Справа № 465/2450/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Масендич В.В.
Провадження № 22-ц/811/1734/18 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Крайник Н.П.

суддів Шеремети Н.О., Цяцяка Р.П.

при секретарі Цап П.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» на рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2017 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» про поновлення на роботі, скасування наказів і стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,-

в с т а н о в и в:

25.04.2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»,в якому просила скасувати Наказ №197 від 07.04.2016 року про звільнення її з посади молодшої сестри медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня»; скасувати наказ №54 від 01.02.2016 року «Про оголошення простою в 17-у психіатричному туберкульозному відділенні КЗ ЛОКПЛ»; поновити її на посаді сестри медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з 08 квітня 2016 року; стягнути з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2016 року до дня поновлення на роботі, та за час незаконно оголошеного простою у розмірі 4455,33 грн.

Позовні вимоги обгрунтовувала тим, що з 22.10.2001 року вона працювала молодшою медсестрою психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ «ЛОКПЛ». Наказом № 197 від 07.04.2016 року її звільнено з роботи за п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв»язку із зміною в організації виробництва і праці. Вважала даний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки для можливості застосування п. 1 ст. 40 КЗпП України, який передбачає зміну в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, при її звільненні відповідачем було винесено ряд незаконних та сфальшованих наказів, які призвели до штучного скорочення штату. Зокрема, 01.02.16 року було видано наказ № 54 «Про оголошення простою в 17-му психіатричному туберкульозному відділенні». 02.02.2016 року відповідачем прийнято наказ № 59, згідно якого з 08.04.2016 року психіатричне туберкульозне відділення №17 ліквідовується. Підставою ліквідації вказано рішення медичної ради КЗ від 28.12.2015 року. Даним наказом в межах ліжкового фонду скорочено 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення № 17, скорочено чисельність працівників відділення на 22 одиниці та зобов'язано відділ кадрів провести необхідні заходи у зв'язку із звільненням працівників та за наявності вакантних посад в КЗ ЛОКПЛ запропонувати працівникам іншу роботу у відповідності до вимог чинного законодавства.

12.09.2016 року ОСОБА_2 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила поновити її на посаді молодшої медсестри (буфетниця) медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» з 08 квітня 2016 року; стягнути з комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05 лютого 2016 року до дня поновлення на роботі, та за час незаконно оголошеного простою у розмірі 28719,12грн.; скасувати наказ № 59 від 02.02.2016 року «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності працівників». У заяві зазначила, що згідно статуту КЗ ЛОКПЛ, а саме п. 4.1.8, КЗ ЛОКПЛ наділено правом самостійно розробляти структуру, штатний розпис, кошторис доходів і видатків, принципи і структуру управління. Відповідно до п. 5.6.3 Статуту головний лікар видає накази, складає штатний розклад і вносить у нього відповідні зміни. Жодного погодження щодо закриття 17-ого відділення керівництвом не здійснювалось, що підтверджується відповідними листами. Була погоджена лише реорганізація шляхом перепрофілювання відділення, що підтверджується листами Департаменту охорони здоров'я ЛОДА.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково.

Скасовано наказ в.о. головного лікаря Маланчука А.З. №197 від 07.04.2016 року в частині звільнення ОСОБА_2 із займаної посади молодшої сестри медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Поновлено ОСОБА_2 на посаді молодшої медсестри медичного стаціонару 17-го відділення Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Стягнуто з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» в користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 08.04.2016 року по 13.07.2017 року в сумі 68 590,16 грн.

Відповідно до ст. 235 КЗпП України допущено негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнення заробітку в межах місячного платежу в сумі 5570,11 грн.

Стягнуто з Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» судовий збір в дохід Державної судової адміністрації України в сумі 1280 грн. грн.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення в апеляційному порядку оскаржив комунальний заклад «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Вважає його необґрунтованим, незаконним, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з неповним з»ясуванням усіх обставин справи.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги та відхилив усі докази, надані відповідачем, та керувався лише припущеннями, на які посилався позивач. У справі наявні безспірні належні і допустимі письмові докази, які повністю спростовують висновки суду і навпаки, доводять належне, своєчасне, неодноразове пропонування позивачу всіх наявних у інших відділеннях лікарні вакантних посад за відповідною професією чи спеціальністю, а також всі інші вакантні посади та роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тощо, однак такі залишилися поза увагою суду. При цьому, судом не враховано, о відповідач з 02 лютого 2016 року по 07 квітня 2016 року неодноразово пропонував позивачу всі наявні вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують у державній установі, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник який вивільнюється працював.

Також зазначає, що районний суд не врахував, що згоди на прийняття або переведення на роботу на вакантні посади у інші відділення КЗ ЛОКПЛ протягом 01 лютого 2016 року по 07 квітня 2016 року до КЗ ЛОКПЛ від позивача не надходило, що підтверджує те, що остання не бажала і не бажає переходити на роботу у будь - яке інше відділення, крім 17 психіатричного туберкульозного відділення, оскільки у 17 відділенні були найвищі заробітні плати в лікарні з-поміж інших відділень лікарні. Судом не враховано, що протоколом зборів працівників 17 відділення КЗ ЛОКПЛ від 21 грудня 2015 року підтверджується, що у зв»язку з перепрофілюванням даного відділення головний лікар особисто запропонував всім працівникам цього відділення одночасно написати заяви про звільнення та про прийом на роботу. Вважає, що судом не взято до уваги докази належного повідомлення позивача про наявність вакантних посад, а саме: попередження про наступне можливе звільнення від 02.02.2016 року з особистим підписом ОСОБА_2 про ознайомлення, телефонограму про необхідність з'явитись до відділу кадрів КЗ ЛОКПЛ для ознайомлення з наказом № 93 від 12.02.2016 року і написання зави про перевід на вільні та вакантні посади сестер медичних стаціонару та молодшого медперсоналу в інші відділення лікарні, акт від 24.02.2016 року про відмову позивача від запропонованих їй вакантних посад в інших відділеннях лікарні, протокол засідання комісії по розгляду переважного права працівників 17-го відділення КЗ ЛОКПЛ № 6 від 04.04.2016 року та № 7 від 05.04.2016 року, з яких вбачається, що позивач разом із іншими працівниками лікарні відмовились від запропонованих їм вакантних посад в інших відділеннях лікарні.

Крім того, позивач разом з іншими працівниками, 24 лютого 2016 року, звернулась до відповідача з колективним зверненням про надання заявникам інформації про запропоновані посади. В цей же день представнику заявників ОСОБА_5 була надана письмова відповідь, у якій одночасно було запропоновано усім працівникам, які підлягали звільненню, звернутися до відділу кадрів та ознайомитись із наявними вакансіями, що є в лікарні, відповідно до профілю діяльності та освіти кожного. З колективного звернення позивача, підписаного нею разом із іншими 17 працівниками 17 психіатричного туберкульозного відділення від 28 березня 2016 року до КЗ ЛОКПЛ вбачається, , що переводитися на роботу у інші відділення вон не бажає, вважає за недоцільне ознайомлюватись з вакантними посадами інших відділень. Зазначена заява підписана позивачем особисто, власноручно, що беззаперечно доводить її участь у всіх зборах та засіданнях комісій, оголошення та пропозиції їй всіх наявних на той час вакантних посад в КЗ ЛОКПЛ та відмови від них.

Скаржник просить врахувати, що 07 квітня 2016 року, було проведено засідання комісії КЗ ЛОКПЛ за участю начальника ДОЗ ОДА, в.о. головного лікаря, чотирьох його заступників, головного бухгалтера, голови профспілкового комітету, в.о. начальника відділу кадрів в присутності 14 працівників 17 психіатричного туберкульозного відділення включно з позивачем на якому було оголошено список всіх наявних вакантних посад в інших відділеннях лікарні. Згідно п. 4 протоколу № 8 засідання комісії КЗ ЛОКПЛ від 07 квітня 2016 року всі 14 працівників 17 відділення КЗ ЛОКПЛ в присутності всіх членів комісії відмовились від запропонованих їм вакантних посад в інших відділеннях лікарні, про що і було зазначено в тексті протоколу. Також, на час виникнення та існування спірних правовідносин позивач не була членом первинної профспілкової організації, тому згода профкому на її звільнення не вимагалась.

Апелянт також не погоджується з нарахованою сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 68 590,16 грн., оскільки, враховуючи вимоги постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Порядок обчислення середньої плати», така повинна становити 49 206,94 грн.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні колегії суддів представник апелянта Сокальський Д.А. скаргу підтримав з підстав, наведеній у ній, просив скаргу задоволити, рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 проти скарги заперечила, просила у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів скарги та позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Пленум Верховного Суду України у п. 19 постанови від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами) роз'яснив, що, розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Частиною 2 ст. 40 цього Кодексу встановлено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою на іншу роботу.

Згідно з ч. ч. 1 та 3 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Власник вважається таким, що належним чином виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну посаду, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25 травня 2016 року № 6-3048цс15, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільняється, працював.

