Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 522/32003/13-ц

провадження № 61-14530св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідачі: ОСОБА_3, Державна реєстраційна служба України,

третя особа - ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» на рішення апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, Державної реєстраційної служби України, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення.

Позивач обґрунтовував вимоги тим, що 30 листопада 2006 року між публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк») і ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 256 760 швейцарських франків строком до 30 листопада 2027 року (з можливістю дострокової вимоги про повернення кредиту в разі порушення умов договору).

Того ж дня між тими самими сторонами укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

У зв'язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов'язань утворилася кредитна заборгованість у розмірі 328 870 швейцарських франків, яку вона добровільно не погасила.

08 грудня 2011 року ПАТ «Укрсиббанк» і ПАТ «Дельта Банк» уклали договір купівлі-продажу права вимоги за вищевказаними договорами.

Враховуючи викладене, позивач просив у рахунок погашення кредитної заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ним права власності на квартиру, зобов'язати Державну реєстраційну службу України здійснити державну реєстрацію права власності на зазначену квартиру та виселити з неї іпотекодавця та інших зареєстрованих у ній осіб.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Приморського районного суду місті Одеси від 11 січня 2016 року у складі судді Погрібного С. О. позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

У рахунок погашення основного зобов'язання щодо сплати заборгованості у розмірі 328 870,38 швейцарських франків за договором про надання споживчого кредиту від 30 листопада 2006 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом передачі її у власність іпотекодержателю та визнання за ним права власності на предмет іпотеки, встановивши ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на дату реєстрації права власності за ПАТ «Дельта Банк».

Виселено із зазначеної квартири ОСОБА_3

В іншій частині позову ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд мотивував рішення доведеністю позивачем факту невиконання ОСОБА_3 умов кредитного договору, внаслідок чого були порушені майнові права банку.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Калараш А. А., Погорєлової С. О., рішення Приморського районного суду міста Одеси від 11 січня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову.

Апеляційний суд виходив із того, що банк обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, не передбачений законом.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ПАТ «Дельта Банк», у якій його представник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Вважає оскаржуване рішення необґрунтованим, оскільки Законом України «Про іпотеку» передбачене право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Крім того, такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки передбачений іпотечним договором.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 грудня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

У статті 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справу № 522/32003/13-ц та матеріали касаційного провадження передано судді-доповідачеві.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 30 листопада 2006 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 256 760 швейцарських франків зі сплатою 7,99 % річних строком до 30 листопада 2027 року з можливістю дострокового стягнення кредиту.

На забезпечення виконання цього договору вони того ж дня уклали договір іпотеки, предметом якого є квартира АДРЕСА_1

Порядок та способи звернення стягнення сторони визначили у розділі 4 договору іпотеки.

Відповідно до пункту 4.1 договору іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання позичальником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до пункту 4.2 договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса, або на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно з пунктом 4.6 договору іпотеки звернення стягнення по застереженню про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється відповідно розділу 5 цього договору та відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку».

08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ «Дельта банк» було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого останній набув право вимоги за вказаними договорами, тобто став новим кредитором.

З огляду на наявність непогашеного боргу за договором кредиту банк звернувся до суду з даним позовом.

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив із того, що внаслідок неналежного виконання умов кредитного договору утворилася заборгованість, яку позичальник (одночасно є іпотекодавцем), незважаючи на вимоги банку, добровільно не погасив, що є підставою для звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з нього усіх мешканців.

Скасовуючи рішення місцевого суду та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зробив висновок про те, що чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі судового рішення.

Колегія погоджується з висновком апеляційного суду.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на час подання позову).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

У разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону (стаття 39 Закону України «Про іпотеку»).

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 Цивільного кодексу України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

Ураховуючи наведене, а також те, що договір іпотеки не містить погодження сторін про звернення стягнення на іпотечне майно шляхом передачі предмету іпотеки у власність банку за судовим рішенням, апеляційний суд ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у зверненні стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, оскільки такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не передбачений.

Аргументи касаційної скарги на законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення не впливають, висновків апеляційного суду не спростовують.

За таких обставин, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про необхідність залишення без задоволення касаційної скарги та залишення без змін рішення апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року, оскільки судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 417 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська

СуддіН. О. Антоненко В. І. Журавель
В. М. Коротун В. І. Крат