Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

місто Київ

справа № 542/462/15-ц

провадження № 61-32985св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року у складі судді Гавриленко Т. Г. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2017 року у складі колегії суддів: Дорош А. І., Одринської Т. В., Триголова В. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № PLA0G5 у розмірі 223 879, 18 дол. США, що за офіційним курсом НБУ складало 5 321 608, 11 грн.

У липні 2015 року ОСОБА_3 подав до суду зустрічний позов до ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», в якому, з урахуванням наступних уточнень, просив визнати недійсним кредитний договір в частині умов про стягнення пені та заборгованості за процентами за користування кредитом, заборгованості за кредитом, заборгованості за комісією за користування кредитом; розірвати кредитний договір від 25 квітня 2008 року № PLA0G5.

Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області

від 22 грудня 2015 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором у розмірі 171 580, 69 дол. США. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. В іншій частині позовних вимог ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 про розірвання договору та визнання частини кредитної угоди недійсною відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року в частині стягнення неустойки (штрафу, пені) скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто 506 312, 75 грн пені. В частині стягнення штрафу відмовлено. Відповідно зменшено загальну суму заборгованості за кредитним договором № PLA0G5 від 25 квітня 2008 року з 171 580, 69 дол. США до 113 797, 86 дол. США. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 березня 2017 року касаційні скарги

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року в частині часткового задоволення первісного позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» скасовано, справа в цій частині передана на новий апеляційний розгляд.

Рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 09 березня 2016 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 залишено без змін.

Таким чином, предметом подальшого судового розгляду був первісний позов банку до позичальника про стягнення кредитної заборгованості.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2017 року рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 грудня 2015 року скасовано в частині стягнення заборгованості та ухвалено нове рішення. Позов ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № PLA0G5 у розмірі 113 797, 86 дол. США, що складається: із заборгованості за кредитом у розмірі 57 782, 83 дол. США; заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 55 226, 64 дол. США; заборгованості за комісією за користування кредитом у розмірі 788, 39 дол. США та пені у розмірі 2 218 173, 85 грн. У задоволенні позову ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення заборгованості за кредитним договором в частині стягнення штрафу (фіксована частина) - 10, 52 дол. США, штрафу (процентна складова) - 10 660, 41 дол. США відмовлено. Рішення суду першої інстанції в частині стягнення судового збору у розмірі 3 654, 00 грн залишено без змін.

Задовольняючи частково первісний позов, суд першої інстанції виходив з того, що умови кредитного договору відповідачем порушені, про що свідчить розрахунок заборгованості станом на 04 березня 2015 року, наданий позивачем. Відповідно до частини третьої статті 551 ЦК України та з урахуванням правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 03 вересня 2014 року у справі № 6-100цс14, місцевий суд зробив висновок про можливість зменшення розміру неустойки (пені та штрафів), нарахованої позивачем разом у сумі 110 081, 32 дол. США, яка значно перевищує розмір збитків за кредитним договором у розмірі 57 782, 83 дол. США, до зазначеного розміру збитків, тобто зменшено розмір неустойки до 57 782,83 дол. США.

Рішення апеляційного суду обґрунтовувалось тим, що чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, а тому пеня обчислюється та стягується за судовими рішеннями лише у національній валюті України - гривні. За умовами договору кредит надавався у національній валюті - гривні у розмірі 378 750, 00 грн, при цьому згідно з додатковою угодою до кредитного договору від 09 жовтня 2008 року сторони визначили валюту зобов'язання за кредитним договором - долари США. Оскільки кредитні кошти були отримані позичальником саме у національній валюті - гривні, то пеня також підлягає стягненню у національній валюті - гривні. Пеня підлягає стягненню у гривні в межах встановленого сторонами строку позовної давності 5 років, тобто за період з 07 квітня 2010 року до часу звернення до суду з позовом 07 квітня 2015 року у розмірі 93 318, 21 дол. США (99 410, 39 дол. США - 6 092, 18 дол. США), що за курсом 23, 77 грн за один долар США відповідно до службового розпорядження НБУ від 04 березня 2015 року складало 2 218 173, 85 грн.

