Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 209/6568/13-ц

провадження № 61-38153св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_6, ОСОБА_7, орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_5, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк»), ОСОБА_6, ОСОБА_7, орган опіки та піклування адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради Дніпропетровської області, про встановлення сервітуту на право користування житлом.

Позовна заява мотивована тим, що 07 липня 2003 року за договором купівлі-продажу його мати - ОСОБА_6 придбала двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. Він зареєстрований у цій квартирі з 2005 року разом із батьками.

04 липня 2008 року його батько - ОСОБА_7 уклав з акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк», два договори споживчого кредиту: на суму 20 000,00 дол. США, що за курсом Національного банку України становить 96 996,00 грн, та на суму 1 195,00 грн.

З метою забезпечення виконання ОСОБА_7 зобов'язань за вказаними договорами споживчого кредиту, між його матір'ю - ОСОБА_6 і ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір іпотеки, за умовами якого вона передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

ОСОБА_7 отриманий кредит банку не повернув, залишив сім'ю і проживає окремо.

15 грудня 2009 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кохан Г. Л. було вчинено виконавчий напис на суму боргу за договорами споживчого кредиту, укладеними між ОСОБА_7 і АКІБ «УкрСиббанк».

18 грудня 2009 року Дніпровським відділом державної виконавчої служби Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області було відкрито виконавче провадження про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 на користь банку.

03 червня 2013 року на виконання виконавчого напису квартира була продана з прилюдних торгів. Переможцем торгів став ОСОБА_5

Вказував на те, що на момент укладення договору іпотеки він, як малолітня дитина, мав право користування квартирою АДРЕСА_1, тому його мати - ОСОБА_6 не мала права укладати договір іпотеки цього нерухомого майна без дозволу органу опіки і піклування. Згоди на укладення договору іпотеки орган опіки та піклування - служба у справах дітей Дніпровської міської ради м. Дніпродзержинська не надавав.

Крім того, ОСОБА_5 вимагає від нього звільнити квартиру. Однак, спірна квартира була придбана не за кредитні кошти, іншого житла він не має, а тому вважає, що має право на встановлення сервітуту.

На підставі вказаного, ОСОБА_4 просив суд встановити йому сервітут - право на проживання у кімнаті площею 11,6 кв. м у квартирі АДРЕСА_1, і право користування кухнею, ванною, вбиральнею, коридором, лоджією у цій квартирі без визначення строку; звільнити його від плати за користування квартирою на період до його працевлаштування.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2017 року у складі судді Лобарчук О. О. позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визначено зміст сервітуту, який полягає у користуванні ОСОБА_4 квартирою АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_5

Встановлено ОСОБА_4 право постійного користування і проживання у кімнаті площею 11,6 кв. м у квартирі АДРЕСА_1, з покладенням обов'язку використовувати об'єкт сервітуту виключно за його цільовим призначенням.

Встановлено ОСОБА_4 право постійного користування кухнею (у тому числі сантехнікою, газовою плитою, які розміщені у кухні), приміщенням ванної кімнати та санвузлу (у тому числі і розміщеною в них сантехнікою), вбиральнею, коридором, лоджією квартири АДРЕСА_1.

У разі відчуження ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1 сервітут зберігає свою чинність.

Стягнуто зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 114,70 грн.

У задоволенні інших вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач проживає у спірній квартирі, іншого житла та можливості придбати нерухоме майно не має, тому він відповідно до статті 403 ЦК України має право на встановлення сервітут, який полягає у наданні права постійного користування спірною квартирою.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 26 грудня 2017 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про встановлення сервітуту скасовано і ухвалено у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідач є власником квартири АДРЕСА_1, яка була придбана ним на прилюдних торгах, та належала боржнику ОСОБА_6 Продаж вказаного нерухомого майна здійснено при примусовому виконанні виконавчого провадження з виконання виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського управління юстиції КоханГ. Л. про звернення стягнення на нерухоме майно.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_5 про виселення ОСОБА_6 та членів її сім'ї з квартири АДРЕСА_1, оскільки ця квартира була придбана не за кредитні кошти, тому відсутні підстави для виселення її мешканців без надання іншого жилого приміщення.

Встановивши, що ОСОБА_4 зареєстрований та проживає у квартирі АДРЕСА_1, однак не є членом сім'ї власника цієї квартири, суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення позивачу сервітуту, який полягає у постійному користуванні спірною квартирою.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у статті 401 ЦК України визначено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з частиною третьою статті 402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Положення вказаних статей не містять жодних винятків або обмежень щодо права будь-яких осіб на встановлення сервітуту відносно нерухомого майна. Оскільки він постійно проживає у спірній квартирі, заявник відповідно до статті 403 ЦК України має право на встановлення сервітуту, яким повинно бути визначено конкретний обсяг прав та обов'язків щодо користування цією квартирою.

Відзив на касаційну скаргу позивачем не подано.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й вбачається із матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з дотриманням вимог процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У частині першій статті 402 ЦК України визначено, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Сервітутне правовідношення виникає в силу закону згідно з частиною першою статті 402 ЦК України за наявності факту проживання особи разом із власником обтяженого сервітутом житла та спільне з ним користування цим житлом. У Цивільному кодексі України право членів сім'ї власника житла на користування ним визнається сервітутним правом. Це право є особистим сервітутом, оскільки виникає в інтересах певної особи - члена сім'ї власника житла. Таким чином, суб'єктами даного сервітутного правовідношення є, з одного боку, власник житла, а з іншого - член його сім'ї.

Зі змісту частини першої статті 405 ЦК України вбачається, що необхідною умовою виникнення зазначеного сервітуту є спільне проживання членів сім'ї з власником обтяженого сервітутом житла та ведення спільного господарства. Лише ці дві умови у сукупності дають право обмеженого користування житлом членам сім'ї власника.

Згідно з частинами другою статті 64 ЖК Української РСР до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Таким чином, встановивши, що позивач зареєстрований і проживає у квартирі АДРЕСА_1 за згодою її колишнього власника - ОСОБА_6 як член її сім'ї, право власності якої припинено та новим власником цієї квартири став відповідач, а ОСОБА_4 не є членом його сім'ї, й між сторонами не був укладений договір найму житла, апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення сервітуту, оскільки право членів сім'ї власника квартири користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на квартиру в особи, членами сім'ї якого вони є.

З указаного вбачається, що доводи касаційної скарги на правильність висновків судів не впливають, оскільки спростовуються встановленими обставинами справи. Інші доводи касаційних скарг фактично стосуються переоцінки доказів та встановлених на їх підставі обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк