Справа № 303/2862/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 червня 2018 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА Р.Ю.

суддів ДЖУГИ С.Д., МАЦУНИЧА М.В.

при секретарі ПИЛИП Ю.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу № 303/2862/17 за позовом ОСОБА_1 до Мукачівської філії Закарпатського регіонального управління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 лютого 2018 року, повний текст якого складено 22 лютого 2018 року, головуючий суддя Куцкір Ю.Ю., -

встановив:

ОСОБА_1 23.05.2017 звернувся до суду із зазначеним позовом до Мукачівської філії Закарпатського РУ ПАТ КБ «ПриватБанк» мотивуючи наступним. 05.03.2005 позивач відкрив у зазначеній філії банку валютний рахунок на підставі договору № МКНОАRО1371155 про відкриття карткового рахунку і обслуговування кредитної карти «авторозстрочка», договір був складений та підписаний у приміщенні філії. Предметом договору є відкриття на ім'я позивача кредитної карти, на яку перераховано 10422,00 дол. США, в т.ч., для оплати чергових страхових платежів у сумі 2017,00 дол. США Виконання зобов'язань за цим договором було позичальником забезпечено заставою автомобіля НОМЕР_1, вартістю 44550,00 грн.

Договором позивач доручив банку перерахувати кошти, необхідні для оплати платежів за договором страхування. У день укладення договору на виконання пункту 7.9 позивач застрахував на користь банку предмет застави на суму 44550,00 грн на строк 60 місяців за правилами повного КАСКО, докази сплати страхового платежу надав банку. Заявою від 05.03.2005, яка є додатком до договору страхування, позивач просив укласти договір страхування на п'ять років.

Однак, відповідач Мукачівська філія ЗРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» умови пункту 7.9 кредитного договору не виконав і не перерахував страховій компанії «Кредо» суму заставної вартості автомобіля, натомість 44550,00 грн привласнив. Перераховані були 05.03.2005 тільки 1871,10 грн. За умовами договору страхування страхові платежі мали бути здійснені не пізніше 05.03.2005, у протилежному разі договір не набуває сили і страхове відшкодування за ним не виплачується.

Незаконне заволодіння транспортним засобом, протиправні дії третіх осіб щодо нього є страховими випадками за договором страхування. У березні 2006 року застрахованим автомобілем заволоділа невстановлена слідством особа і автомобіль досі не знайшли. Розслідування кримінальної справи триває. У ході слідства стало відомо, що кредитором не були виконані умови п. 7.9 договору про відкриття карткового рахунку і обслуговування кредитної карти «авторозстрочка».

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.ст. 526, 629 ЦК України). Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених частиною 5 статті 203 ЦК України. Копію меморіального ордеру від 05.03.2005 № 2 позивач отримав на свій запит лише у квітні 2016 року від СК «Кредо», яка знаходиться в м. Запоріжжі.

Посилаючись на ці обставини, позивач просив поновити йому строк на звернення до суду та визнати недійсним і скасувати договір від 05.03.2005 № МКНОАRО1371155 про відкриття карткового рахунку і обслуговування кредитної карти «авторозстрочка», укладений ним із Мукачівською філією ЗРУ ПАТ КБ «ПриватБанк», судові витрати просив покласти на відповідача.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 12.02.2018 у позові відмовлено.

Позивач порушує в апеляції питання про скасування рішення суду та задоволення позову, вважає рішення ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається загалом на ті самі обставини, якими мотивувався позов. Крім того, вказує на додаткові обставини, що були встановлені під час розслідування кримінальної справи, на неналежність йому підписів на окремих документах тощо. Апелянт виходить із того, що оспорений договір можна вважати недійсним, оскільки банк не виконав умови договору і не перерахував кошти страховій компанії.

Заслухавши доповідь судді, пояснення представників позивача адвоката ОСОБА_3 і ОСОБА_4, які апеляцію підтримали, представника банку адвоката Гринихи Т.Ю., яка скаргу не визнала, обговоривши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд приходить до такого.

Суд першої інстанції вирішив спір по суті та відмовив у позові, визнавши вимоги позивача необґрунтованими і недоведеними. Втім, погодитись із таким рішенням не можна, оскільки своїх висновків суд дійшов із порушенням норм процесуального права.

Учасниками цивільних і процесуальних відносин є, зокрема, юридичні особи; юридична особа створюється і реєструється у встановленому законодавством порядку, наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді, самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями; юридична особа повинна мати і зареєструвати своє найменування, назву і не має права використовувати найменування іншої юридичної особи; найменування юридичної особи повинно містити інформацію про її організаційно-правову форму та назву; найменування товариства вказується в його статуті (ст.ст. 1, 2, 80, 81, 83, 88-92, 104-111 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 26, 28-30 ЦПК України в редакції, що була чинною на час пред'явлення позову та відкриття провадження в справі, ст.ст. 1, 4, 42, 46-48 редакції ЦПК України, чинної на час ухвалення в справі рішення судом першої інстанції та апеляційного розгляду справи, інші норми законодавства щодо юридичної особи як учасника цивільних і процесуальних відносин та оформлення її юридичного статусу).

Тобто, учасником спірних правовідносин може бути конкретна, належно ідентифікована юридична особа, яка існує, має і зареєструвала відповідний юридичний статус, найменування, назву, має інші необхідні атрибути, які чітко відрізняють і відділяють її від інших юридичних осіб.

Сторонами у справах позовного провадження є позивач - особа, яка вважає, що її право порушене і яка пред'явила вимогу про захист порушеного права, і відповідач - особа, яку відповідно до принципу диспозитивності цивільного процесу визначає позивач і яка, виходячи із заявленої тим правової позиції, порушує (не визнає, оспорює, заперечує) його право та має відповідати за позовом (ст. 26 ч. 1, ст.ст. 30, 33 і ст. 42 ч. 1, ст.ст. 48, 51 відповідних редакцій ЦПК України).

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення або оспорювання саме її прав; кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів і на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору; цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов'язана належно довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, включно з тими, які власне обґрунтовують як право на пред'явлення вимог (право на позов), так і право на пред'явлення вимог до конкретного відповідача та обов'язок такої конкретної особи відповідати за пред'явленим до неї позовом; обов'язок доказування позову лежить на позивачеві; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 2 ч.ч. 1, 3, ст. 3 ч. 1, ст.ст. 10, 11, 15, 27, 31, 57-60 і ст. 3 ч.ч. 1, 3, ст. 4 ч. 1, ст.ст. 12, 13, 19, 43, 49, 76-81 відповідних редакцій ЦПК України).

Таким чином, по захист своїх порушених прав може до суду звернутися саме особа, права якої порушені, і може це зробити не в будь-який спосіб, а в той, що передбачений законом, правомірній вимозі належного позивача відповідає обов'язок належного відповідача усунути порушення права. Суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичної чи юридичної особи, поданим відповідно до ЦПК України (ст. 11 ч. 1 і ст. 13 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України), тобто, за зверненням особи, яка існує і має цивільну та процесуальну право- і дієздатність, поданим щодо такої ж реальної особи, яка має відповідати за позовом. Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, водночас не зв'язаний доводами скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення (ст. 367 ч.ч. 1, 4 ЦПК України в редакції, чинній з 15.12.2017).

Оскільки розгляд справи покладається на суд першої інстанції, а в апеляційному порядку здійснюється перевірка судового рішення, яким закінчено провадження в справі, під час апеляційного розгляду справи суд не вправі за відсутності для того належних підстав змінювати склад позивачів, відповідачів у справі, зміни у складі учасників процесу допустимі лише у прямо передбачених цивільним процесуальним законом випадках, зокрема, при правонаступництві (ст. 37 ч. 1, ст.ст. 107, 291, 292, ст. 304 ч. 1 і ст. 23 ч. 1, ст. 24 ч. 1, ст. 55 ч. 1, ст.ст. 351, 352, ст. 368 ч. 1 відповідних редакцій ЦПК України). Функцією апеляційного суду є перевірка законності та обґрунтованості судового рішення, ухваленого судом першої інстанції, відповідно до закону, а не фактичне продовження розгляду справи після ухвалення рішення судом першої інстанції, вирішення позову замість суду першої інстанції і т.ін.

Як убачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 зазначив у своїй заяві відповідачем Мукачівську філію Закарпатського регіонального управління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (а.с. 4-6). Позивач поставив питання про визнання недійсним і скасування договору від 05.03.2005 № МКНОАRО1371155 про відкриття карткового рахунку і обслуговування кредитної карти «авторозстрочка», укладеного ним, як зазначено в зяаві, із Мукачівською філією ЗРУ ПАТ КБ «ПриватБанк».

На обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що 05.03.2005 відкрив у зазначеній філії банку валютний рахунок на підставі договору № МКНОАRО1371155 про відкриття карткового рахунку і обслуговування кредитної карти «авторозстрочка», на кредитну карту було перераховано 10422,00 дол. США, в т.ч., для оплати чергових страхових платежів у сумі 2017,00 дол. США Виконання зобов'язань за цим договором було позичальником забезпечено заставою автомобіля НОМЕР_1, вартістю 44550,00 грн. Згідно із договором банку належало перерахувати кошти, необхідні для оплати платежів за договором страхування. Позивач свої зобов'язання виконав, застрахував на користь банку предмет застави на суму 44550,00 грн на строк 60 місяців за правилами повного КАСКО, докази сплати страхового платежу надав банку, проте, Мукачівська філія ЗРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» не виконала умови пункту 7.9 кредитного договору і не перерахувала страховій компанії «Кредо» суму заставної вартості автомобіля, натомість 44550,00 грн банк привласнив. Перераховані були 05.03.2005 тільки 1871,10 грн. Через це договір старування не набув сили, а за страховим випадком, яким стало незаконне заволодіння транспортним засобом невстановленими особами у березні 2006 року, не було виплачене страхове відшкодування. Тому договір, який не відповідає вимогам закону, слід визнати недійсним. Свої доводи позивач підтверджував відповідними договорами, платіжними та іншими документами (а.с. 7-20 та ін.).

Отже, позивач пред'явив вимогу про визнання договору недійсним до Мукачівської філії ЗРУ ПАТ КБ «ПриватБанк». Тим часом, такої юридичної особи не існувало ані на час пред'явлення позову та відкриття провадження в справі, ані на час вирішення справи судом першої інстанції, не існує такої і на час розгляду справи апеляційним судом. Із загальнодоступної інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (ЄДР), інформації з офіційного сайту юридичної особи в мережі Internet та випливає наступне. Юридичною особою є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», ідентифікаційний код 14360570, із місцезнаходженням у м. Києві, вул. Грушевського, 1 «д», з редакції Статуту ПАТ КБ «ПриватБанк», затвердженої наказом Мінфіну України від 27.12.2017 № 1130, погодженої НБУ 28.12.2017 (https://static.privatbank.ua/files/%D0%A1%D1%82%D0%B0%D1%82%D1%83%D1%82%20%D0%B2%D1%96%D0%B4%2028.12.2017.pdf), убачається, що філії банку є його відокремленими підрозділами і не мають статусу юридичної особи (п.п. 1.3.-1.5., 2.1., 3.17. Статуту).

Тож Мукачівська філія ЗРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» не мала статусу юридичної особи на час укладання оспореного договору, як не може мати такого статусу і на час пред'явлення позову та розгляду справи. Ці обставини ніким з учасників процесу не заперечуються.

Попри вищенаведене, позивач на власний розсуд розпорядився своїми процесуальними правами і пред'явив позов із вказівкою на відповідача, який таким не міг бути. Мукачівська філія ЗРУ ПАТ КБ «ПриватБанк» не є учасником цивільних і процесуальних відносин.

Саме з такого розуміння щодо особи відповідача виходив і суд першої інстанції та вказав у рішенні відповідачем в справі Мукачівську філію Закарпатського регіонального управління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк», як це і було визначено позивачем в його заяві (а.с. 85-89). Під час розгляду справи судом першої інстанції у судових засіданнях брав участь представник ПАТ КБ «ПриватБанк», який заперечував обґрунтованість позову (а.с. 41-44 та ін.). Однак, суд першої інстанції щодо суб'єктного складу сторін у справі в порядку, передбаченому ст. 10 ч. 4, ст. 121 ч. 1, ст. 130 ч. 1, ч. 6 п.п. 1, 2, 8, ст. 160 ч. 2, ст. 207 ч. 1 п. 8 відповідної редакції ЦПК України (а з урахуванням періоду провадження в справі - у порядку, передбаченому ст. 12 ч. 5, ст. 214 ч. 2, ст. 257 ч. 1 п. 8 наступної редакції ЦПК України), не діяв, у тому числі, питання про участь у справі належного відповідача, про залучення такого, а відтак, і про участь його представника - не обговорив, процесуальних рішень - не приймав.

Правильна сама по собі констатація в мотивувальній частині рішення суду про те, що вказана філія не є юридичною особою, а також вказівка на те, що позивач ОСОБА_1 не залучив до участі в справі ПАТ КБ «ПриватБанк», оскільки суд за власною ініціативою позбавлений можливості залучати осіб в якості співвідповідача або замінювати на належного відповідача (ст. 51 ЦПК України), не усуває вищевказаних порушень цивільного процесуального закону, яких припустився суд. Судом не були виконані вимоги закону та не були реалізовані його повноваження із метою розгляду справи щодо належного відповідача. Понад те, суд і за такої констатації та всупереч їй відмовив у позові по суті, а не з процесуальних підстав. З урахуванням наведеного, кваліфікація відповідача узгоджується із правовою позицією позивача і суду першої інстанції та не є опискою, тому не може бути виправлена в порядку, передбаченому ст. 269 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст. 15, 16, 202, 203, 215, 216, 979, 1054 ЦК України, інших норм законодавства позивач управі за наявності для того підстав ставити питання про захист судовим порядком його порушених майнових прав, поновлення таких прав у правовідносинах, що виникли з договорів кредиту, страхування, шляхом пред'явлення вимоги про визнання договору недійсним, рівно як і інша сторона договору за відповідних обставин не позбавлена права вимагати захисту своїх законних майнових прав та інтересів, заперечувати проти визнання договору недійсним тощо.

Саме сторона у справі повинна доводити обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, і саме відповідачу належить право визнати позов, пред'явити і підтримувати зустрічний позов, укласти мирову угоду і т.ін. (ст. 10 ч. 3, ст.ст. 27, 31, 60, 123, 174, 175 і ст. 12 ч. 3, ст.ст. 43, 49, 81, 193, 206, 207 відповідних редакцій ЦПК України). Докази, які оцінюються в цивільній справі, факти, що на їх підставі встановлюються, за сукупністю яких вирішується питання про права і обов'язки сторін, ухвалюється судове рішення, мають правове значення, якщо ці дії вчиняються у процесі, участь в якому беруть належні учасники у належному процесуальному статусі. У даному випадку факти щодо прав і обов'язків сторін договору мають правове значення, якщо встановлені у справі, в якій є належний відповідач - сторона договору.

Тож позов був пред'явлений, а справу було вирішено щодо неналежного відповідача. Суд не мав процесуальних підстав за відсутності належного відповідача для вирішення спору, як щодо його прав, так і щодо прав позивача по суті. Таке вирішення справи є неправильним у процесуальному розумінні, рішення суду не відповідає вимогам ст.ст. 89, 263-265 чинної редакції ЦПК України, вищенаведені обставини виключали можливість реального вирішення спору через відсутність у справі належного відповідача, без якого про законність розв'язання спору не йдеться. Питання обґрунтованості позову по суті, його доведеності, наявності підстав для визнання договору недійсним, інші обставини наразі значення не мають.

За умовами справи на стадії апеляційного провадження викладені обставини не можуть бути змінені, а порушення норм закону не можуть бути усунені чи виправлені. Вирішення справи щодо неналежного відповідача та відсутність у справі необхідного для вирішення спору відповідача було обов'язковою підставою для скасування рішення суду й із з урахуванням положень ст. 303 ч. 3 ЦПК України в редакції на час пред'явлення позову та відкриття провадження в справі, а положення ст. 367 ч. 4, ст. 376 ч. 3 п. 4 чинної редакції ЦПК України прямо встановлюють, що прийняття судом рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов'язки осіб, що не були залучені до участі у справі, є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

Відтак, на підставі ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4 ЦПК України апеляцію слід задовольнити частково, рішення суду скасувати, у позові відмовити з наведених вище процесуальних підстав - внаслідок пред'явлення його до неналежного відповідача.

Керуючись ст. 367 ч. 4, ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п. 4, ч. 3 п. 4, ст. 382 ЦПК України, апеляційний суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Мукачівського міськрайонного суду від 12 лютого 2018 року скасувати, у позові ОСОБА_1 до Мукачівської філії Закарпатського регіонального управління Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» про визнання договору недійсним відмовити у зв'язку з пред'явленням його до неналежного відповідача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду. Повне судове рішення складене 28 червня 2018 року.

Судді