АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2018 року м. Одеса

справа №501/2950/16-ц

провадження № 22-ц/785/5418/18

Апеляційний суд Одеської області у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого- Колеснікова Г.Я.(суддя-доповідач),

суддів- Вадовської Л.М., Ващенко Л.Г.,

за участю секретаря Маслова Р.Ю.,

учасники справи:

позивач- ОСОБА_6,

представник позивача-ОСОБА_3,

відповідач- Чорноморська міська рада Одеської області,

представник відповідача- ОСОБА_5,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Чорноморської міської ради Одеської області ОСОБА_5 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 березня 2018 року у складі судді Пушкарського Д. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до Чорноморської міської ради Одеської області про визнання права власності на самочинне будівництво на підставі ст.376 ЦК України.

Зазначав, що на підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2007 року є власником будівлі колишньої школи, за адресою: АДРЕСА_2. Реконструкцію вказаної будівлі він здійснив без дозволу компетентного державного органу.

Крім того, на підставі дозволу на виконання будівельних робіт №1389 від 07 грудня 2009 року, виданого інспекцією ДАБК в Одеській області, ним був збудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що правовстановлюючі документи на житловий будинок та нежитлові приміщення можливо отримати лише у судовому порядку, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_6 просив суд визнати за ним право власності на комплекс будівель та споруд виробничого та житлового призначення, що розташовані за адресою:АДРЕСА_1, які визначені у технічному паспорті, виданим комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» від 08 грудня 2016 року за інвентаризаційним №728, та в цілому складаються з: виробничої будівлі з кімнатами відпочинку, перший поверх: літ. А, приміщення №1 коридор площею - 11,9 кв.м., приміщення №2 умивальня площею - 5,8 кв.м., приміщення №3 душова площею - 1,3 кв.м., приміщення №4 туалет площею - 1,2 кв.м., літ. а1, приміщення №5 котельня площею - 8,1 кв.м., літ. А, приміщення №6 виробнича майстерня площею - 26,4 кв.м., приміщення №7 виробнича майстерня площею - 40,2 кв.м., приміщення №8 виробнича майстерня площею - 36,8 кв.м., приміщення №9 коридор площею - 13,6 кв.м., літ. а2, приміщення №10 комора площею - 8,5 кв.м., літ. а, приміщення №11 виробнича майстерня площею - 8,9 кв.м., літ. А, приміщення №12 коридор площею 13,2 кв.м., приміщення №13 коридор площею - 8,2 кв.м., усього по 1 поверху загальна площа 184,1 кв.м., мансардовий поверх: приміщення №14 сходова клітина площею - 3,4 кв.м., приміщення №15 санвузол площею - 3,6 кв.м., приміщення №16 кімната персоналу площею - 21,1 кв.м., приміщення №17 комора площею - 13,1 кв.м., приміщення №18 кімната персоналу площею - 12,8 кв.м., приміщення №19 коридор площею - 8,4 кв.м., приміщення №20 коридор площею - 7,2 кв.м., приміщення №21 туалет площею - 3,9 кв.м., приміщення №22 душова площею - 3,4 кв.м., приміщення №23 санвузол площею - 4,5 кв.м., приміщення №24 кімната відпочинку площею - 19,9 кв.м., приміщення №25 санвузол площею - 5,5 кв.м., приміщення №26 кімната відпочинку площею - 11,1 кв.м., приміщення №27 кімната відпочинку площею - 10 кв.м., приміщення №28 коридор площею - 8 кв.м., приміщення №29 кімната відпочинку площею - 11,7 кв.м., приміщення №30 кімната відпочинку - 11,1 кв.м., приміщення №31 санвузол площею - 5,5 кв.м., загальною площею: 348,3 кв.м.; літ. Б житловий будинок, в тому числі: перший поверх: приміщення №1 житлова площею - 12,0 кв.м., приміщення №2 санвузол площею - 2,1 кв.м., приміщення №3 санвузол площею - 2,1 кв.м., приміщення №4 житлова площею - 12,0 кв.м., приміщення №5 житлова площею - 12,5 кв.м., приміщення №6 санвузол площею - 2,4 кв.м., приміщення №7 електрощитова площею - 1,6 кв.м., приміщення №8 електрощитова площею - 2,5 кв.м., приміщення №9 санвузол площею - 3,5 кв.м., приміщення №10 житлова площею - 14,3 кв.м., другий поверх: приміщення №11 житлова площею - 12,1 кв.м., приміщення №12 санвузол площею - 2,1 кв.м., приміщення №13 санвузол площею - 2,1 кв.м., приміщення №14 житлова площею - 12,2 кв.м., приміщення №15 житлова площею - 14,1 кв.м., приміщення №16 санвузол площею - 2,3 кв.м., приміщення №17 житлова площею - 19,8 кв.м., приміщення №18 санвузол площею - 3,0 кв.м., приміщення №19 санвузол площею - 3,0 кв.м., приміщення №20 житлова площею - 20,0 кв.м., приміщення №21 коридор площею - 1,4 кв.м., приміщення №22 житлова площею - 18,4 кв.м., приміщення №23 санвузол площею - 3,0 кв.м., приміщення №24 санвузол площею - 3,0 кв.м., приміщення №25 житлова площею - 19,1 кв.м., приміщення №26 житлова площею - 7,4 кв.м., загальною площею - 208 кв.м., житловою площею - 173,9 кв.м.; літ. №1 - хвіртка, літ. №2 - ворота, літ. №3 - огорожа, літ №4 - басейн, літ №5 - оглядовий колодязь, літ. №6 - вигрібна яма, літ. №7 - вигрібна яма, літ І - покриття (т.1 а.с.3-5,225-227).

Рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 21 березня 2018 року позов задоволено (т.1а.с.232-235).

Судове рішення мотивоване тим, що позивач є власником земельних ділянок:

- площею 0,0083 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1;

- площею 0,0240 га з цільовим призначенням для здійснення виробничої діяльності за адресою: АДРЕСА_1.

На підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2007 року ОСОБА_6 набув право власності на будівлю колишньої школи за адресою : АДРЕСА_2.

Як власником позивачем була реконструйована нежитлова будівля колишньої школи та на підставі дозволу інспекції ДАБК в Одеській області збудований житловий будинок, що знаходяться на земельних ділянках, які належать йому на праві приватної власності, а тому, з урахуванням висновку судової будівельно-технічної експертизи №817 від 16 лютого 2018 року, є підстави для визнання за ним право власності на самочинне будівництво (т.1 а.с.232-235).

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, представник Чорноморської міської ради Одеської області ОСОБА_5 подав до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у позові відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що наявна судова практика, в тому числі правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду від 23 березня 2018 року у справі №509/1784/17, свідчить про неможливість визнання права власності на самочинне будівництво без звернення до відповідного компетентного державного органу.

Оскільки ОСОБА_6 до відділу ДАБК виконавчого комітету Іллічівської міської ради не звертався, договір про пайову участь у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста на об'єкт будівлі колишньої школи та житлового будинку з ним не укладався та оплата пайового внеску позивачем не проводилась, правових підстав для задоволення його позову у суду першої інстанції не було (т.2а.с.2-5).

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_6 просить апеляційну скаргу просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін, посилаючись на законність та обґрунтованість судового рішення.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що відповідно до правил ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи у ого відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_6 суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права власності на самочинно збудовані об'єкти нерухомості,посилаючись на те, що земельні ділянки, на яких розташоване самочинно збудоване нерухоме майно, належить ОСОБА_6 на підставі державних актів.

Однак, такий висновок суду не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а також правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі 509/1784/17, згідно якої звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво, має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Так, встановлено, що згідно державних актів на право власності на земельну ділянку, серії НОМЕР_2 та серії НОМЕР_3, ОСОБА_6 є власником земельної ділянки площею 0,0083 га, кадастровий номер НОМЕР_1, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована по АДРЕСА_1, та земельної ділянки площею 0,0240 га, кадастровий номер НОМЕР_4, з цільовим призначенням для здійснення виробничої діяльності, що розташована по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.17-22).

На підставі рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 25 квітня 2007 року ОСОБА_6 набув право власності на будівлю колишньої школи, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2, що підтверджується рішенням Іллічівського міського суду від 25 квітня 2007 року (т.1а.с.45-46).

Згідно реєстраційного посвідчення право власності за ОСОБА_6 на будівлю колишньої школи, що розташована по АДРЕСА_2, було зареєстровано 12 червня 2007року в КП «Бюро технічної інвентаризації» за реєстровим №580 (т.1 а.с.47).

Після реєстрації права власності на вищевказану будівлю позивачем було здійснено її реконструкцію.

На підставі дозволу на виконання будівельних робіт №1389 від 07 грудня 2009 року, виданого інспекцією ДАБК в Одеській області, позивачем збудовано житловий будинок (т.1 а.с.24).

Реконструйована нежитлова будівля та збудований житловий будинок знаходяться на земельних ділянках, що належать ОСОБА_6 на праві приватної власності, що підтверджується Державними актами на право власності на земельну ділянку (т.1 а.с.17,20).

Також підтверджено свідоцтвами про право власності на нерухоме майно від 15 червня 2015 року, серія НОМЕР_7, НОМЕР_8 на земельну ділянку площею 0,0594 га, кадастровий номер НОМЕР_5 та на земельну ділянку площею 0,0083 га, кадастровий номер НОМЕР_6 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (т.1 а.с.10,15).

Крім того, витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 15 червня 2015 року індексні номера витягу: НОМЕР_12, НОМЕР_9, НОМЕР_11, НОМЕР_10 (т.1 а.с.6,11,12,16).

08 грудня 2016 року комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації» м. Іллічівська на комплекс будівель та споруд виробничого та житлового призначення було виготовлено технічний паспорт (т.1а.с.26-37).

Згідно висновку експерта №817/2018 від 16 лютого 2018 року, комплекс будівель та споруд виробничого та житлового призначення, що розташовані за адресою: Одеська область АДРЕСА_1 відповідають вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва (т.1а.с.190-218).

Відповідно до ч.1ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації.

Частиною 1ст.376 ЦК України передбачено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

У пункті 12 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз'яснено, що у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Частинами 5 та 8 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено, що датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації або видачі сертифіката. Експлуатація закінчених будівництвом об'єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію, забороняється.

Звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Однак, позивач не звертався до належного компетентного державного органу для набуття права власності та введення об'єкту до експлуатації у встановленому законом порядку, а одразу звернувся з позовом до суду про визнання права власності.

Інформація про наявність у позивача дозвільних документів на право виконання будівельних робіт з реконструкції будівлі колишньої школи та вводу її та житлового будинку до експлуатації у встановленому законодавством порядку, про відмову органу місцевого самоврядування розглянути питання стосовно узаконення зазначених об'єктів нерухомості - відсутня.

Вказані докази не було надано як до суду першої, так і апеляційної інстанцій.

Разом з тим, відповідно до Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 вересня 2004 року № 1243, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів, їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Отже, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об'єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку.

Як зазначалось вище, позивачем не надано доказів введення спірного будинку до експлуатації в установленому порядку і набуття цим майном статусу об'єкта нерухомого майна як об'єкта цивільного права.

Визнання ж права власності на об'єкт незавершеного будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами ЦК України чи іншими нормативними актами не передбачено.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15.

Крім того, положеннями ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлений обов'язок замовника будівництва на участь у розвитку інфраструктури міста. Накладення такого обов'язку в свою чергу встановлює право органу місцевого самоврядування вимагати від замовника будівництва виконання власних обов'язків щодо пайової участі. Ухилення замовника від укладання договору пайової участі до прийняття об'єкту нерухомого майна до експлуатації, є порушенням зобов'язання яке прямо передбачене чинним законодавством.

Згідно з ч.І ст.40 цього Закону порядок залучення, розрахунку розміру і використання коштів пайової участі у розвитку інфраструктури населеного пункту встановлюють органи місцевого самоврядування відповідно до цього Закону.

Дотепер із позивачем ОСОБА_6 договір про пайову участь у розвитку соціальної та інженерно-транспортної інфраструктури міста на об'єкт будівлі колишньої школи та житлового будинку, які розташовані за вищевказаною адресою не укладено, оплата пайового внеску не проводилась, що в свою чергу тягне правопорушення у сфері регулювання містобудівної діяльності.

Суд першої інстанції, порушуючи вимоги законодавства, замінив собою орган державної влади, що уповноважений на здійснення оформлення права власності на нерухоме майно та визнав на нього право власності за позивачем у відсутності між сторонами спору про право цивільне, а тому судове рішення у справі, яка переглядається, не можна визнати законним, що є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням вказаних обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Керуючись ст.ст.368,374,376,381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Чорноморської міської ради Одеської області ОСОБА_5задовольнити.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 21 березня 2018 року скасувати.

У позові ОСОБА_6 до Чорноморської міської ради Одеської області про визнання права власності відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий /підпис/

Судді : /підписи/

З оригіналом згідно,

Суддя апеляційного суду

Одеської області: Г.Я.Колесніков