АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 червня 2018 року м. Київ

Справа № 22-4832 Головуючий у судді 1-ї інстанції - Колесник О.М.

Унікальний №753/17132/16-ц Доповідач - Гаращенко Д.Р.

Апеляційний суд міста Києва. Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ у складі:

головуючого Гаращенка Д.Р.

суддів Невідомої Т.О., Пікуль А.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ» (ABBOTT LABORATORIES GmBH), третя особа: ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою,

ВСТАНОВИЛА:

Згідно з ч. 6 ст. 147 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &q?ок;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?ув;Голос України&quuo; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Відповідно до п. 3 розділу XII &quп.;Прикінцеві та перехідні положення&q?ех; Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII &quро;Про судоустрій і статус суддів&q?й ; апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Підпунктом 8) п. 1 Розділу XIII &q?. ;Перехідні положення&q?ре; ЦПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017) установлено, що до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

У вересні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ», третя особа: ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

В позові просив стягнути солідарно з ОСОБА_2 та «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ» на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 30 823,97 грн.; судовий збір в розмірі 1 929,21 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 4 500,00 грн.; стягнути з ОСОБА_2 на свою користь моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.

В обґрунтування заявлених вимог посилався на те, що 02.07.2016 р. сталась дорожньо-транспортна пригода за участю чотирьох транспортних засобів, одним з яких був автомобіль позивача.

В результаті ДТП його автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 20.07.2016 р. відповідача ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України.

Згідно зі звітом про визначення вартості матеріального збитку №336/7-16 від 21.07.2016 р. вартість матеріального збитку завданого автомобілю позивача становить 82 543,03 грн.

Позивач зазначив, що транспортний засіб який знаходився під керуванням відповідача ОСОБА_2 належить на праві власності ТОВ «Перша Лізингова компанія» та перебував в користуванні підприємства «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ», в особі Представництва «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ», цивільно-правова відповідальність якого була застрахована ПрАТ «АСК «ІНГО Україна».

ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» здійснила позивачу виплату страхового відшкодування позивачу в розмірі 53 711,06 грн., що не в повному обсязі покриває визначений в звіті розмір матеріальних збитків, які позивач просив солідарно стягнути з відповідачів.

Позивач зазначив, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди йому було завдано моральну шкоду, що підтверджується тим, що він був змушений змінити свій ритм життя та був позбавлений можливості вільного пересування, яку просив стягнути з відповідача ОСОБА_2

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року в задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необ'єктивність і необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

В обґрунтування своїх доводів апелянт зазначив, що розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначена на підставі звіту про оцінку цієї шкоди та необхідності надання документів підтверджуючих сплату вартості відновлювального ремонту немає.

Відновлення автомобіля або будь-які інші дії з ним не можуть бути підставою для відмови в позові.

Вважає, що судом першої інстанції було неправильно застосовано положення ч. 4 ст. 34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки потерпілий так само має право на залучення аварійного комісара та експерта для визначення розміру завданих збитків.

Підстави для покладення в основу рішення саме звіту наданого страховою компанією та твердження суду першої інстанції щодо обґрунтованості визначеного в ньому розміру збитків, є грубим порушенням з боку суду.

Висновки суду першої інстанції щодо суцільного покриття сумою страхового відшкодування завданих автомобілю апелянта збитків повністю суперечать матеріалам справи та є незаконними.

Відмовляючи у задоволенні вимог щодо відшкодування завданої апелянту моральної шкоди судом першої інстанції не було враховано, що внаслідок протиправних дій ОСОБА_2 апелянт втратив душевний спокій, був порушений його нормальний ритм життя.

В добровільному порядку завдані збитки відповідачем ОСОБА_2 не відшкодовані.

Судом першої інстанції було неправильно надано оцінку понесеним апелянтом витратам на правову допомогу, оскільки редакція ЦПК України чинна на момент звернення до суду з позовом не передбачала надання детального опису наданих адвокатом послуг. Саме прибутковий касовий ордер за яким апелянтом було сплачено кошти, є належним доказом понесених витрат в межах Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

04.06.2018 року підприємство «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ» подало відзив на апеляційну скаргу в якому просило відмовити в її задоволенні, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до наступного.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 є власником транспортного засобу марки «Hyundai Santa Fe» державний номер НОМЕР_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с.4)

02.07.2016 року близько 13 години 45 хвилин відповідач ОСОБА_2 керуючи автомобілем «Шкода», державний номерний знак НОМЕР_2, рухаючись по перехрестю вул. Урлівської та А.Ахматової у м. Києві, перед поворотом ліворуч не зайняв завчасно крайнє положення на проїжджій частині, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Хюндай», державний номерний знак НОМЕР_1, який в свою чергу зіткнувся з парканом та автомобілями «Мітсубіші», державний номерний знак НОМЕР_4 і «Фольцваген», державний номерний знак НОМЕР_5, що спричинило пошкодження всіх автомобілів, чим порушив п.п. 10.1 та 10.4 Правил дорожнього руху України та вчинив адміністративне правопорушення передбачене ст.124 КУпАП.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 20.07.2016 р. ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та накладено на нього стягнення у вигляді штрафу в розмірі 20 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. (а.с.7)

Власником автомобіля «Шкода», державний номерний знак НОМЕР_2, керування яким здійснював ОСОБА_2 є Товариство з обмеженою відповідальністю «Перша лізингова компанія» (а.с.9)

На момент дорожньо-транспортної пригоди вказаний автомобіль перебував в користуванні представництва підприємства «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ», на підставі Лізингової угоди № OL-0790-12-KY (статус оподаткування - оперативний лізинг), Додаток SK-07880-0-12-48 Додаток 2 акт прийому-передачі від 24.01.2013 р.(а.с.57), з яким ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах, що не заперечувалось сторонами.

Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу №336/7-16 від 13.07.2016 р., виконаного на замовлення ОСОБА_1 (а.с.12-20) вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля Hyundai Santa Fe реєстраційний номерНОМЕР_1 становить 82 543,03 грн.

Згідно звіту № 414 про оцінку автомобіля Hyundai SantaFe державний номер НОМЕР_1 від 21.07.2016 р. виконаного на замовлення ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» (а.с.140-144) матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля в результаті його пошкодження при дорожньо-транспортній пригоді складає 60 972,23 грн.

Подія була визнана страховим випадком (а.с.153-154) та страховиком було прийнято рішення про здійснення виплати страхового відшкодування в межах суми визначеної у звіті ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» (а.с.140-144) від 21.07.2016 р.

На підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АЕ/7453306 від 11.01.2016 р. укладеного між ТОВ «Перша лізингова компанія» та ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» (а.с.58), страховиком було виплачено ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 50 000,00 грн. (а.с.156)

На підставі страхового сертифікату до договору добровільного страхування №250522345.16 від 15.01.2016 р. укладеного між ТОВ «Перша лізингова компанія» та ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» (а.с.123), страховиком було виплачено ОСОБА_1 суму страхового відшкодування в розмірі 3 711,06 грн. (а.с.155)

Відмовляючи в позові суд першої інстанції виходив з того, що страхова сума (ліміт відповідальності) яка визначена в договорі страхування транспортного засобу в повному обсязі покриває розмір заявленої позивачем матеріальної шкоди.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає з наступних підстав.

На момент розгляду справи, по наданій позивачем суду інформації, його автомобіль був відремонтований, документів або інших доказів на підтвердження здійснення ремонту суду не надав.

Проте позивач наполягав на відшкодуванні суми матеріального збитку визначеного на підставі наданого ним до суду звіту.

Суд першої інстанції відхиляючи доводи позивача посилався на те, що, що звіт про оцінку збитків виконаний на замовлення позивача не може бути покладений в основу рішення суду, оскільки положеннями ст.34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» право на таке звернення надано лише представнику МТСБУ.

Вважав, що доказів завдання позивачу моральної шкоди позивач суду, з зазначенням переліку робіт, витраченого часу на їх виконання, та вартості, не надав.

Як і не надав детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом для надання правничої допомоги, а тому підстави для задоволення цих вимог також відсутні.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

З огляду на зазначені положення ст. 509 ЦК України та з урахуванням приписів статей 11, 22, 599, 1166-1168 ЦК України факт завдання особі шкоди, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах з особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не пов'язане з виконанням цими особами обов'язків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов'язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду.

Сторонами деліктного зобов'язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник).

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України).

Разом з тим правила регулювання деліктних зобов'язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов'язок.

Так, відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов'язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров'я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов'язкове страхування).

До відносин, що випливають з обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов'язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5 Закону № 1961-IV).