Оскільки обов'язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 492 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов'язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з'явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Саме до такого розуміння цих норм зводяться правові висновки Верховного Суду України, викладені в постановах від: 1 квітня 2015 року справі № 6-40цс15, 1 липня 2015 року у справі № 6-491цс15, 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15, які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України.

Встановлено, що з 22.10.2001 року ОСОБА_2 працювала молодшою медсестрою 17 відділення комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня».

Наказом в.о. головного лікаря Маланчука А.З. № 59 від 02.02.2016 року «Про оптимізацію ліжкового фонду, структури КЗ ЛОКПЛ та скорочення штатної чисельності» ліквідовано з 08 квітня 2016 року психіатричне туберкульозне відділення №17 КЗ ЛОКПЛ, скорочено в мережі ліжкового фонду КЗ ЛОКПЛ 50 ліжок психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ ЛОКПЛ, створено комісію по ліквідації психіатричного туберкульозного відділення №17 КЗ ЛОКПЛ, скорочено чисельність працівників психіатричного туберкульозного відділення КЗ ЛОКПЛ №17 у зв'язку та у відповідності з ліквідацією психіатричного туберкульозного відділення КЗ ЛОКПЛ № 17 з 08 квітня 2016 року згідно списку, зокрема в т.ч. і позивачку ОСОБА_2 та доручено відділу кадрів КЗ ЛОКПЛ провести необхідні заходи у зв'язку з звільненням працівників (не пізніше ніж за два місяці до їх проведення) включаючи ознайомлення працівників з цим Наказом під розпис та врученням письмового повідомлення про можливе звільнення, за наявності вакантних посад в КЗ ЛОКПЛ запропонувати працівникам згідно п.1.4 цього Наказу іншу роботу в КЗ ЛОКПЛ у відповідності до вимог чинного законодавства.

Про наступне звільнення позивач попереджена, про що свідчить її підпис на вказаному наказі.

Наказом в.о.головного лікаря КЗ ЛОКПЛ №197 від 07.04.2016 року ОСОБА_2 звільнено з займаної посади відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України з 08.04.2016 року у зв»язку з оптимізацією ліжкового фонду та скороченням чисельності працівників.

Встановлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, які полягали в тому, що психіатричне туберкульозне відділення № 17 комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня», яке розраховано на 50 ліжок, є недовантаженим (проходило лікування лише декілька пацієнтів, а станом на 01 лютого 2016 року пацієнтів немає), які призвели до необхідності закриття такого відділення із одночасним та повним скороченням його штату і чисельності працівників відділення.

Згідно акту «Про запропоновані вакантні посади» працівникам комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична лікарня» від 24 лютого 2016 року, в тому числі й ОСОБА_2, було запропоновано вакантні посади в інших відділеннях. В акті зазначено, що вищезазначені особи, в тому числі й позивач, від отримання акта та підпису в ньому відмовились.

Разом із тим, вказаний акт не містить відомостей про те, які саме посади працівникам пропонувалися, в який спосіб та як зафіксовано факт відмови позивача від переведення на ці посади.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення позивача на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України було здійснено відповідачем з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки ОСОБА_2 не були запропоновані всі наявні вакантні посади.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачу неодноразово пропонувались вакантні посади, від яких вона відмовилась, не заслуговують на увагу, оскільки матеріали справи не містять переліку вакантних посад, які були запропоновані особисто ОСОБА_2 Такого переліку не містять і акти від 24 лютого 2016 року та від 07 квітня 2016 року, на які посилався скаржник в апеляційній скарзі. У них лише констатовано, що працівникам, зокрема й позивачу, вакантні посади пропонувались.

Згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Згідно довідки про доходи ОСОБА_2 № 89 від 28.07.2016 року, загальна сума її доходу за період з 01.12.2015 року по 31.01.2016 року становить 11 140,22 грн.

Встановлено, що позивачу надавалась матеріальна допомога в розмірі 300,00 грн., яка не може включатись до розрахунку середньомісячної заробітної плати.

Відтак, середньомісячна зарплата становить 5570,11 грн., а середньоденний заробіток становить 218,44 грн.

На день розгляду справи позивачка перебувала у вимушеному прогулі 314 днів, а тому суд першої інстанції правильно стягнув на користь ОСОБА_2 68 590,16 грн. (218,44 х 314) середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 08.04.2016 року по 13.07.2017 року.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовує, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Комунального закладу «Львівська обласна клінічна психіатрична допомога» залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 30.11.2018 року.

Головуючий: Крайник Н. П.

Судді: Шеремета Н. О.

Цяцяк Р. П.