Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 644/12816/14-ц

провадження № 61-9040св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,
відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу - Чудовська Марина Сергіївна,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року у складі колегії суддів:

Гуцал Л. В., Котелевець А. В., Трішкової І. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпунктів 4, 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу

У грудні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чудовська М. С. (далі - приватний нотаріус Харківського МНО Чудовська М. С.), про визнання недійсними довіреності, договору дарування нежитлових приміщень та визнання права власності на нежитлові приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що у липні 2012 року ОСОБА_2 отримав у дар від свого батька ОСОБА_9 нежитлові приміщення підвалу № 9-16 площею 114,6 кв. м, 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 46а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв. м, в літ. «А-5» загальною площею 403,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

Речові права на вказане нерухоме майно підлягали обов'язковій державній реєстрації. Позивач мав заплановану поїздку за межі України, тому самостійно завершити процес оформлення документації в органах бюро технічної інвентаризації (далі - БТІ) не мав змоги. ОСОБА_3 запропонувала свою допомогу в оформленні на його ім'я спірної нерухомості.

10 липня 2012 року у приватного нотаріуса МНО Чудовської М. С. позивач підписав довіреність на ім'я ОСОБА_3 з метою, щоб остання отримала витяг про державну реєстрацію прав на нежитлові приміщення у комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» (далі - КП «Харківське МБТІ») та розпочала процедуру переоформлення документів із відповідними комунальними службами. Будь-яких домовленостей щодо надання ОСОБА_3 права вчиняти від його імені інші дії, у тому числі з відчуження належного йому майна, не було. Копії довіреності у позивача не залишилося. Як з'ясувалося пізніше, у нотаріуса зберігається примірник довіреності з іншим змістом, за якою ОСОБА_2 нібито надав ОСОБА_3 право на дарування належного йому майна ОСОБА_4, у зв'язку з чим на підставі цієї довіреності ОСОБА_3, діючи від імені позивача, подарувала спірні нежитлові приміщення ОСОБА_4 Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Чудовською М.С.

Посилаючись на те, що позивач не мав наміру на відчуження належної йому спірної нерухомості, ОСОБА_2 просив визнати недійсними правочини з підстав, передбачених статтями 203, 215 ЦК України.

Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова

від 22 березня 2016 року (у складі судді Матвієвської Г. В.) позов

ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Харківського МНО Чудовською М. С. від 10 липня 2012 року та зареєстровану в реєстрі

за № 3940, недійсною в частині уповноваження ОСОБА_2

ОСОБА_3 на підготовку та одержання усіх необхідних документів, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для укладання договору дарування нежитлових приміщень підвалу № 9-16 площею 114,6 кв. м, 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 46а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54 площею

288,5 кв. м у літ. «А-5» загальною площею 403,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, та дарування належних на праві особистої приватної власності нежитлових приміщень підвалу

№ 9-16 площею 114,6 кв. м, 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 46а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв. м в літ. «А-5» загальною площею

403,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я ОСОБА_4

Визнано недійсним договір дарування нежитлових приміщень підвалу

№ 9-16 площею 114,6 кв. м, 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 46а, 48, 49,51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв. м у літ. «А-5» загальною площею

403,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, укладений 06 серпня 2012 року між ОСОБА_3, яка діє на підставі довіреності від імені ОСОБА_2 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Чудовською М. С. та зареєстрований в реєстрі за № 4515.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на нежитлові приміщення підвалу № 9-16 площею 114,6 кв. м, 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 46а, 48, 49,51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв. м у літ. «А-5» загальною площею 403,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що всупереч статтям 203, 215, 216 ЦК України договір дарування від 06 серпня 2012 року не відповідає внутрішній волі позивача, вчинений від його імені повіреною особою, яка діяла з перевищенням наданих їй довіреністю від 10 липня

2012 року повноважень, а тому наявні правові підстави для визнання спірного правочину недійсним шляхом визнання за позивачем права власності на спірну нерухомість.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року заочне рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова

від 22 березня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що правові підстави для визнання недійсною довіреності, виданої ОСОБА_2 на ім'я його сестри - ОСОБА_3 на вчинення дій, зокрема, на відчуження нерухомого майна на користь ОСОБА_4 (матері довірителя) - відсутні. Крім того,

у порушення норм процесуального закону, суд першої інстанції ухвалив рішення в заочному порядку, тоді як відповідачі приймали участь в судовому засіданні, висловлювали свою позицію щодо предмету спору, що унеможливлювало ухвалення рішення в порядку, визначеному Главою 8 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами).

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що у мотивувальній частині рішення має міститися обґрунтування щодо кожного доводу сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У порушення вимог статей 303, 316 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення з касаційною скаргою) апеляційний суд не навів достатніх мотивів та не зазначив про це у рішенні. Крім того, такі висновки суду апеляційної інстанції зроблені внаслідок невірного застосування норм матеріального права, оскільки помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

У грудні 2016 року ОСОБА_4 подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що позивач не довів належними та допустимими доказами позовних вимог. Разом з тим при укладені спірного договору дарування

від 06 серпня 2012 року, повірена особа ОСОБА_3 діяла в межах наданих їй довіреністю від 10 липня 2012 року повноважень і підстави для визнання договору дарування недійсним відсутні, як і підстави для визнання за позивачем права власності на спірні нежитлові приміщення.

20 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Суди встановили, що 10 липня 2012 року ОСОБА_9 передав безоплатно у власність своєму сину ОСОБА_2 нежитлові приміщення підвалу № 9-16 площею 114,6 кв. м, 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 46а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв. м в літ. «А-5» загальною площею 403,1 кв. м, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1. Договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Чудовською М. С.

10 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського МНО

Чудовською М. С. за реєстром № 3940 була посвідчена довіреність, відповідно до якої ОСОБА_2 (довіритель) уповноважив ОСОБА_3 (повірену) представляти його інтереси в усіх без винятку установах, підприємствах та організаціях, незалежно від їх форм власності та галузевої належності, в тому числі в органах виконавчої влади та місцевого самоврядування, відповідній ділянці Комунального підприємства «Жилкомсервіс» (далі - КП «Жилкомсервіс»), житлово-експлуатаційних органах, і у відповідних комунальних службах, органах та організаціях газопостачання, теплопостачання, водопостачання, електропостачання та телефонного зв'язку, бюро технічної інвентаризації, у відповідному паспортному відділенні, в правоохоронних органах, архівних установах, органах реєстрації актів громадського стану (далі - РАГС), в тому числі і нотаріальній конторі, з питань:

- одержання витягу про державну реєстрацію прав на нежитлові приміщення № 9-16 площею 114,6 кв. м, 1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 46а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв. м в літ. «А-5» загальною площею 403,1 кв. м, що розташовані на АДРЕСА_2 а також технічного паспорту на вказане вище майно;

- укладання будь-яких договорів та інших документів з відповідними комунальними службами щодо надання комунальних послуг цими службами стосовно вказаних житлових приміщень, представляти інтереси у відповідних службах телефонного зв'язку з будь-яких питань, в тому числі з питань оформлення та переоформлення телефонного номеру на ім'я довірителя, проведення та оформлення доступу до Інтернету, одержання рахунків, виписок та інших документів;

- підготовки та одержання усіх необхідних довідок та документів, витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для укладання договору дарування нежитлових приміщень підвалу № 9-16 площею 114,6 кв. м,

1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45,46, 36а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв. м в літ. «А-5» загальною площею 403, 1 кв. м, що розташовані на вулиці АДРЕСА_3

- дарування належних довірителю на праві особистої приватної власності нежитлових приміщень підвалу № 9-16 площею 114,6 кв. м,

1-го поверху № 38, 40, 43, 44, 44а, 45, 46, 36а, 48, 49, 51, 53, 53а, 54 площею 288,5 кв. м в літ. «А-5» загальною площею 403, 1 кв. м, що розташовані на вулиці АДРЕСА_4

Для чого повіреній надано право подавати від імені довірителя заяви, в тому числі заяви про його сімейний стан та належність йому майна на праві особистої приватної власності, довідки, документи, одержувати різного роду довідки документи, правовстановлюючі документи, витяг про державну реєстрацію права власності, витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, технічний паспорт, підписувати відповідні договори з різними службами, в разі необхідності платити гроші, комунальні та інші платежі, скрізь розписуватись за довірителя і виконувати інші дії пов'язані з цією довіреністю.

12 липня 2012 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав на перелічені вище нежитлові приміщення підвалу за ОСОБА_2

06 серпня 2012 року між ОСОБА_2 (дарувальник), від імені якого діяла за довіреністю (реєстр №3940) від 10 липня 2012 року ОСОБА_3, та ОСОБА_4 (обдарована) укладений договір дарування спірних нежитлових приміщень, який був посвідчений приватним нотаріусом Харківського МНО Чудовською М. С. за реєстром № 4515.

Право власності на спірні нежитлові приміщення зареєстровано за ОСОБА_4

10 грудня 2014 року за заявою ОСОБА_2 довіреність (реєстр № 3940)

від 10 липня 2012 року була скасована, 12 грудня 2014 року на адресу ОСОБА_3 направлено повідомлення про скасування довіреності з вимогою надати всі відомості щодо виконання доручення, передати документи, що були отримані нею як представником у ході виконання доручення.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

За договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного (статті 1000 ЦК України).

Частиною третьою статті 203 ЦК України визначено, що загальною ознакою чинності правочину є наявність вільного волевиявлення на укладення договору його сторони і таке волевиявлення повинно відповідати її внутрішній волі.

Недодержання такої вимоги закону може свідчити про недійсність правочину з підстав, передбачених частиною першою статті 215 ЦК України.

Разом з тим, частина третя статті 203 ЦК України є загальною ознакою чинності правочину і може бути застосована в сукупності

зі статтями 229-233 ЦК України.

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Установлено, що позивач, мотивуючи свої позовні вимоги в частині визнання недійсною довіреності від 10 липня 2012 року, посилався на те, що ОСОБА_3 отримала від нього вказану довіреність з правом дарування нежитлових приміщень шляхом обману, а він підписував довіреність виключно з метою отримання витягу про державну реєстрацію прав за ним, технічного паспорту та оформлення необхідної документації із відповідними комунальними службами.

Відповідно до частини першої статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Оскільки видача довіреності є одностороннім правочином, він не може бути вчинений під впливом обману.

Разом з тим, відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин (стаття 245 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх сукупності.

Аналогічний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України у справі № 6-619цс15 від 01 липня 2015 року.

Отже, довіреність є одностороннім правочином, а тому не може бути визнана недійною з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України.

Відповідно частини першої статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Згідно з частиною четвертою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи судами) доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, саме на позивачапокладено процесуальний обов'язок на підставі належних і допустимих доказів довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення (пункт 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України

від 05 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Лише в разі встановлення цих обставин норми статті 203, частини першої статті 229 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Задовольняючи позов в частині визнання недійсним спірного договору дарування та визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з приписів статей 203, 215,

216 ЦК України та вважав, що договір дарування від 06 серпня 2012 року не відповідає внутрішній волі позивача, вчинений від його імені повіреною особою, яка діяла з перевищенням наданих їй довіреністю від 10 липня

2012 року повноважень, тому слід визнати договір дарування від 06 серпня 2012 року недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, шляхом визнання за позивачем права власності на нежитлові приміщення.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права.

Як установлено, правові підстави для визнання недійсною довіреності, виданої ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 на вчинення дій, зокрема, на відчуження нерухомого майна на користь ОСОБА_4 (матері довірителя) - відсутні.Відтак, слід вважати, що при укладенні спірного договору дарування від 06 серпня 2012 року, повірена особа - ОСОБА_3 діяла в межах наданих їй довіреністю від 10 липня 2012 року ОСОБА_2 повноважень і підстави для визнання договору дарування недійсним - відсутні, як і підстави для визнання за позивачем права власності на спірні нежитлові приміщення.

Доводи касаційної скарги щодо невірного застосування апеляційний судом норм статті 229 ЦК України не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки саме на позивача покладено процесуальний обов'язок на підставі належних і допустимих доказів довести наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття ним фактичних обставин правочину, що вплинуло на його волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми статті 203, частини першої статті 229 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.

Доводи касаційної скарги, що рішення не містить обґрунтування щодо кожного доводу сторін не заслуговують на увагу, оскільки у пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» (Заява N 4909/04) від10 лютого 2010 року зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року).

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що доводи касаційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення апеляційного суду не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому судове рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Харківської області від 17 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

І. М. Фаловська

С. П. Штелик