Постанова

Іменем України

20 червня 2018 року

м. Київ

справа № 131/2585/13-ц

провадження № 61-5626св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І., Крата В. І. (суддя-доповідач), Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: Іллінецька міська рада Вінницької області, ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року у складі судді: Димбіцького Ю. В. та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року у складі суддів: Сало Т. Б., Марчук В. С., Якименко М. М.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду позовом до Іллінецької міської ради Вінницької області, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно.

Позов мотивований тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер його батько ОСОБА_5, після його смерті відкрилась спадщина на ? частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Оскільки заповіту не було, то спадщину прийняла його дружина ОСОБА_6, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача ОСОБА_6 Оскільки за життя заповіту складено не було, то позивач вважав, що він прийняв спадщину за законом, оскільки останні роки життя мати проживала разом із ним, у сусідньому будинку, тому що потребувала догляду. Так як позивач доглядав за будинком та обробляв земельну ділянку вважає, що прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном.

У зв'язку відсутністю правовстановлюючих документів, неможливо оформити спадщину, тому звернувся до суду із даним позовом, в якому просив встановити факт прийняття ним спадщини, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1., після смерті його матері ОСОБА_6; визнати за позивачем право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування після смерті матері.

Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Рішення мотивоване тим, що позивач не довів обставини викладені в позові, а саме тих, які б підтверджували, що він прийняв спадщину після померлої в 2001 році своєї матері, та спростування їх показаннями свідків.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року залишено без змін.

Ухвала мотивована тим, ОСОБА_2 не вчиняв будь-яких дій щодо спадкового майна ОСОБА_6, які б свідчили про прийняття спадщини в порядку та строки, передбачені пунктом 1 частини першої та частини другої статті 549 ЦК УРСР.

У листопаді 2016 року ОСОБА_2 подав касаційну скаргу на рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 1 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року, в якій просить оскаржені рішення скасувати і прийняти нове про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована помилковістю висновків судів про прийняття спадщини лише ОСОБА_7 ОСОБА_2 вказує, що відповідно до статті 549 ЦК УРСР він звернувся до нотаріуса державної нотаріальної контори Іллінецького району для оформлення спадкових прав після смерті матері, проте у видачі свідоцтва було відмовлено у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документа на житловий будинок. ОСОБА_2 також зазначає, що докази звернення до нотаріуса надати не може. Особа, яка подала касаційну скаргу також стверджує, що суди не взяли до уваги факт, що померлий брат позивача ОСОБА_7 не підтримував будь-яких зв'язків зі своїми дітьми, не прийняли до уваги покази свідків, які підтверджують прийняття саме позивачем спадщини.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2016 рокувідкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2017 рокусправа призначена до судового розгляду.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційних скаргах, з таких мотивів.

Суди встановили, що батьками ОСОБА_2, 1959 року народження були ОСОБА_5 та ОСОБА_6

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько - ОСОБА_5

Рішенням Іллінецької міської ради від 17 грудня 1996 року ОСОБА_6 передано у приватну власність земельну ділянку, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Іллінецької міської ради від 29 жовтня 1998 року оформлено право власності ОСОБА_6 на житловий будинок АДРЕСА_1.

ІНФОРМАЦІЯ_3 померла мати позивача - ОСОБА_6

На час смерті ОСОБА_6, в будинку АДРЕСА_1 проживав син померлої та брат позивача - ОСОБА_7, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4. У померлого ОСОБА_7 є діти - ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

ОСОБА_3 та ОСОБА_4 заперечували проти позову, оскільки спадщину після смерті ОСОБА_6 прийняв їх батько - ОСОБА_7, і після його смерті вони прийняли спадщину шляхом подачі до нотаріуса відповідних заяв.

Також суди встановили, що у погосподарській книзі № 3 Неменської сільської ради на 1977, 1978, 1979 р. р. містяться дані, що станом на 1977-1979 р. р. у спірному будинку проживали ОСОБА_6 (мати), ОСОБА_7 (син) та ОСОБА_2 (син). ОСОБА_5 (батько) викреслений із погосподарської книги у зв'язку зі смертю.

Суди, на підставі погосподарської книги № 3 Неменської сільської ради на 1983, 1984, 1985 роки, встановили, що станом на 1983-1985 роки у спірному будинку проживали ОСОБА_6 (мати), ОСОБА_7 (син), ОСОБА_8 (дружина ОСОБА_7), ОСОБА_4 та ОСОБА_9 (діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8).

Згідно довідки № 3900 від 24 липня 2000 року, виданої виконкомом Іллінецької міської ради ОСОБА_6 проживає сама за адресою: АДРЕСА_1 та помилково була прописана у будинку АДРЕСА_2.

Суди встановили, що згідно показань свідків на час смерті ОСОБА_2 проживав окремо від матері. З своїм братом ОСОБА_7, який проживав з мамою, мав неприязні стосунки та не спілкувався. Свідки не вказали, жодної дії або дій ОСОБА_2, які б свідчили про прийняття ним спадщини.

Суди встановили, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 прийняли спадщину після смерті свого батька - ОСОБА_7, шляхом подання заяв про прийняття спадщини (спадкова справа № 107/2013 щодо майна ОСОБА_6).

Аналіз змісту статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_6) свідчить, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Діями спадкоємця, що свідчать про прийняття ним спадщини є: 1) фактичний вступ в управління або володіння спадковим майном; 2) подача державну нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини.

Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Встановивши, що позивачем не доведено, що він вчиняв будь-які дії, які свідчать про прийняття ним спадщини, згідно статей 548, 549 ЦК УРСР (у редакції, чинній на момент смерті ОСОБА_6.), суди зробили обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішенні постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржені рішення без змін.

Оскільки оскаржені рішення залишені без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Іллінецького районного суду Вінницької області від 01 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат

В. П. Курило