Щодо стягнення штрафу (фіксована частина) - 10, 52 дол. США та штрафу (процентна складова) - 10 660, 41 дол. США, то апеляційний суд дійшов висновку, що в цій частині вимоги не підлягають задоволенню відповідно до статті 61 Конституції України та правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-2003цс15.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3 просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд

Касаційна скарга обґрунтовується доводами про неправильне застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що під час розгляду справи суди не врахували, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 вересня 2012 року у справі № 2/1622/837/2012 вже стягнуто з ОСОБА_3 на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 25 квітня 2008 року № PLA0G5. На переконання заявника, стягуючи з нього пеню за період з 07 квітня 2010 року до 07 квітня 2015 року, суд не врахував, що згаданим рішенням суду вже стягнута пеня за період з 2008 року до 2012 року.

У кредитному договорі, на переконання заявника, містяться пункти, які суперечать Закону України «Про захист прав споживачів».

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у червні 2018 року.

Ухвалою Верховного Суду від 01 листопада 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Верховний Суд перевірив у межах доводів касаційної скарги правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого зробив такі висновки.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 25 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

(далі - ЗАТ КБ «ПРИВАТБАНК»), правонаступником якого є

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», та ОСОБА_3 укладено договір про іпотечний кредит № PLA0G5, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в розмірі 387 750, 00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом на термін до 25 квітня 2023 року на придбання у власність квартири на АДРЕСА_1.

Згідно з додатковою угодою до наведеного кредитного договору від 09 жовтня 2008 року сторони визначили валюту зобов'язання за кредитним договором - долари США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1, 17 % на місяць або 14, 04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом та винагороди за резервування ресурсів у розмірі 3 % річних від суми зарезервованих ресурсів. Після проведення конвертації станом на 09 жовтня 2008 року залишок заборгованості за договором про іпотечний кредит від 25 квітня 2008 року № PLA0G5 - 378 240, 96 грн становив в еквіваленті 70 044, 62 дол. США.

У забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором в іпотеку передано нерухоме майно - трикімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 вересня 2012 року, яке набрало законної сили, 14 вересня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 24 квітня 2008 року № PLA0G5 у розмірі 81 986, 40 грн, звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу предмета іпотеки ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу.

У вересні 2014 року предмет іпотеки реалізовано, одержані грошові кошти в сумі 27 063, 09 дол. США спрямовано на погашення кредитної заборгованості відповідача у визначеній договором (пункт 3.2. Додаткової угоди) та статтею 534 ЦК України черговості.

Згідно з розрахунком позивача розмір заборгованості ОСОБА_3 на 04 березня 2015 року становив 223 879, 18 дол. США та складався з: заборгованості за кредитом - 57 782, 83 дол. США; заборгованості за процентами за користування кредитом - 55 226, 64 дол. США; заборгованості за комісією за користування кредитом - 788, 39 дол. США; пенею за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 99 410, 39 дол. США; штрафу (фіксована частина) - 10, 52 дол. США; штрафу (процентна складова) - 10 660, 41 дол. США.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК Українипозикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У частині другій статті 1050 ЦК Українипередбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. Тому Верховний Суд звернувся до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32). ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути порушені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поняття «строк договору», «строк виконання зобов'язання» та «термін виконання зобов'язання» згідно з приписами ЦК України не тотожні.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга зазначеної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов'язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов'язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання зобов'язання.

Згідно з правовим висновком ВеликоїПалати Верховного Суду, викладеним у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року

№ 15-рп/2002 визначено, що обрання певного засобу правового захисту, у тому числі й досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

Таким чином, позикодавець наділений можливістю реалізувати своє право в порядку частини другої статті 1050 ЦК України на дострокове повернення йому частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, як шляхом пред'явлення досудової вимоги, так і звернення до суду.

Судами встановлено, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави

від 03 вересня 2012 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 24 квітня 2008 року № PLA0G5 у розмірі 81 986, 40 грн звернуто стягнення на квартиру АДРЕСА_1. Згідно з рішенням суду ця заборгованість складалась з заборгованості за кредитом у розмірі 69 476, 61 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 9 835, 71 грн, заборгованості за комісією у розмірі 788, 39 грн та пені за несвоєчасність виконання зобов'язань у розмірі 1 885, 69 грн.

У вересні 2014 року предмет іпотеки реалізовано, а одержані кошти в сумі 27 063, 09 дол. США спрямовано на погашення кредитної заборгованості відповідача у визначеній договором (пункт 3.2. додаткової угоди) та статтею 534 ЦК України черговості.

