі від вхідних дверей квартири, не змінювати замки вхідних дверей та не чинити перешкоди у користуванні належним їм майном. Однак, позивачі не довели наявність вказаних ними обставин належними та достатніми доказами.

В апеляційній скарзіпредставник позивачів ОСОБА_6 зазначає, що позивачі неодноразово зверталися до правоохоронних органів щодо порушення їх прав, як співвласників спірної квартири з боку відповідача.

На підтвердження позовних вимог позивачі надали висновок дільничного офіцера поліції Святошинського УП ГУ НП у місті Києві ОСОБА_8 від 18 серпня 2016 року, з якого вбачається, що до управління поліції надійшла заява адвоката ОСОБА_6, який представляє інтереси ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,про те, що АДРЕСА_2 один зі співвласників квартири ОСОБА_7 за вказаною адресою перешкоджає у користуванні квартирою іншим співвласникам. Вказана інформація стала відома йому після звернення позивачів за правовою допомогою. У своєму висновку дільничний офіцер вказав на те, що питання з яким до нього звернувся ОСОБА_6 до компетенції органів внутрішніх справ не входить, так як в даній події вбачаються цивільно-правові відносини.

Однак, вказаний висновок не є достатнім доказом, який підтверджує вчинення відповідачем перешкод позивачам у користуванні квартирою. Так, висновок складений за зверненням адвоката, якому стало відомо про обставини зі слів позивачів. Суду не надані будь-які інші докази того, що позивачі особисто зверталися до відповідних органів з заявами про вчинення їм перешкод у користуванні квартирою, і такі факти були зафіксовані цими органами.

У матеріалах справи також відсутні докази того, що ключі від квартири знаходяться у відповідача, і що останній змінює замки від вхідних дверей, вчиняючи таким чином перешкоди позивачам у доступі до квартири.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення позову в частині зобов'язання відповідача надати позивачам ключі від вхідних дверей, не змінювати замки вхідних дверей та не чинити перешкоди у користуванні належним їм майном у зв'язку з недоведеністю позовних вимог.

Що стосується позовних вимог про встановлення порядку користування квартирою, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Пунктом 14 постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22 грудня 1995 року роз'яснено судам, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов.

З матеріалів справи вбачається, що позивачам належить по 1/4 частині квартири АДРЕСА_4 в м. Києвікожному. Таким чином, позивачі, як співвласники квартири, мають право користуватися належною їм частиною квартири, що становить 3/4 від усієї квартири.

Так, судом встановлено, що квартира складається з трьох житлових кімнат площею 17,6 кв.м., 12,1 кв.м. та 11,8 кв.м. та кухні, ванної кімнати, вбиральні та коридору.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 50 ЖК України при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя.

Отже, враховуючи зазначені законодавчі норми, колегія суддів вважає обґрунтованими вимоги позивачів в частині виділення в спільне користування ОСОБА_3 та ОСОБА_5 найбільшої кімнати площею 17,6 кв.м.

Враховуючи, що питання встановлення порядку користування квартирою вирішується з ініціативи позивачів, колегія суддів приходить до висновку, що наступну кімнату розміром площею 12,1 кв.м. слід виділити в користування відповідача ОСОБА_7, а кімнату площею 11.8 кв.м. виділити в користування позивача ОСОБА_4.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не дотримався вимог ст. 358 ЦК України через що дійшов помилкового висновку про неможливість встановлення порядку користування квартирою, висновки суду в цій частині не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до вимог ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування рішення та ухвалення нового по суті позовних вимог.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви та апеляційної скарги позивачами сплачено судовий збір за вимогу про встановлення порядку користування квартирою на загальну суму 2 204 грн. кожним (551,2 грн. при подачі позовної заяви та 1 653,6 грн. при подачі апеляційної скарги). Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про задоволення позову в цій частині, сплачений позивачами судовий збір підлягає стягненню на їх користь з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись статтями 317, 319, 356, 358, 391 ЦК України, статтею 150 ЖК УРСР, статтями 81, 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, подану представником ОСОБА_6, задовольнити частково.

РішенняСвятошинського районного суду міста Києва від 20 червня 2018 року скасувати та прийняти постанову.

Позов ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_7 про встановлення порядку користування майном задовольнити частково.

Встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_5

Виділити ОСОБА_3, ОСОБА_5в користування кімнату на схемі технічного паспорта № 3 площею 17,6 кв.м. у квартирі АДРЕСА_3.

Виділити ОСОБА_4в користування кімнату на схемі технічного паспорта № 6 площею 11,8 кв.м. у квартирі АДРЕСА_3.

Виділити ОСОБА_7 в користування кімнату на схемі технічного паспорта № 4 площею 12,1 кв.м. у квартирі АДРЕСА_3.

Залишити у спільному користуванні ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_7 кухню площею 8,1 кв.м., ванну кімнату площею 3,0 кв.м., вбиральню площею 1,3 кв.м. та коридор площею 18,7 кв.м. у квартирі АДРЕСА_3.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_7, проживаючого АДРЕСА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_3, проживаючої АДРЕСА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, судовий збір у розмірі 2 204 (дві тисячі двісті чотири) гривні.

Стягнути з ОСОБА_7, проживаючого АДРЕСА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_4, проживаючого АДРЕСА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, судовий збір у розмірі 2 204 (дві тисячі двісті чотири) гривні.

Стягнути з ОСОБА_7, проживаючого АДРЕСА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5, проживаючої АДРЕСА_7, ідентифікаційний номер НОМЕР_4, судовий збір у розмірі 2 204 (дві тисячі двісті чотири) гривні.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 28 листопада 2018 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.