Провадження № 2/127/4324/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 листопада 2018 рокум. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Іщук Т.П.

за участі секретаря судового засідання Коваленко Д.І.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці, про стягнення майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна, в особі управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці, про стягнення майнової шкоди. Позов мотивований тим, що 22.09.2016 року він був звільнений з посади судді господарського суду Вінницької області у зв'язку із поданням заяви у відставку та 10.10.2016 року виключений зі штату суддів цього суду. Як судді у відставці Управлінням ПФУ в м. Вінниці йому було призначено щомісячне довічне грошове утримання. Відповідно до абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України з жовтня 2016 року по лютий 2018 року включно Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці відрахувало з щомісячного довічного грошового утримання позивача податок з доходів фізичних осіб та військовий збір. За цей період розмір утриманого податку становить 49101,94 грн. Рішенням Конституційного Суду України від 27.02.2018 року №1-р/2018 визнано таким, що не відповідає Конституції України положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України. Внаслідок незаконного утримання коштів з щомісячного довічного грошового утримання йому спричинено збитки (шкода) на зазначену суму, а тому просить стягнути з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України 49101,94 грн. шкоди, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Ухвалою суду від 10.10.2018 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області надало відзив на позов. Відзив мотивований тим, що управління не несе відповідальність за дії інших органів державної влади та не має ні правових підстав, ні технічних можливостей щодо проведення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування завданої шкоди, а тому, на думку відповідача, належними відповідачами у даній справі повинні бути Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці та Державна казначейська служба України. Крім того, відповідач вважає, що не слід вважати збитками грошові кошти, що не отримані громадянином у зв'язку з їх утриманням у вигляді обов'язкових податків та зборів відповідно до положень чинного законодавства.

Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області клопотало про заміну відповідача. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 06.11.2018 року відмовлено в задовленні цього клопотання.

Управлінням Пенсійного фонду України в місті Вінниці надано пояснення. Свою позицію мотивувало тим, що положення Податкового кодексу України в частині оподаткування пенсійних виплат визнані неконституційними та втратили чинність з моменту ухвалення Рішення Конституційного Суду України від 27.02.2018 року, а тому управління, виступаючи податковим агентом, діяло відповідно до чинного законодавства. Зазначили також, що положення ст.1175 ЦК України не підлягають застосуванню в разі, коли закони чи інші нормативно-правові акти або їх окремі положення визнані неконституційними. Крім того, вказували, що оскільки позивач вважає, що суми податку з доходів фізичних осіб та військового збору сплачені помилково, він повинен був у визначеному Податковим кодексом України порядку звернутися до органу виконавчої влади, що реалізує державну та митну політику із заявою про повернення незаконно сплачених сум, а тому просили відмовити в задоволенні позову.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_2 вимоги підтримав, просив їх задовольнити.

Представник управління Державної казначейської служби України у м.Вінниці Вінницької області ОСОБА_3 заперечував щодо задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

Представник Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці в судові засіданні не з'явився, просив розгляд справи провести у його відсутність, проти задоволення позову заперечував.

Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини справи, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами Конституції України та ЦК України щодо відшкодування шкоди.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 працював на посаді судді господарського суду Вінницької області та 22.09.2016 року постановою Верховної Ради України №1600-УІІІ «Про звільнення суддів» звільнений з посади судді господарського суду Вінницької області у зв'язку із виходом у відставку (а.с.5-7).

Наказом в.о. голови господарського суду Вінницької області від 10.10.2016 року №87-к ОСОБА_1 виключено зі штату суддів господарського суду Вінницької області (а.с.4).

Позивач з жовтня 2016 року знаходиться на обліку в Управлінні ПФУ м.Вінниці і отримує довічне грошове утримання суддів.

За даними довідки Управління ПФУ м.Вінниці від 01.10.2018 року №212, за період з жовтня 2016 року по 28 лютого 2018 року, з довічного грошового утримання ОСОБА_1 утримано податку з доходів фізичних осіб 45 324,83 грн. та військового збору в сумі 3777,11 грн. (а.с.8). В цілому утримано 49101,94 грн.

Підставою для утримання зазначених виплат стали зміни до абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України, які були внесені Законом України «Про запобігання фінансової катастрофи та створення передумов для економічного зростання в Україні» від 27.03.2014 р. №1166-VІІ, за яким до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються: суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення абз. 1 п.п. 164.2.19 п. 164.2 ст. 164 ПК України, яким передбачено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються суми пенсій (включаючи суму їх індексації, нараховану відповідно до закону) або щомісячного довічного грошового утримання, отримуваних платником податку з Пенсійного фонду України чи бюджету згідно із законом, якщо їх розмір перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), встановленого на 1 січня звітного податкового року, - у частині такого перевищення, а також пенсій з іноземних джерел, якщо згідно з міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі пенсії підлягають оподаткуванню чи не оподатковуються в країні їх виплати.

Положення абз.1 п.п. 164.2.19 п.164.2 ст. 164 Податкового кодексу України, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

У зазначеному рішенні Конституційний Суд України дійшов висновку, що встановлення Верховною Радою України у законодавстві України оподаткування пенсій та зміни суми, з якої починається таке оподаткування, суперечить таким елементам конституційного принципу верховенства права, як правова визначеність, правова передбачуваність, правомірні очікування та справедливість.