Такими діями (шляхом пред'явлення зазначеної судової вимоги) кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, тобто відповідно до приписів частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання.

В оцінці дій сторін та відповідних їм правових наслідків Верховний Суд застосовує правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження

№ 14-154цс18), що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором зазначена у такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів.

Відповідно до правового висновку, викладеного у наведеній постанові Великої Палати Верховного Суду щодо нарахування пені необхідно зважати на вимоги статей 549, 550, 551 ЦК України, згідно з якими пенею є грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов'язання і яка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Проценти на неустойку не нараховуються та, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Тобто неустойка нараховується в разі порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України) з першого дня прострочення та до тих пір, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто пеня може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано в законі чи договорі. Таким чином, закінчення строку кредитування не є підставою для нарахування штрафних санкцій за невиконання основного зобов'язання.

З урахуванням наведеного у досліджуваній справі Верховний Суд зробив висновок про відсутність у банку правових підстав нараховувати передбачені договором проценти та пеню на них до повного погашення заборгованості за кредитом з огляду на те, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» пред'явив до відповідача згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України позов про дострокове стягнення усієї суми кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд апеляційної інстанції достовірно не встановив, коли банк звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки (справа № 2/1622/837/2012), не з'ясував розміру заборгованості за кредитним договором та не перевірив період, за який вона нарахована, та не встановив, чи не нараховував банк ОСОБА_3 проценти та пеню за кредитом після настання зміненого строку виконання основного зобов'язання.

Також апеляційний суд не дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості на предмет того, що останнє нарахування заборгованості за комісією відбулось 25 лютого 2009 року та її сума становила 788, 39 дол. США, а за рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03 вересня 2012 року у справі № 2/1622/837/2012 розмір комісії станом на 26 жовтня 2009 року становив 788, 39 грн. Суд не перевірив підстав нарахування комісії, адже відповідно до підпункту 5.3.3 кредитного договору позичальник зобов'язаний у разі порушення умов цього договору на вимогу кредитора, зокрема сплатити комісійну винагороду за надання фінансового інструменту згідно з пунктом 1.1 у розмірі 0, 00 % від суми виданого кредиту.

Установлення фактичних обставин у справі, дослідження доказів і надання їм правової оцінки не належить до компетенції суду касаційної інстанції, тому рішення суду апеляційної інстанції в частині, що стосується стягнення суми процентів за користування кредитом, нарахованої пені та комісії підлягає скасуванню, оскільки суд не виконав свої обов'язки, що стало причиною передчасного та необґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з ОСОБА_3 суми процентів за користування кредитом, пені та комісії.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

Відповідно до частини четвертої статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції. Висновки суду касаційної інстанції, в зв'язку з якими скасовано судові рішення, є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

З урахуванням викладеного, а також доводів та вимог касаційної скарги Верховний Суд вважає за необхідне справу у частині позовних вимог про стягнення процентів, пені та комісії направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду справи суду необхідно врахувати викладене у цій постанові, належним чином дослідити всі зібрані у справі докази, дати відповідну правову оцінку цим доказам і встановленим на їх основі дійсним обставинам справи та вирішити спір з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Верховний Суд врахував, що апеляційний суд аргументовано відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу (фіксована частина) - 10, 52 дол. США та штрафу (процентна складова) - 10 660, 41 дол. США відповідно до статті 61 Конституції України та погоджується із висновком апеляційного суду в цій частині.

Доводи касаційної скарги щодо невідповідності кредитного договору нормам Закону України «Про захист прав споживачів» Верховний Суд не бере до уваги, оскільки оцінка цим доводам вже надана судами під час вирішення зустрічного позову ОСОБА_3 про визнання кредитного договору недійсним та рішення суду в цій частині набрало законної сили.

З огляду на зазначене Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за тілом кредиту, розмір якої обрахований належним чином з урахуванням коштів, що надійшли від реалізації предмета іпотеки.

Верховний Суд врахував, що суд апеляційної інстанції не усунув порушень, допущених судом першої інстанції під час розгляду справи, а тому, з метою процесуальної економії та з урахуванням повноважень апеляційного суду, вирішив, що справа підлягає направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2017 року у частині задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за процентами, пенею та комісією скасувати, справу у цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 12 червня 2017 року у іншій частині вирішення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості за сумою кредиту та сумами штрафів залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик