Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 760/4318/16-ц

провадження № 61-9538св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Коротуна В. М., Курило В. П. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

третя особа - ОСОБА_2,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення сторін касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_3, на рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року у складі судді Шевченко Л. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року у складі суддів: Слюсар Т. А., Волошиної В. М., Котули Л. Г.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбак») про визнання правовідносин за кредитним договором припиненими.

Позов мотивовано тим, що 03 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (далі - АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 389/55/07-Пі, згідно з умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти частинами, в межах максимального ліміту, який на дату укладання договору встановлено у розмірі 193 900,00 дол. США зі сплатою 13,50 % річних, строком до 02 жовтня 2022 року.

На забезпечення виконання договору кредиту 03 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» укладено іпотечний договір № 04/І-736, предметом якого є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 105,5 кв. м, яка належить іпотекодавцеві на праві приватної власності.

Крім того, на забезпечення виконання договору кредиту 03 жовтня 2007 року між банком, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 04/П-702.

17 липня 2013 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П. вчинив виконавчий напис, яким запропонував звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості, яка станом на 13 вересня 2012 року становить 1 400 456,63 грн.

ОСОБА_1 зазначає, що 07 травня 2015 року він погасив банку заборгованість у вищезазначеному розмірі, що підтверджується платіжним дорученням № 1, а тому правовідносини між ним та банком є припиненими.

Посилаючись на вищевикладене ОСОБА_1 просив суд визнати правовідносини, що виникли за договором кредиту від 03 жовтня 2007 року № 389/5507-Пі припиненими.

Рішенням Солом'янського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що виконавчий напис нотаріуса було вчинено 17 липня 2013 року, а кошти на погашення вказаної у виконавчому написі заборгованості ОСОБА_1 перерахував лише 07 травня 2015 року. Тобто, позивач продовжував користуватися кредитним коштами до дня погашення заборгованості за кредитом, а тому банк до закінчення строку договору має право нараховувати проценти та передбачені договором штрафні санкції.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком районного суду, апеляційний суд, вказав, що передбачені статтею 598 ЦК України підстави для припинення зобов'язань за кредитним договором відсутні.

У жовтні 2016 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Солом'янського районного суду міста Києва від 10 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року, ухвалити у справі нове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не врахували, що між сторонами відсутні договірні правовідносини, оскільки 11 березня 2014 року було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження на підставі виконавчого напису від 17 липня 2013 року № 6791. У межах виконавчого провадження ОСОБА_5 07 травня 2015 року сплатив заборгованість за виконавчим написом у повному розмірі, а тому відповідно до положень статті 598 ЦК України зобов'язання за кредитним договором від 03 жовтня 2007 року є припиненими.

У березні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» подало до суду заперечення на касаційну скаргу в якому зазначило, що наявність виконавчого напису нотаріуса, вчиненого за невиконання кредитного договору, за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання, не свідчить про припинення договірних правовідносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання, а тому оскаржувані судові рішення є законним та обґрунтованими, підстави для їх скасування відсутні.

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Пунктом 1 статті 409 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним нормам процесуального права рішення апеляційного суду не відповідає.

Судами встановлено, що 03 жовтня 2007 року між ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 389/55/07-Пі, згідно з умовами якого банк надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти частинами, в межах максимального ліміту, який на дату укладання договору встановлюється в розмірі 193 900,00 дол. США зі сплатою 13,50 % річних з кінцевим терміном повернення заборгованості до 02 жовтня 2022 року (а. с. 5-9).

На забезпечення виконання договору кредиту від 03 жовтня 2007 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_1, ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 04/П-702 (а. с. 10-12).

Крім того, на забезпечення виконання договору кредиту 03 жовтня 2007 року ОСОБА_1 та АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк») уклали іпотечний договір № 04/І-736.

Предметом іпотеки за іпотечним договором є квартира АДРЕСА_1, загальною площею 105,5 кв. м, яка належить іпотекодавцеві на праві приватної власності на підставі договору дарування від 02 жовтня 2004 року.

Згідно з пунктом 3.2.5 договору про надання відновлювальної кредитної лінії від 03 жовтня 2007 року кредитор має право вимагати від позичальника повернення в повному обсязі заборгованості за цим договором (строкової та простроченої) та погашення вимог кредитора, що випливають з цього договору.

Пунктом 3.2.6 визначено, що кредитор має право звернути стягнення на нерухоме майно у разі порушення позичальником умов цього договору, а також інших випадках, передбачених законодавством України.

17 липня 2013 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальчук С. П. вчинив виконавчий напис № 6791, яким запропонував звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 105,5 кв. м в рахунок погашення заборгованості за період з 21 вересня 2011 року по 13 вересня 2012 року у розмірі 175 210,39 дол. США, що за курсом НБУ станом на 13 вересня 2012 року еквівалентно 1 400 456,63 грн, з яких: 144 063,09 дол. США (1 151 496,28 грн) - заборгованість за кредитом; 27 693,53 дол. США (221 354,38 грн) - заборгованість із сплати процентів; 814,60 дол. США (6 511,06 грн) - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 2 639,17 дол. США (21 094,91 грн) - пеня за несвоєчасне повернення відсотків (а. с. 19).

Згідно з платіжним дорученням від 07 травня 2015 року № 1 ОСОБА_1 на погашення заборгованості за виконавчим написом від 17 липня 2013 року № 6791 сплатив ПАТ «Укрсоцбанк» 1 400 456,63 грн.

Відповідно до постанови головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Солом'янського районного управління юстиції в місті Києві від 08 травня 2015 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису від 17 липня 2013 року № 6791 закінчено у зв'язку із сплатою боржником заборгованості у повному обсязі (а. с. 21).

Таким чином ПАТ «Укрсоцбанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та пені за порушення умов договору, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки за виконавчим написом нотаріуса.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом.

У такому випадку має застосовуватися вимога про сплату процентів від суми позики, передбачена частиною першою статті 1048 ЦК України, до дня, встановленого кредитором у вимозі про дострокове повернення кредиту шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, за наявності виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості станом на 13 вересня 2012 року, який боржник виконав в повному обсязі, положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню.

Дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18).

Виконавчий напис про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти, а також інші суми за кредитним договором припиняється у разі пред'явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Якщо у виконавчому написі про звернення стягнення на предмет іпотеки заборгованість за кредитним договором указана у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов'язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, пені та штрафу, передбачених договором.

01 лютого 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» надіслав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вимогу про усунення порушень зобов'язань відповідно до якої розмір заборгованості за кредитним договором від 03 жовтня 2007 року станом на 29 січня 2016 року складає 207 640,98 дол. США, що еквівалентно 5 222 537,98 грн (а. с. 29).

Таким чином, апеляційний суд у порушення положень статей 212-214, 303, 316 ЦПК України, переглядаючи рішення районного суду в апеляційному порядку, обставини у справі від яких залежить правильне вирішення спору не встановив, не з'ясував розміру заборгованості за кредитним договором, з чого вона складається, а також не перевірив періоду за який нарахованазаборгованість ОСОБА_1, дійшов передчасного висновку, про відсутність, передбачених законом, підстав для визнання правовідносин за кредитним договором від 03 жовтня 2007 року припиненими та про залишення без змін рішення районного суду.

За таких обставин, ухвала апеляційного суду не відповідає закону, що в силу статті 411 ЦПК України є підставою для її скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником ОСОБА_3, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 вересня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: Н. О. Антоненко
В. І. Журавель
В. І. Коротун
В. П. Курило