АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 червня 2018 року м. Чернівці

справа № 727/2322/16-ц

Апеляційний суд Чернівецької області у складі

головуючого Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.,

секретар: Костюк Л.С.,

позивач (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

позивач за зустрічним позовом: ОСОБА_3,

відповідач за зустрічним позовом: ОСОБА_4,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 лютого 2018 року, ухваленого під головуванням судді Слободян Г.М., повний текст якого складено 21 лютого 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

Під час розгляду первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про виселення, який ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 08 грудня 2017 року залишений без розгляду, ОСОБА_3 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 20.05.2011 року ОСОБА_3 отримала у спадок після смерті матері 50/100 житлового будинку, що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. С.Халтуріна, 24.

23.11.2012 року ОСОБА_3 видала довіреність на імя ОСОБА_4 на розпорядження належними їй правами на спірну частку в нерухомому майні.

В подальшому, 22.01.2013 року між ОСОБА_6, від імені якої діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_7, було укладеного договір купівлі-продажу 50/100 ідеальних часток житлового будинку, що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. С.Халтуріна, 24.

Провадження №22-ц/794/545/18 Категорія 44

Про існування договору ОСОБА_3 дізналася від доньки у вересні 2013 року, коли до неї прийшов ОСОБА_7 та повідомив, що ОСОБА_4 продала спірну частину будинку.

24.09.2013 року ОСОБА_8 подала заяву від імені матері про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 до УБОЗ УМВС.

27.11.2014 року ОСОБА_3 була допитана в якості потерпілої, під час допиту дізналася про існування іншої довіреності, яку вона підписала на імя ОСОБА_4 внаслідок обману.

Вказувала, що немала бажання укладати договір купівлі-продажу та нікому не довіряла вчиняти від її імені правочини.

На підставі викладеного та посилаючись на ст.388 ЦК України просила витребувати спірне майно у її власність застосовуючи двохсторонню реституцію.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 лютого 2018 року зустрічні позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Витребувано від ОСОБА_1 50/100 ідеальних частин житлового будинку №24 із відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою м. Чернівці, вул. С.Халтуріна, 24.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що зазначене рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при невідповідності висновків суду обставинам справи, через що просить його скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Вказує, що суд при ухваленні рішення керувався виключно поясненнями позивача за зустрічним позовом про те, що про укладення договору купівлі-продажу їй відомо не було, однак дане спростовується тим, що лише за попередньою згодою ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу спірного майна, дане також зазначено в п.12 договору купівлі-продажу.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи обєктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) розяснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обовязки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обовязків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України, переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вимоги до рішення на час його ухвалення встановлюються нормами ст.263 ЦПК України, та таким приписам не відповідає, з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції виходив з того, що позивачем ОСОБА_3 доведено обставину, за якою спірне майно вибуло поза її волі, згоди на відчуження якого вона ОСОБА_4 не надавала, а довіреність останньою була отримана у змові з ОСОБА_9 обманним шляхом.

Крім того, суд мотивував, що при укладенні договору купівлі-продажу ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_7 спірний будинок не оглядали, а договір фактично був укладений з метою забезпечення виконання за договором позики, який 23.11.2012 року було укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 про отримання в борг 40 000 грн.

Про те, з такими висновками апеляційний суд не погоджується, по-скільки вони зроблені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а вирішуючи спір по суті апеляційний суд виходить з наступних обставин, що підтверджуються належними та допустимим доказами.

Так, згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.05.2011 року ОСОБА_6 отримала у спадщину 50/100 житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою м. Чернівці, вул. С.Халтуріна, 24 (а.с.38).

23.11.2012 року між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 було укладено договір позики грошових коштів у розмірі 40 000 грн. (а.с.39).

23.11.2012 року ОСОБА_6 надано довіреність ОСОБА_4, яка зареєстрована в реєстрі під №1323 й посвідчена приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу ОСОБА_9 (а.с.40, 43).

22.01.2013 року між ОСОБА_6А, від імені якої діяла ОСОБА_4, та ОСОБА_1, від імені якого діяв ОСОБА_7, було укладено договір купівлі-продажу 50/100 ідеальних часток житлового будинку (а.с.44).

24.09.2013 року ОСОБА_8 подано заяву до УБОЗ УМВС про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 (а.с.41-42).

17.10.2014 року ОСОБА_6 змінила прізвище на ОСОБА_3 (а.с.46).

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).

Згідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває у податковій заставі.

Відповідно до ч.1, ч.3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Частиною 1 ст.238 ЦК України визначено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє.

Стаття 239 ЦК України передбачає, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Згідно з ч.1 ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю, а у відповідності до ч.1 ст.245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

При цьому, згідно ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.16 ЦК України одним з цивільно-правових способів захисту права власності є віндикація - витребування власником майна з чужого незаконного володіння.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст.387 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

У п.19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що застосовуючи положення ст.387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним.

Як вбачається з довіреності від 23.11.2012 року, виданої ОСОБА_6 на імя ОСОБА_4, останній поряд з іншими повноваженнями надано право на укладення від імені довірителя усіх дозволених законом правочинів цивільно-правового характеру щодо належної ОСОБА_6 частки житлового будинку №24, що знаходиться в м. Чернівці по вул. С.Халтуріна.

Обставини щодо надання ОСОБА_6 довіреності на імя ОСОБА_4 від 23.11.2012 року та скасування її після укладення останньою договору купівлі-продажу визнано позивачем за зустрічним позовом в суді першої інстанції.

Таким чином, відчуження майна за договором від імені власника за довіреністю, який не оспорений та недійсним не визнавався, породжує правові підстави набуття у власність спірного майна, що виключає поширення приписів ст.ст.387-388 ЦК України на спірні правовідносини в рамках даного спору.

Оскільки в судовому порядку договір купівлі-продажу спірного 50/100 ідеальних частин житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою м. Чернівці, вул. С.Халтуріна, 24 недійсним визнано не було, апеляційний суд не приймає до уваги доводи позивача за зустрічним позовом щодо наявності заяви про вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 та неправомірності правочину, який було укладено поза її волею та на підставі доручення, яке укладено ОСОБА_4 у змові з ОСОБА_9, оскільки діє презумпція дійсності правочину, а такі обставини повинні бути предметом доказування у разі заявлення сторонами правочину позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав визначених ст.203, 215-216 ЦК України.

Згідно абз.1 та 2 п.3 постанови №5 від 07.02.2014 року пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).

При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові.

Абзацом 1 та 2 п.21 вказаної постанови визначено, що спір про повернення майна, що виникає з договірних відносин або відносин, пов'язаних із застосуванням наслідків недійсності правочину, підлягає вирішенню відповідно до законодавства, яке регулює ці відносини.

У разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК.

Пунктом 22 постанови визначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Відповідно до п.1, п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, при розгляді справи судом першої інстанції не в повному обсязі встановлені обставини, які мають значення по справі, та допущено порушення норм матеріального права, що призвело до невірних правових висновків у тих правовідносинах, що виникли між сторонами. тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового по суті позовних вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 від імені ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 лютого 2018 року задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 21 лютого 2018 року скасувати та ухвалити нове.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про витребування від ОСОБА_1 50/100 ідеальних часток житлового будинку №24 по вул. С.Халтуріна у м. Чернівці відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте касаційна скарга на неї може бути подана протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Головуючий підпис /ОСОБА_11/

Судді підписи / ОСОБА_12, ОСОБА_13/