Постанова

Іменем України

26 червня 2018 року

м. Київ

справа № 531/1121/15-ц

провадження № 61-1638зпв18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя-доповідач),

суддів - Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М., Штелик С. П.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1,- ОСОБА_2, ОСОБА_3,

представник позивачів - ОСОБА_4,

відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув заяву про перегляд рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2016 року у складі ОСОБА_7, ухвали апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року у складі колегії суддів: Акопян В. І., Лобова О. А., Гальонкіна С. А., ухвали апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 06 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Ізмайлової Т. Л., Євграфової Є. П., Євтушенко О. І., Кадєтової О. В.,

ОСОБА_8, у справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про розірвання договору оренди землі,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2015 року ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з указаним позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5, у якому просили на підставі статей 651, 652 ЦК України та статті 141 ЗК України, розірвати договори оренди землі та додаткові угоди, укладені між ними та відповідачем 05 жовтня 2007 року та 15 серпня 2011 року.

Позов мотивовано тим, що позивачі є власниками земельних ділянок площею 4,28 га, 4,10 га та 3,91 га, що розташовані на території Кошманівської сільської ради Машівського району Полтавської області.

05 жовтня 2007 між ними та фізичною особою-підприємцем (далі - ФОП) ОСОБА_5 було укладено договори оренди належних їм земельних ділянок терміном на 5 років. За умовами договорів орендна плата вноситься у формі та у розмірі 1,5 % та складала 662,89 грн, грошова оцінка земельної ділянки - 44 192,95 грн.

15 серпня 2011 року між сторонами укладено угоди про внесення змін до договорів оренди, згідно з умовами яких сторони визначили нормативну грошову оцінку землі - 55 423,57 грн, продовжили строк дії договорів на 15 років та погодили розмір орендної плати у розмірі 8 %, що складає 4 433,89 грн.

Пунктами 10, 13 договору передбачено обчислення розміру орендної плати, а саме, що вона здійснюється з урахуванням індексу інфляції, а розмір орендної плати переглядається щорічно у разі зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, в т.ч. внаслідок інфляції.

Позивачі звертались до відповідача з листом, в якому просили внести зміни до п. п. 5, 8, 9 договорів оренди у зв'язку зі зміною нормативно грошової оцінки землі, яка станом на 01 січня 2015 року складає 121 540,26 грн, однак відповідач їм відмовив, чим порушив умови договорів оренди.

Крім того, у порушення вимог пункту «д» статті 141 ЗК України відповідач не сплачував земельний та прибутковий податок.

Вказані обставини, згідно доводів позивачів є підставою, відповідно до статей 651, 652 ЦК України та статті 141 ЗК України для розірвання договори оренди землі та додаткових угод до них, укладених між ними та відповідачем.

Як на підставу розірвання договорів оренди земельних ділянок позивачі посилалися на неналежну сплату орендної плати, що визначено статтею 24 Закону України «Про оренду землі».

Рішенням Карлівського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не довели, що відповідач порушує умови договорів оренди земельних ділянок, які дають підстави розірвати такі договори. Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Не може бути підставою розірвання договору оренди землі факт несвоєчасного та не у повному обсязі внесення орендної плати, оскільки такою підставою може бути лише її систематична несплата в повному обсязі, яка повинна мати місце два і більше разів. Відповідачем дотримані вказані вимоги, він систематично сплачував позивачам орендну плату, яка, за переконанням останнього відповідає умовам договору, а тому позов про розірвання договорів оренди, за наведених позивачами підстав, задоволенню не підлягає.

Ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд обґрунтовано вказав, що позивачі не надали належних доказів, що відповідач порушує умови договорів оренди земельних ділянок, які дають підстави розірвати такі договори. Позивачі до суду з позовом про внесення змін до договорів оренди не звертались. При цьому, нормами цивільного законодавства, Законом України «Про оренду» та конкретними договорами оренди не передбачено такої підстави розірвання договорів оренди як відмова орендаря внести зміни до договору.

Позивачі раніше звертались з позовами про розірвання договорів оренди з інших підстав, зокрема з підстав несвоєчасної виплати орендної плати: рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2014 року (набрало законної сили 22 грудня 2014 року) в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3 про розірвання договорів оренди відмовлено, стягнуто заборгованість по орендній платі та судові витрати; рішенням Машівського районного суду Полтавської обалсті від 17 грудня 2014 року (набрало законної сили 23 березня 2015 року) у задоволенні позову ОСОБА_1 до ФОП ОСОБА_5 про розірвання договору оренди відмовлено, стягнуто заборгованість по орендній платі та судові витрати.