Реалізація ж положення абзацу першого підпункту 164.2.19 пункту 164.2 статті 164 Кодексу створює умови, за яких громадянин, розмір пенсії якого перевищує десять розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність (у розрахунку на місяць), повинен сплачувати податок, а громадянин, розмір пенсії якого є нижчим, звільнений від такого оподаткування. Тобто платники, які сплачували більші соціальні внески протягом трудової діяльності, відповідно до оспорюваного положення Кодексу повинні додатково сплачувати податок у розмірі, встановленому пунктом 167.4 статті 167 Кодексу, що дає підстави для висновку, що оподаткування пенсій, починаючи від певної суми (більше десяти розмірів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, у розрахунку на місяць), є порушенням конституційного принципу рівності за ознакою майнового стану.

Крім того, у Європейській соціальній хартії 1996 року (переглянутій), яка була ратифікована Україною, передбачено, що держави-сторони зобов'язані вживати заходів для забезпечення рівності між власними громадянами у сфері реалізації прав на соціальний захист, які надаються законодавством про соціальне забезпечення, докладати зусиль для поступового піднесення системи соціального забезпечення на більш високий рівень (стаття 12). Тобто, утверджуючи та забезпечуючи права осіб на соціальний захист, держава повинна в процесі виконання своїх соціальних обов'язків вживати заходів для забезпечення рівності між пенсіонерами.

Конституційний Суд України вважає, що правове регулювання у сфері оподаткування пенсій певних категорій осіб спотворює сутність обов'язку держави щодо гарантування права застрахованих осіб на пенсію, оскільки не узгоджується з принципом рівності, а також з обумовленою ним вимогою збалансування прав та обов'язків. Застосований законодавцем підхід до визначення категорій (груп) пенсіонерів, пенсії яких підлягають оподаткуванню, свідчить про порушення такого принципу.

Положення абз.1 пп.164.2.19 п.164.2 ст.164 ПК України втратили чинність 27.02.2018 року (з дня ухвалення рішення Конституційним Судом України).

Статтею 152 Конституції України передбачено, що закони та інші акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України. Закони та інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.

Матеріальна чи моральна шкода, завдана фізичним або юридичним особам актами і діями, що визнані неконституційними, відшкодовується державою у встановленому законом порядку.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень.

Відповідно до ст. 22, 1166, 1173, 1175 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, які особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Тобто, поняття «збитки» передбачає й упущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Верховний Суд України у постанові №6-237цс16 від 18 травня 2016 року зазначив, що збитки полягають не в реальних втратах особи, яких він зазнав або зазнає, а в тих доходах, які позивач недоотримав або недоотримає внаслідок порушення його цивільного права.

Отже, утримані з щомісячного довічного грошового утримання позивача ОСОБА_1 кошти (податок з доходів фізичних осіб та військовий збір) з жовтня 2016 року по лютий 2018 року включно в розмірі 49101,94 грн є збитками в розумінні ст. 22 ч. 2 ЦК України.

З цих підстав, суд вважає необгрунтованим твердження Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, що вказані суми не є збитками.

Згідно з ст. 1175 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.

Вищезазначена норма є спеціальною по відношенню до положення ст. 1173 ЦК України, оскільки для її застосування необхідні певні особливі умови, а саме: завдання шкоди в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта та визнання такого нормативно-правового акту незаконним та його скасування.

Неконституційність закону, встановлена Конституційним Судом України є підставою для застосування до держави наслідків, передбачених ст. 1175 ЦК України, оскільки регламентована цією нормою цивільно-правова відповідальність у вигляді відшкодування шкоди, заподіяної прийняттям нормативно-правових актів, визнаних незаконними стосується також і випадків визнання неконституційними законів.

Судом встановлено наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме встановлений факт неконституційності закону, шкідливий результат його застосування (завдана шкода) та наявність причинного зв'язку між протиправною поведінкою і шкодою ( саме в результаті вказаного неконституційного закону здійснені відповідні утримання), а тому є підстави для відшкодування шкоди державою.

Держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України).

Статтею 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (п.п. 3 п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215).

Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи (пункт 9 вищевказаного Положення).

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 №845.

Відповідно до пункту 3 Порядку рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами Казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Мінфіну, про стягнення коштів боржників - у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань (залишків коштів на рахунках підприємств, установ, організацій).

Згідно пункту 35 Порядку Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень;

Враховуючи те, що в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України і управління наявними коштами Державного бюджету України, зокрема, безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду входить до компетенції казначейської служби України, а тому участь вказаного органу чи його територіального органу ( через які здійснюються відповідні повноваження) в справі в якості відповідача узгоджується з нормами матеріального права.

Щодо посилання третьої особи на необхідність повернення незаконно сплачених сум в порядку, визначеному Податковим кодексом України, зокрема ст.41, то суд звертає увагу, що вказані норми не регулюють питання відшкодування шкоди, що завдана законом, який визнано неконституційним, а саме з такими вимогами звернувся позивач.

Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 56, 152 Конституції України, ст.ст. 16, 22, 1175 ЦК України, ст. 25 БК України, Рішенням Конституційного Суду України №1-р/2018 від 27.02.2018 року, ст.ст. 13, 77-79, 81, 89, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Держави Україна, в особі управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці, про стягнення майнової шкоди - задовольнити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 шляхом списання з відповідного рахунку Державної Казначейської служби України 49 101,94 грн. (сорок дев'ять тисяч сто одна гривня 94 коп.) майнової шкоди у вигляді недоотриманого щомісячного довічного грошового утримання, завданої законом, що визнаний неконституційним.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Якщо повне рішення не було вручено у день його складення, він має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП НОМЕР_1, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Управління Державної казначейської служби України у м. Вінниці Вінницької області, ; місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Замостянська, 7;

Управління Пенсійного фонду України в місті Вінниці, , місцезнаходження: м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 7.

Повний текст рішення складений 3 грудня 2018 року.

Суддя: