АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2018 року м. Київ

Справа № 22-5414 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Макаренко І.О.

Унікальний № 761/10495/18 Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

при секретарі Телятник І.М.

розглянувши у судовому засіданні справу, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова Олександра Юрійовича, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИЛА:

Відповідно до ч.6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &qu№ ;Про судоустрій і статус суддів&q?та; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ня;Голос України&q?ол; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &quро;Прикінцеві та перехідні положення&q?ні; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &q? 1;Про судоустрій і статус суддів&q?та; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q?оз;Перехідні положення&q?і ; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

22.03.2018 р. ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» Волкова О.Ю., третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про скасування рішення та зобов'язання вчинити дії.

Просила скасувати рішення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ «Банк Михайлівський» зазначене у наказі №42/2 від 01.06.2016 р., в частині затвердження результатів проведеної перевірки правочинів на предмет їх нікчемності, за якими встановлено нікчемність правочинів (транзакції) з виконання 19.05.2016 р. платіжних документів ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» , по перерахуванню коштів на рахунки ОСОБА_1 на загальну суму 40 487,75 грн.; зобов'язати уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Михайлівський» подати до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб додаткову інформацію щодо ОСОБА_1 - як вкладника ПАТ «Банк Михайлівський», який має право на відшкодування коштів у розмірі 40 487,75 грн., які знаходяться на поточному рахунку НОМЕР_1 в ПАТ «Банк Михайлівський» згідно з договором банківського рахунку «Поточний рахунок для обслуговування строкового вкладу (депозиту)» №980-055-000001349 від 09.03.2016 р.; стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, , на користь ОСОБА_1 сплачені судові витрати.

Обґрунтовувала свої вимоги тим, що 19.05.2016 р. на її поточний рахунок НОМЕР_1, який було відкрито в ПАТ «Банк Михайлівський» надійшли грошові кошти в розмірі 40 487,75 грн. від ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр».

На підставі рішення Правління НБУ №14/БТ від 23.05.2016 р. ПАТ «Банк Михайлівський» віднесено до категорії неплатоспроможних та 23.05.2016 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №812 про запровадження з 23.05.2016 р. тимчасової адміністрації з призначенням уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації.

Рішенням Правління НБУ №124-рш від 12.07.2016 р. банківську ліцензію ПАТ «Банк Михайлівський» було відкликано та прийнято рішення про ліквідацію банку. 12.07.2016 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб було прийнято рішення №1213 про початок процедури ліквідації ПАТ «Банк Михайлівський» та делегування повноважень ліквідатора банку уповноваженій особі Фонду, строком з 13.07.2016 р. по 12.07.2018 р.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №1702 від 01.09.2016 р. змінено особу ліквідатора та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ «Банк Михайлівський» Волкову О.Ю. з 05.09.2016 р.

У встановлені законодавством строки позивачу не було виплачено відшкодування, а тому вона звернулась до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з заявою про включення її до переліку вкладників, які мають право на отримання гарантованої суми.

Наказом №42/2 від 01.06.2016 р. уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про затвердження висновків комісії та перевірки правочинів (у тому числі договорів) на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів, що є нікчемними)» правочин на підставі якого позивачу було перераховано грошові кошти був визнаний нікчемним.

Наполягала, що кошти перераховані на її банківський рахунок до запровадження тимчасової адміністрації є вкладом, який повинен відшкодовуватися за рахунок коштів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в межах гарантованої суми.

Положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не передбачено права на визнання правочину (транзакції) по перерахунку коштів нікчемним, і такі дії уповноваженої особи Фонду позивач розцінює як протиправне обмеження її права власності та порушення її законних прав та інтересів.

Пояснювала, що кошти, переказані платником отримувачу, з моменту їх зарахування на рахунок переходять у власність останнього, який має виключне право розпорядження ними, а банк в свою чергу у межах договору та відповідно до вимог законодавства виконує функції з обслуговування банківського рахунку клієнта і не є набувачем цих коштів.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.04.2018 р. було відмовлено у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 та роз'яснено позивачу, що розгляд справи віднесено до адміністративної юрисдикції.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 25 травня 2018 року подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на її незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просила ухвалу скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду у справі.

В обґрунтування апеляційних вимог, посилалась на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам викладеним в позові. Судом не надано належну оцінку факту оскарження позивачем дій уповноваженої особи Фонду не як суб'єкта владних повноважень, а саме як органу управління банком.

Посилалась на необхідність застосування до спірних правовідносин висновків Великої палати Верховного Суду №910/8132/17 від 18.04.2018 р., №826/7532/16 від 18.04.2018 р., №815/6956/15 від 17.04.2018 р. №545/1014/15-ц від 17.04.2018 р., №755/1700/16-ц від 24.04.2018 р., №461/12052/15-ц від 01.03.2018 р.

14.06.2018 р. Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб ПАТ «Банк Михайлівський» подала відзив на апеляційну скаргу в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Учасники справи в судове засідання не з'явились, належним чином повідомлені про час, дату та місце судового розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про день, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачені ст. 19 ЦПК України: суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вжитий у цій процесуальній нормі термін «суб'єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадову чи службову особу, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (п. 7 ч. 1 ст. 4 КАС України).

До компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно, прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з'ясування всіх обставин у справі і обов'язок суб'єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, тоді як визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін.

Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб'єктів владних повноважень.

Аналіз змісту ст. 19 ЦПК України та ст. 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі не достатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб'єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб'єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, із яких виник спір.

Згідно з пунктом 16 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

В спорах, пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є спеціальними, і цей закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у таких правовідносинах.

Зокрема, згідно з пп. 1, 2 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку.

Відповідно до ч. 2 ст. 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду банківська діяльність завершується закінченням технологічного циклу конкретних операцій у разі, якщо це сприятиме збереженню чи збільшений ліквідаційної маси.

Отже, введення у банку тимчасової адміністрації унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

За змістом ч. 1 ст. 26 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд гарантування вкладів фізичних осіб гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн.

Вкладник набуває право на одержання гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок коштів Фонду в межах граничного розміру відшкодування коштів за вкладами після прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду складає перелік вкладників та визначає розрахункові суми відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду відповідно до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (ст. 27 цього закону)

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку формує повний перелік вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами за рахунок Фонду, із визначенням сум, що підлягають відшкодуванню.

Протягом шести днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку виконавча дирекція Фонду затверджує реєстр вкладників для здійснення виплат відповідно до наданого уповноваженою особою Фонду переліку вкладників. Фонд публікує оголошення про відшкодування коштів вкладникам у газетах «Урядовий кур'єр» або «Голос України» та на своїй офіційній сторінці в мережі Інтернет не пізніше ніж через сім днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку.

Уповноважена особа Фонду протягом трьох днів з дня отримання Фондом рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію формує перелік вкладників, кошти яких не підлягають відшкодуванню Фондом відповідно до ч. 4 ст. 26 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд розпочинає виплату відшкодування коштів вкладникам, їх уповноваженим представникам чи спадкоємцям у національній валюті України з наступного робочого дня після затвердження виконавчою дирекцією Фонду реєстру вкладників для здійснення виплат гарантованої суми відшкодування.

Системний аналіз Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», дає підстави для висновку про те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб як юридична особа публічного права може бути суб'єктом як публічно-правових, так і приватноправових правовідносин.

Зміст заявлених апелянтом позовних вимог та обґрунтування, які викладені в позові зводяться до оскарження дій уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб саме як суб'єкта владних повноважень. Підставою звернення до суду з даним позовом є незгода позивача з управлінськими рішеннями щодо незалучення позивача до переліку вкладників, які мають право на гарантоване відшкодування. Рішення, яке оскаржується позивачем прийнято уповноваженою особою, саме як суб'єктом наділеним певними владними повноваженнями щодо перевірки законності тих чи інших дій банку до моменту запровадження тимчасової адміністрації на ліквідацію.

Питання про визнання права власності на грошові кошти позивачем перед судом першої інстанції не порушувалось та свої позовні вимоги цими обстави вона не обґрунтовувала.

Враховуючи відсутність у даній справі спору про право, на думку колегії суддів, фактичному дослідженню підлягають виключно управлінські рішення та дії уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка у межах спірних правовідносин діє як суб'єкт владних повноважень.

Доводи апелянта щодо необхідності застосування до спірних правовідносин правових позицій Великої Палати Верховного Суду №910/8132/17 від 18.04.2018 р., №826/7532/16 від 18.04.2018 р., №815/6956/15 від 17.04.2018 р. №545/1014/15-ц від 17.04.2018 р., №755/1700/16-ц від 24.04.2018 р., №461/12052/15-ц від 01.03.2018 р., до уваги колегією суддів не приймаються, з огляду на те, що підстави та предмет позову, дослідження яких проводилося Великою Палатою Верховного Суду викладені в зазначених постановах є іншими від тих, які порушені самою позивачем в даному випадку.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувана ухвала постановлена без додержання норм матеріального і процесуального права, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно розглянув справу.

Враховуючи викладене, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року є обґрунтованою та такою, що ухвалена з дотриманням норм законодавства.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 23 квітня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 27 червня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А.Пікуль