У даному позові, який розглянутий судом першої інстанції, позивачі не ставили підставами розірвання договорів оренди порушення відповідачем умов договорів про виплату орендної плати, а вказані судові рішення не свідчать про систематичність несплати орендної плати.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилено. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 листопада 2016 року залишено без змін.

Ухвала суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції визначився належним чином з характером спірних правовідносин, дослідив надані сторонами докази у їх сукупності, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, правильно залишив без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до

ФОП ОСОБА_5 про розірвання договору оренди землі.

Позивачі не довели факту порушення відповідачем умов договорів оренди, які дають підстави розірвати договори оренди. На час пред'явлення позову ФОП ОСОБА_5 податки з фізичних осіб за договорами оренди, в тому числі і за договорами оренди позивачів, були сплачені в повному обсязі.

У липні 2014 року позивачі звертались до суду із позовами до ФОП ОСОБА_5 про розірвання договорів оренди та стягнення орендної плати, рішеннями Машівського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2014 року та від 17 грудня 2014 року, з відповідача стягнуто недоплачену суму орендної плати за відповідний рік та у задоволенні позовних вимог про розірвання договорів оренди відмовлено. Вказаними судовими рішеннями встановлено, щопозивачем не надано доказів систематичної несплати відповідачем орендної плати.

04 грудня 2017 року ОСОБА_1, ОСОБА_2 поштовим засобом зв'язку звернулося до Верховного Суду України з заявою про перегляд вищевказаних судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції на час подання заяви про перегляд судових рішень), а саме: неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права - статтю 652 ЦК України, статті 30, 31, 32 Закону України «Про оренду землі» та пункт «д» статті 141 ЗК України, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

На підтвердження неоднакового застосування зазначених норм матеріального права заявники посилаються на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року у справі № 587/91/15-ц, від 09 листопада 2016 року, від 15 лютого 2017 року, від 19 квітня 2017 року у справі 587/211/15-ц, від 06 вересня 2017 року, в яких, на їх думку зазначені норми матеріального права застосовані по-іншому, зокрема, у вказаних справах суд касаційної інстанції скасував рішення попередніх інстанцій в частині розірвання договорів оренди земельних ділянок з направленням справ у цих частинах до відповідного суду на новий розгляд. В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року, на яку також посилаються заявники, суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про відшкодування збитків та залишив без змін рішення в частині визнання договорів земельних ділянок недійсними.

Посилаючись на наведене, заявники просить скасувати ухвалені у справі рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій з передачею справи на новий розгляд.

Ухвалою Верховного Суду України від 07 грудня 2017 року відкрито провадження у справі.

Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03 жовтня 2017 року №2147-VIIIвнесено зміни до Цивільного процесуального кодексу України, викладено його у новій редакції, яка набрала чинності з 15 грудня 2017 року.

Відповідно до статті 388 ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України у цивільних справах, які подані та розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку колегією у складі трьох або більшої непарної кількості суддів за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу. Такі заяви розглядаються без повідомлення та виклику учасників справи, за винятком випадку, коли суд з огляду на обставини справи ухвалить рішення про інше.

На підставі підпункту 1 пункту 1 Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, заява про перегляд судових рішень 12 січня 2018 року передана до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 15 січня 2018 року відкрито провадження у справі за заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2 про перегляд судових рішень. Справу витребувано із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 19 червня 2018 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії п'яти суддів.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в заяві доводи та додані до неї матеріали, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що заява не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

За положеннями пункту 1 частини першої статті 355 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) підставами для подання заяви про перегляд судових рішень у цивільних справах є неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах.

Згідно із частиною першою статті 360-5 ЦПК України (у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року) Верховний Суд України відмовляє у задоволенні заяви, якщо обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердилися, або норми права у рішенні, про перегляд якого подана заява, були застосовані правильно.

У справі, яка переглядається, суди встановили, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 4,28 га, що розташована на території Кошманівської сільської ради Машівського району Полтавської області, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку.

ОСОБА_3 є власником земельної ділянки площею 4,10 га, що розташована на території Кошманівської сільської ради Машівського району Полтавської області, згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку.

ОСОБА_1 як спадкоємець після смерті ОСОБА_9, є власником земельної ділянки площею 3,91 га, що розташована на території Кошманівської сільської ради Машівського району Полтавської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 02 листопада 2012 року.

05 жовтня 2007 року між приватним підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9 було укладено договори оренди належних їм земельних ділянок площею 4,28 га, 4,10 га та 3,91 га відповідно, терміном на 5 років, які зареєстровані в Машівському РВ ПРФ «Центр ДЗК» 31 січня 2007 року.

15 серпня 2011 року між приватним підприємцем ОСОБА_5 та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9 було укладено угоди про внесення змін до договорів оренди, згідно з умовами яких сторони визначили нормативну грошову оцінку земельної ділянки, продовжили строк дії договорів на 15 років та погодили розмір орендної плати у розмірі 8 %, що складає 4 433 грн 89 коп.

Звертаючись до суду з позовом про розірвання договорів оренди землі, позивачі вказували на те, що відповідач відмовляється внести зміни в договори оренди в частині визначення розміру орендної плати з урахуванням зміни нормативно-грошової оцінки земельних часток та збільшення розміру орендної плати до 12 % з 8 %, зміни дії договорів до 01 грудня 2015 року, а також посилались на те, що відповідачем несвоєчасно сплачується земельний та прибутковий податок.

Висновки судів у цій справі зводяться до наступного.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За частиною другою статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, зокрема ЗК України, Законом України «Про оренду землі».

Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі.

Відповідно до статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно з пунктами 3, 4 статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Пунктом 38 договорів оренди дія договору припиняється шляхом його розірвання за: взаємною згодою сторін; рішенням суду на вимогу однієї із сторін унаслідок невиконання другою стороною обов'язків, передбачених договором, та внаслідок випадкового знищення, пошкодження орендованої земельної ділянки, яке істотно перешкоджає її виконанню, а також з інших підстав, визначених законом.

Пунктом 39 договорів оренди передбачено, що розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається.

Відповідно до пункту 13 договорів оренди розмір орендної плати переглядається щорічно у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом.

Позивачі звертались до відповідача листом від 24 березня 2015 року про внесення змін у договори оренди землі від 05 жовтня 2007 року зі змінами від 15 серпня 2011 року та просили внести зміни до п. п. 5, 8, 9 договорів оренди та угод про внесення змін до договорів оренди, за саме, щодо визначення вартості земельної ділянки, розміру орендної плати та дії договорів.

Листами від 17 квітня 2015 року ФОП ОСОБА_5 письмово повідомив позивачів про відмову від внесення змін до договорів оренди.

Пунктом 36 договорів оренди передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін. У разі невиконання згоди щодо зміни умов договору спір розв'язується у судовому порядку.

Разом з тим, за відсутності згоди щодо зміни умов договору щодо орендної плати позивачі до суду з позовом про внесення відповідних змін не звертались. На момент пред'явлення ними позову до ФОП ОСОБА_5 про розірвання оренди, останнім були в повному обсязі сплачені податки з фізичних осіб за договорами оренди в тому числі і за договорами оренди позивачів.

Під час розгляду даної справи, крім наведеного вище, судами було установлено, що у липні 2014 року позивачі звертались до суду із позовами до ФОП ОСОБА_5 про розірвання договорів оренди та стягнення орендної плати.

Так, рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 06 листопада 2014 року позовні вимоги ОСОБА_10, ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_10, ОСОБА_3 недоплачену за 2013 рік орендну плату та пеню. У задоволенні позовних вимог про розірвання договорів оренди відмовлено.

Рішенням Машівського районного суду Полтавської області від 17 грудня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ФОП ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 недоплачену за пеню за 2013 рік, недоплачену за 2012 рік орендну плату та недоплачену за 2013 рік орендну плату. У задоволенні позовних вимог про розірвання договорів оренди відмовлено.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що позивачем не наведено систематичної несплати відповідачем орендної плати.

Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.

З урахуванням змісту позовних вимог у справі, які зводились фактично до незгоди відповідачів з розміром орендної плати, визначеного договорами оренди та відмовою відповідача внести відповідні зміни у ці договори з метою збільшення розміру орендної плати до 12 %, при цьому, позовних вимог щодо вирішення зазначених питань у контексті даної справи відповідачами не заявлено, суди дійшли висновків про відсутність підстав для розірвання договорів оренди за наведених обставин.

Суди також виходили з того, що посилання позивачів на несвоєчасність оплати відповідачем земельного та прибуткового податку не свідчить про наявність підстав, передбачених пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України для розірвання договорів оренди земельних ділянок.

При цьому, вищевказані рішення судів, на які посилаються позивачі на підтвердження систематичності несплати орендної плати не підтверджують цих обставин, оскільки вказаними рішеннями встановлено, що позивачем не наведено систематичної несплати відповідачем орендної плати.

У справі, що переглядається, суди встановили, що відповідачем дотримано вимоги договорів оренди, ним систематично сплачувалась позивачем орендна плата, яка відповідала умовам договорів. Спір щодо розміру орендної плати вирішувався між сторонами в судовому порядку і з відповідача стягнута сума недоплаченої орендної плати.

Систематичності (два і більше разів) у недоплаті відповідних сум судами не встановлено.

За висновками суду касаційної інстанції, у справі яка переглядається, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, правильно відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ФОП ОСОБА_5 про розірвання договору оренди землі.

У наданих заявником для порівняння ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2016 року у справі №587/91/15-ц, від 09 листопада 2016 року, від 19 квітня 2017 року, суд касаційної інстанції скасував рішення (ухвалу) судів попередніх інстанцій в частині вирішення позовних вимог про розірвання договорі оренди землі з направленням справи на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції. Підставою скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд стало неповне з`ясування обставин справи і ненадання їм належної оцінки, зокрема не надано правового обґрунтування та оцінки пункту 12 договору оренди землі, не враховано наявність вини відповідача у порушенні зобов'язання щодо сплати орендної плати за 2011-2012 роки.

В ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 лютого 2017 року у справі про розірвання договору оренди землі суд касаційної інстанції скасував рішення суду апеляційної інстанції з направленням справи на новий апеляційний розгляд. Підставою скасування судового рішення з направленням справи на новий розгляд стало неповне з`ясування обставин справи і ненадання їм належної оцінки, зокрема не перевірено чи допускають умови договору оренди землі оплату орендної плати у будь-який період і чи свідчить це про належне виконання умов договору.

Зазначені ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ не можуть бути прикладом неоднакового застосування судом касаційної інстанцій одних і тих самих норм матеріального права, оскільки у цих справах суд касаційної інстанції скасував рішення судів з направленням справи на новий розгляд у зв'язку з порушенням судами норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Фактично застосування норм матеріального права не відбулось.

Встановлена судом касаційної інстанції у зазначених ухвалах необхідність з'ясування обставин, що мають значення для справи не є неоднаковим застосуванням одних і тих самих норм матеріального права, порівняно зі справою, яка переглядається.

Крім того, у рішенні, про перегляд якого подано заяву та зазначених вище ухвалах, наданих заявниками для порівняння, не вбачається тотожності підстав позову та встановлених судом фактичних обставини справи.

У наданій заявником для порівняння ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року у справі за позовом про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та визнання правочинів недійсними та за зустрічним позовом про визнання недійсним договору оренди, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, суд касаційної інстанції скасував рішення апеляційного суду в частині вирішення позовних про відшкодування збитків. Рішення судів в частині визнання договорів оренди землі недійсними залишено без змін.

Колегія суддів звертає увагу, що зміст правовідносин із метою з'ясування їх подібності у різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи. Ухвалення різних за змістом судових рішень має місце у разі, коли суд (суди) касаційної інстанції при розгляді двох чи більше справ за подібних предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог, встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) неоднакових правових висновків, покладених в основу цих судових рішень.

Порівняння наведеного судового рішення із судовим рішенням, про перегляд якого подано заяву, не дає підстав для висновку про те, що суд касаційної інстанції під час розгляду двох чи більше справ з тотожними предметами спору, підставами позову та аналогічними обставинами й однаковим застосуванням норм матеріального права у спірних правовідносинах дійшов протилежних висновків щодо заявлених вимог, оскільки обставини, що формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права у цих справах не є подібними.

У рішенні, про перегляд якого подано заяву та в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року, наданої заявником для порівняння, не вбачається тотожності предмету спору, підстав позову, змісту позовних вимог та встановлених судом фактичних обставини справи.

У справі, що переглядається предметом спору є розірвання договорів оренди земельних ділянок з підстав неналежного виконання умов договору, а в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06 вересня 2017 року, наданої для порівняння судами вирішувався спір про недійсність договорів, що свідчить про відмінність у цих справах предмета спору, підстав позову, змісту позовних вимог, встановлених судом фактичних обставин і однакового матеріально-правового регулювання спірних правовідносин.

У поданій заяві про перегляд заявники, фактично, ставлять питання про переоцінку обставин справи та зібраних у ній доказів щодо встановлення факту систематичності порушень відповідачем умов договорів оренди. Між тим, якщо суди першої та апеляційної інстанції вважали, що таких обставин не доведено і суд касаційної інстанції з цим погодився, Верховний Суд не може змінити таку оцінку обставин справи.

Таким чином, обставини, які стали підставою для перегляду справи, не підтвердились, у зв'язку із чим, відповідно до частини першої статті 360-5 ЦПК України у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, у задоволенні заяви про перегляд судових рішень необхідно відмовити.

Керуючись пунктами 1, 4 частини першої статті 355, пунктом 2 частини першої статті 360-3, частиною третьою статті 360-3, частиною першою статті 360-5 ЦПК України, у редакції, яка діяла до набрання чинності Законом України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року, пунктом 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2 про перегляд рішення Карлівського районного суду Полтавської області від 29 квітня 2016 року, ухвали апеляційного суду Полтавської області від 13 червня 2016 року та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 6 вересня 2017 року відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В.В.Пророк

І.М. Фаловська

С. П. Штелик