Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 335/5009/16

провадження № 61-22427св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Запорізьке обласне бюро подорожей та екскурсій, директор Запорізького обласного бюро подорожей та екскурсій ОСОБА_5, товариство з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07 червня 2016 року у складі судді Кравченко Л. Ю. та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року у складі колегії суддів:

Дашковської А. В., Кримської О. М., Спас О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Запорізького обласного бюро подорожей та екскурсій в особі директора ОСОБА_5, товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп» (далі - ТОВ «Тревел Профешнл Груп») про захист прав споживачів, розірвання договору про надання послуг та стягнення грошової суми.

Позовна заява мотивована тим, що 14 березня 2016 року ОСОБА_4 уклав із Запорізьким обласним бюро подорожей та екскурсій, що діє від імені та за дорученням ТОВ «Тревел Профешнл Груп», договір IL23036009 про надання туристичних послуг, за умовами якого відповідач зобов'язався надати з 23 березня 2016 року по 30 березня 2016 року наступні туристичні послуги на двох осіб до Держави Ізраїлю: бронювання авіаквитків на літак, розміщення в готелі, трансфер, екскурсійна програма, медичне страхування. За договором позивачем було сплачено 35 897,00 грн та 665,00 грн.

Рішенням 5712-1952 ОСОБА_4 було відмовлено у в'їзді до Держави Ізраїлю, причиною відмови вказано: запобігання нелегальній імміграції. У зв'язку з чим його було переміщено з Держави Ізраїлю.

Запорізьке обласне бюро подорожей та екскурсій в порушення взятих на себе зобов'язань не звернулося із запитом стосовно його права відвідин Ізраїлю.

Відповідачі не надали йому належної якості послуги та не виконали зобов'язання за договором.

ОСОБА_4 просив суд розірвати договір про надання туристичних послуг від 14 березня 2016 року IL23036009, укладений між ним та Запорізьким обласним бюро подорожей та екскурсій, та стягнути солідарно з відповідачів 35 897,00 грн та 665,00 грн - сплати за туристичний пакет, 921,01 грн - витрат, що стосуються переїзду, та 4 000,00 грн - витрат на правову допомогу, разом 41 483,01 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07 червня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що Запорізьке обласне бюро подорожей та екскурсій діяло у відповідності до умов пунктів 1.1, 2.1.1. договору IL23036009 про надання туристичних послуг від

14 березня 2016 pоку. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надав суду доказів щодо наявності вини відповідачів за умов наявності рішення Міністерства внутрішніх справ Держави Ізраїль (Управління прикордонного контролю) стосовно відмови у в'їзді до Ізраїлю 5712-1952 туристу ОСОБА_4

Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого

2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено.

Рішення Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

06 березня 2017 року ОСОБА_4 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що Запорізьке обласне бюро подорожей та екскурсій в порушення взятих на себе зобов'язань, не звернувся із запитом стосовно права позивача відвідин Держави Ізраїль, не виконав своїх зобов'язань за договором.

Туроператор несе перед туристом відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору на туристичне обслуговування, на що суди попередніх інстанцій уваги не звернули.

Судами попередніх інстанцій фактично було проігноровано норми матеріального права, оскільки ОСОБА_4 фактично не отримав ту послугу, яку очікував отримати та яку фактично оплатив.

Відповідачі не виконали своїх зобов'язань за договором.

19 липня 2017 року та 04 серпня 2017 року директором Запорізького обласного бюро подорожей та екскурсій - ОСОБА_5 через засоби поштового зв'язку подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення, в яких просить касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Заперечення мотивовано тим, що ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі посилається на ті ж самі обставини та доводи, які були предметом дослідження при розгляді справи у судах першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченнях на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 березня 2016 року між Запорізьким обласним бюро подорожей, що діє від імені та за дорученням ТОВ «Тревел Профешнл Груп» та ОСОБА_4 укладено договір про надання туристичних послуг IL23036009, за умовами якого турагент зобов'язується забезпечити надання туристу туру, сформованого туроператором, на умовах, визначених цим договором, а турист зобов'язується своєчасно і в повному обсязі оплатити вартість туру згідно договору з урахуванням послуг турагента по забезпеченню його надання в сумі 36 562,00 грн (пункти 1.1, 2.1.1.).

Згідно з пунктом 2.6.1 договору турагент зобов'язаний надати тур на 2 особи до Держави Ізраїлю з 23 березня 2016 року по 30 березня 2016 року, який містить комплекс туристичних послуг, а саме: бронювання авіаквитків на літак, розміщення в готелі, трансфер, екскурсійна програма, медичне страхування. Оформлення туроператором в'їзної візи до Держави Ізраїлю не потрібне.

На виконання пункту 2.6.1 договору туроператором надано туристу ваучери, авіаквитки на ім'я ОСОБА_6 та ОСОБА_4, програму туру, пам'ятку для туристів, страховий поліс. В свою чергу позивачем сплачено всі необхідні платежі за умовами договору.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що сторони звільняються від будь-якої відповідальності за невиконання, неналежне виконання умов договору в разі, якщо таке невиконання було викликане обставинами не переробної сили, в тому числі - відмова пропустити туриста через державний кордон України та (або) країни відвідування. Сторони погодились, що невиконані зобов'язання туроператором через виникнення обставин непереборної сили припиняються у зв'язку з неможливістю їх виконання.

Рішенням Міністерства внутрішніх справ Держави Ізраїль (Управління прикордонного контролю) відповідно до Закону про в'їзд до Ізраїлю, 5712-1952 ОСОБА_4 було відмовлено у в'їзді до Держави Ізраїлю. Причина відмови - запобігання нелегальній міграції.

Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до вимог статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За приписами статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 20 Закону України «Про туризм»встановлено вимоги щодо виду, змісту договору на туристичне обслуговування.

Статями 24, 25 Закону України «Про туризм»врегульовано права та обов'язки суб'єктів туристичної діяльності та туристів і екскурсантів, але при наявності зобов'язання відшкодування збитків при настанні відповідних умов, жодна з цих статей не передбачає відшкодування моральної шкоди.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 906 ЦК України збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

За приписами пункту 3 частини першої статті третьої, статті 627 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суди попередніх інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки у в'їзді ОСОБА_4 до Держави Ізраїлю було відмовлено прикордонною службою, не з вини відповідачів, а умовами договору не передбачена за це відповідальність відповідачів.

Доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків судів попередніх інстанцій, якими у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Запоріжжя від 07 червня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 14 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є.Червинська