Згідно зі ст. 6 цього Закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана зі смертю потерпілого.

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначене, сторонами договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик.

При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов'язання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обов'язок боржника (особи, яка завдала шкоди).

Водночас ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов'язання згідно з договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника (в договірному зобов'язанні ним є страховик).

Разом з тим зазначені зобов'язання не виключають одне одного.

Деліктне зобов'язання - первісне, основне зобов'язання, у якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди.

Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, унаслідок якої завдано шкоди, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов'язково припиняє деліктне зобов'язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов'язаною. При цьому, потерпілий не є стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов'язаний виконати обов'язок зі здійснення страхового відшкодування.

Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).

Відповідно до статті 511 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи.

У випадках, встановлених договором, зобов'язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.

Згідно із ч.ч. 1, 4 ст. 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, у якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.

З огляду на зазначене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка її завдала, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов'язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов'язанні.

Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов'язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.

Потерпілий може відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в межах деліктного зобов'язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов'язками страховика як сторони договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Такий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16.

Аналізуючи правовий висновок Верховного Суду України та рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції щодо безпідставності звернення апелянта з відповідним позовом до суду через покриття страхової суми розміру заявленої матеріальної шкоди, необґрунтованими.

Заявляючи вимогу солідарного стягнення з ОСОБА_2 та з «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ» розміру завданих матеріальних збитків апелянт наполягав на тому, що винна особа на момент дорожньо-транспортної пригоди перебувала у трудових відносинах з представництвом «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ» (а.с.126-129)

Факт перебування ОСОБА_2 у трудових відносинах з представництвом «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ» та використання транспортного засобу марки «Skoda Fabia» державний номерний знак НОМЕР_2, на законних підставах, було підтверджено представником «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ» в судовому засіданні та в письмових запереченнях проти позову (а.с.166-170)

За положеннями ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже відповідальність юридичної або фізичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з цією юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, і шкоду така особа заподіяла у зв'язку з виконанням трудових (службових) обов'язків.

При цьому під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків розуміється виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого, господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов'язків працівника.

Такий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1376ц16.

Відповідно до ч. 1 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілим, визначається відповідно до реальної вартості майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

До сфери обов'язкового страхування належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Метою здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (ст. 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (ст. 5).

Згідно зі ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого.

За змістом ст.ст. 9, 22-28, 35 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов'язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування.

При цьому в Законі України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено порядок розрахунку шкоди, пов'язаної з пошкодженням транспортного засобу. Так, відповідно до ст.29 цього Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Такий розрахунок здійснюється згідно з Методикою товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика).

Відповідно до п.п. 1.6, 8.1 та 8.3 Методики відновлювальний ремонт (або ремонт) - це комплекс операцій щодо відновлення справності або роботоздатності колісного транспортного засобу чи його складника(ів) та відновлення їхніх ресурсів. Ремонт здійснюється методами відновлення чи заміни складових частин. Для визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, застосовуються витратний підхід і метод калькуляції вартості відновлювального ремонту. Вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників колісного транспортного засобу та величини втрати товарної вартості.

Тому вартість відновлювального ремонту пошкодженого у ДТП транспортного засобу більша за вартість матеріального збитку, а вартість матеріального збитку - це та сума, яку за Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має сплатити страховик як страхове відшкодування.

Відповідно до п.34.4 ст.34 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні

комісари чи експерти.

Аналізуючи вищенаведене положення колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість тверджень суду першої інстанції щодо відсутності у апелянта права на самостійне звернення до експерта з метою встановлення дійсної вартості завданої йому шкоди та як наслідок відхилення, саме з цих підстав, його як належного доказу.

Відповідно до положень п.36.2 ст.36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Як вбачається з матеріалів справи на підставі розрахованої в звіті №414 суми матеріального збитку, страховиком було здійснено розрахунок кінцевої суми страхового відшкодування, яка підлягала виплаті потерпілому (60 972,23 грн. - матеріальний збиток; - 7 261,17 грн. - ПДВ; = 53 711,06 грн. - сума страхового відшкодування;)

На підставі страхового акту №142952 від 16.08.2016 р. (а.с.153) та платіжного доручення №6240 від 25.08.2016 р. (а.с.156) страховою компанією було виплачено ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 50 000,00 грн.

На підставі страхового акту №143038 від 17.08.2016 р. (а.с.154) та платіжного доручення №6204 від 23.08.2016 р. (а.с.155) страховою компанією було виплачено ОСОБА_1 страхове відшкодування в розмірі 3 711,06 грн.

Дані обставини сторонами визнані та не заперечуються.

Фактичною підставою звернення ОСОБА_1 до суду є спір щодо розміру заподіяної його транспортному засобу шкоди, внаслідок суттєвої різниці сум, які містяться у двох окремих звітах виконаних суб'єктами оціночної діяльності за замовленням страхової компанії та потерпілого.

У разі виникнення спору щодо визначення розміру заподіяної шкоди сторони наділені правом звернення до суду з клопотанням про призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи.

Як вбачається з матеріалів справи судом першої інстанції неодноразово роз'яснювалось, в тому числі і стороні позивача, право на звернення з таким клопотанням, оскільки суд не наділений процесуальним правом самостійного призначення по справі експертизи.

В узагальненнях Верховного Суду України було роз'яснено, що розгляд цивільних справ, які виникають із договорів страхування, вирішенні питання про розмір збитків, завданих транспортному засобу, суди повинні з'ясовував дійсну вартість автомобіля, вартість його ремонту та обставини щодо економічної обґрунтованості ремонту пошкодженого транспортного засобу.

В разі заявлення вимоги про виплату суми відшкодування з урахуванням податку на додану вартість суди зобов'язані з'ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи зареєстрований надавач послуг з ремонту автомобіля є платником ПДВ, оскільки зазначена сума виплачується останньою або стягується судом після надання документів про такі витрати.

Доводи апелянта щодо необхідності стягнення розміру завданих автомобілю збитків виходячи з визначеної в звіті №336/7-16 від 13.07.2016 р. суми, колегією суддів вважаються необґрунтованими та безпідставними.

Як вбачається з матеріалів справи та на чому наполягає сам апелянт, на момент розгляду справи в суді першої інстанції його транспортний засіб вже відремонтований, проте надати суду відповідні акти виконаних робіт та документи на підтвердження їх оплати останній відмовляється, вважаючи визначену в звіті суму співмірним та єдино правильним розміром відшкодування.

Аналіз положень Законів України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» свідчить, про неприпустимість визначення розміру відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

У випадку проведення ремонту автомобіля апелянт мав право вимагати відшкодування суми податку на додану вартість зі страхової компанії та в разі нестачі сплачених ним коштів порівняно з розміром виплаченого страхового відшкодування стягнути різницю з роботодавця винуватця дорожньо-транспортної пригоди.

Співставлення обох наявних в матеріалах справи звітів про оцінку завданого матеріального збитку свідчить про існування суттєвої різниці в розрахунках, взятих за основу коефіцієнтів, враховуючи використання обома суб'єктами оціночної діяльності однієї програми, дати валютування та складання калькуляції, а також розрахункового довідника.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав на момент розгляду справи для стягнення саме суми матеріального збитку, а не фактично понесених апелянтом витрат на ремонт автомобіля. Відшкодуванню підлягають саме реально понесені потерпілою стороною витрати, які після проведення ремонту визначаються саме на підставі документів про оплату його вартості.

Апелянт мав можливість в разі існування перешкод у підтвердженні понесених ним витрат та/або самостійного виконання ним певних робіт, клопотати про призначення у справі експертизи із поставленням переліку конкретно визначених питань з урахуванням таких особливостей. Проте таким правом він не скористався ані під час розгляду справи в суді першої інстанції, ані під час розгляду справи апеляційним судом.

Пунктом 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України)

Відповідно до п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди - і серед інших, - наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті.

У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких - і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Таким чином, ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачає підстави відшкодування моральної шкоди незалежно від вини заподіювача, проте не змінює відповідальну за відшкодування моральної шкоди особу, якою за змістом ст. 1167 ЦК України залишається особа, яка безпосередньо завдала моральну шкоду, а саме - винний водій.

Аналіз положень ст.ст. 1166, 1167, 1187, 1188 ЦК України свідчить про встановлення в цивільному праві України змішаної системи деліктів, до якої входить: по-перше, правило генерального делікту, відповідно до якого будь-яка шкода (в т.ч. моральна), завдана потерпілому неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; по-друге, правило спеціальних деліктів, яке передбачає особливості відшкодування шкоди, завданої у певних спеціально обумовлених у законодавстві випадках (спеціальними суб'єктами, у спеціальний спосіб тощо).

Правило генерального делікту закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди.

Умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача.

За правилом генерального делікту відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача.

Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб'єктного складу відповідальних осіб (коли обов'язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача.

Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб'єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки .

Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб'єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Не є таким суб'єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв'язку з виконанням своїх трудових (службових) обов'язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України.

Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України).

В такому випадку обов'язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія.

Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.

Таким чином, положення ст.ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв'язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Такий висновок відповідає правовим позиціям, викладеним у постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-108цс13.

Відповідно до ч.6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для стягнення моральної шкоди у зв'язку з ненаданням позивачем суду своїх доказів. Позивач наділений правом пред'явлення вимоги щодо відшкодування завданої моральної шкоди безпосередньо до роботодавця фізичної особи, винуватця дорожньо-транспортної пригоди. Проте, будь-якої інформації щодо зміни/уточнення позовних вимог з їх подальшою адресацією юридичній особі матеріали справи не містять.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вимоги в частині стягнення моральної шкоди саме з відповідача ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

Згідно із загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплено в ч. 1 ст. 58 Конституції України і, відповідно до цього принципу, дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності й припиняється з втратою ним чинності. Тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали чи мали місце (офіційне тлумачення цього конституційного положення наведено в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99).

Водночас Конституція України в ст. 58 допускає зворотну дію законів у часі, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається відповідно до положень Кодексу, чинних на момент початку виконання дії або прийняття такого рішення.

Чинний цивільний процесуальний закон не має зворотної дії навіть у тих випадках, коли його правила є більш сприятливі для учасників провадження.

На момент прийняття рішення судом першої інстанції набрала чинності нова редакції Цивільного процесуального Кодексу України. Відповідно до п.9 ч.1 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтями 133, 134 ЦПК України (в редакції 2017 року) встановлено, що витрати на професійну правничу допомогу є судовими витратами, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Главою 8 ЦПК України (в редакції 2017 року) на сторін покладається попередній обов'язок по представленню суду орієнтовного розрахунку сум судових витрат, які вони очікують понести у зв'язку з розглядом справи та обов'язку надання доказів, до закінчення судових дебатів у справі, на підтвердження конкретного розміру цих витрат з метою подальшого їх розподілення, виходячи з принципу пропорційності та обґрунтованості.

Як вбачається з матеріалів справи на підтвердження понесених апелянтом витрат на правничу допомогу ним під час звернення до суду було надано лише копію відривного корінця від квитанції до прибуткового касового ордера №01/09/16 р. від 01.09.2016 р. на суму 4 500,00 грн. із зазначенням підставою договір про надання правової допомоги 01/09/16-ц (а.с.40)

В матеріалах справи також наявна копія нотаріально посвідченої довіреності на представлення інтересів ОСОБА_1 видана на ім'я ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с.39)

Будь-яких інших доказів на підтвердження факту укладення апелянтом договору про надання правової допомоги 01.09.2016 р., повноважень адвоката в порядку встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», розрахунку наданих послуг з обґрунтуванням їх вартості, матеріали справи не містять.

Відповідно до ч.2 ст.134 ЦПК України (в редакції 2017 року) у разі невиконання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Аналізуючи положення чинного на момент розгляду справи процесуального законодавства та наявні матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Отже, виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», в тому числі і вартості евакуації транспортного засобу, покладено на страховика (винної особи), у межах, встановлених цим Законом, та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, а тому задоволенню не підлягають з огляду на пред'явлення їх неналежній особі.

З огляду на відсутність правових підстав для стягнення розміру завданого автомобілю апелянта матеріальної шкоди виходячи з суми визначеної в звіті виконаному на його замовлення, колегія суддів вважає, що вимоги щодо стягнення витрат на проведення такої оцінки суб'єктом оціночної діяльності також не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Європейський суд з прав людини в справі PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року скасуванню.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 376, 381, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 11 квітня 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, «АББОТ ЛАБОРАТОРІЗ ГМБХ» (ABBOTT LABORATORIES GmBH), третя особа: ПрАТ «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, залишити без задоволення з інших підстав.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 06 червня 2018 року.

Головуючий Д.Р. Гаращенко

Судді Т.О. Невідома

А.А. Пікуль