Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 616/421/17-ц

провадження № 61-41870св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом)- публічне акціонерне товариство «Підсереднє» ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Підсереднє» на рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року у складі судді Нестайка Ю. В. та постанову апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2018 року у складі колегії суддів: Кружиліної О. А., Кіся П. В., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2017 року публічне акціонерне товариство «Підсереднє» (далі - ПАТ «Підсереднє») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод в користуванні орендованою земельною ділянкою площею 6,3496 га, кадастровий номер НОМЕР_1, яка розташована на території Підсереднянської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області та про усунення перешкод в користуванні орендованою земельною ділянкою площею 6,3386 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована на території Підсереднянської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області.

Позов мотивовано тим, що вказані земельні ділянки відповідно до умов договору оренди використовуються ПАТ «Підсереднє» для вирощування сільськогосподарських культур.

Договори оренди з ОСОБА_4 були укладені 01 серпня 2012 року та 05 вересня 2012 року строком на 15 років. Зазначені договори зареєстровані 24 грудня 2012 року.

Всупереч умов договорів оренди землі навесні 2017 року ОСОБА_4 самовільно закопала у родючий шар ґрунту дерев'яні кілки та засіяла одну земельну ділянку соняшником, а другу ячменем, позбавивши орендаря можливості провести комплекс весняно-польових робіт та посіяти сільгоспкультури, які планувало ПАТ «Підсереднє».

Позивач просив зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками та заборонити відповідачу здійснювати будь-які дії на земельних ділянках до моменту припинення дії договорів оренди землі.

22 серпня 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Підсереднє» про визнання недійсними договорів оренди землі від 01 серпня 2012 року та від 05 вересня 2012 року, зареєстрованих 24 грудня 2012 року у відділі Держкомзему у Великобурлуцькому районі Харківської області (запис №01980 та №02000 в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі).

Зустрічний позов мотивовано тим, що між сторонами спору 01 січня 2007 року були укладені договори оренди земельних ділянок площею 6,3496 га та 6,3386 га строком на 10 років та одночасно було оформлено акти приймання-передачі вказаних земельних ділянок. Всі екземпляри договору залишилася у ПАТ «Підсереднє» (та той час ВАТ «Підсереднє») для здійснення реєстрації договорів, проте так і не були повернуті орендодавцеві.

З 2007 року ОСОБА_4 отримувала орендну плату за орендовані земельні ділянки. У 2016 році, не бажаючи продовжувати орендні відносини з позивачем, відповідач відмовилася від пропозиції позивача продовжити дію договору на наступний строк. 10 травня 2016 року ОСОБА_4 подала до позивача відповідні звернення. Відповідач надав відповідь на одне лише звернення в жовтні. Відповідач вперше побачила спірні договори оренди тільки в другій половині 2016 року, із змісту яких дізналася, що замість неї документи підписала інша невідома особа, її воля на укладення цих договорів була відсутня.

Рішенням Великобурлуцького районного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року у задоволенні позову ПАТ «Підсереднє» відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним договір оренди землі від 01 серпня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Підсереднє», об'єктом оренди за яким є земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1, зареєстрований 24 грудня 2012 року у відділу Держкомзему у Великобурлуцькому районі Харківської області, запис № 1990 в книзі записів державної реєстрації договорі оренди землі.

Визнано недійсним договір оренди землі від 05 вересня 2012 року між ОСОБА_4 та ПАТ «Підсереднє», об'єктом оренди за яким є земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_2, зареєстрований 24 грудня 2012 року у відділі Держкомзему у Великобурлуцькому районі Харківської області, запис № 0 в книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі.

Стягнуто з ПАТ «Підсереднє» на користь ОСОБА_4 11 398,40 грн у рахунок відшкодування понесених судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що надані позивачем за первісним позовом договори оренди землі від 01 серпня 2012 року та 05 вересня 2012 року є наслідком спотворення волевиявлення ОСОБА_4, зазначені договори ОСОБА_4 не підписувала, а від її імені підпис виконано іншою особою.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2018 року рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року залишено без змін.

Залишаючи без задоволення апеляційну скаргу ПАТ «Підсереднє», суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції.

02 серпня 2018 року представник ПАТ «Підсереднє» - Янченков О. С. через засоби поштового зв?язку подав касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ПАТ «Підсереднє», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не взяли до уваги, що зареєстровані земельні ділянки передані ПАТ «Підсереднє» на підставі договорів оренди від 01 серпня 2012 року та 05 вересня 2012 року як об'єкти оренди у Державному реєстрі земель управління Великобурлицького земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі.

Позивачем за зустрічним позовом не надано до суду будь-якого договору підписаного ним особисто, на підставі якого було передано земельну ділянку протягом тривалого часу в оренду та на підставі якого ним отримувалася орендна плата.

ПАТ «Підсереднє» вважає, що ОСОБА_4 або навмисно змінила підпис при укладенні договору, або її близькі родичі підписали договори оренди в 2012 році, тим самим залишивши можливість відмовитись від надання підприємству ПАТ «Підсереднє» подальшої оренди земельних ділянок. Тому вважають, що договори оренди від 01 серпня 2012 року та 05 вересня 2012 року чинні та строк їх дії спливає в 2027 році.

28 вересня 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу ПАТ «Підсереднє» залишити без задоволення, а рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у запереченні на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судами встановлено, що ОСОБА_4 є власником земельних ділянок площею 6,3496 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та площею 6,3386 га, кадастровий номер НОМЕР_2, які знаходяться на території Підсереднянської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки, виданими 09 березня 2005 року та 13 травня 2009 року.

01 серпня 2012 року між орендодавцем ОСОБА_4 та орендарем ПАТ «Підсереднє» був укладений договір оренди земельної ділянки площею 6,3496 га, яка належить орендодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_3, строком на 15 років. Зазначений договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Великобурлуцькому районі Харківської області у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 24 грудня 2012 року за №01980.

Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки до договору оренди землі від 01 серпня 2012 року ОСОБА_4 передала, а ПАТ «Підсереднє» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку (рілля) сільськогосподарського призначення загальною площею 6,3496 га, яка знаходиться на території Підсереднянської сільської ради, Великобурлуцького району Харківської області. Актом від 01 серпня 2012 року було визначено межі земельної ділянки загальною площею 6,3496 га, в тому числі ріллі 6,3496 га, в натурі із земель приватної власності, яка розташована на території Підсереднянської сільської ради, Великобурлуцького району Харківської області.

05 вересня 2012 року між сторонами укладений договір оренди земельної ділянки площею 6,3386 га, яка належить орендодавцю на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_4, строком на 15 років. Зазначений договір зареєстрований у відділі Держкомзему у Великобурлуцькому районі Харківської області у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі 24 грудня 2012 року за № 02000.

Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки до договору оренди землі від 01 серпня 2012 року ОСОБА_4 передала, а ПАТ «Підсереднє» прийняло у строкове платне користування земельну ділянку (рілля) сільськогосподарського призначення загальною площею 6,3386 га, яка знаходиться на території Підсереднянської сільської ради, Великобурлуцького району Харківської області. Актом від 05 вересня 2012 року було визнано межі земельної ділянки загальною площею 6,3386 га, в тому числі ріллі 6,3386 га, в натурі із земель приватної власності, яка розташована на території Підсереднянської сільської ради, Великобурлуцького району Харківської області.

Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до висновку судово-почеркознавчої експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М. С. Бокаріуса № 1 9760/24070 від 19 січня 2018 року підпис від імені ОСОБА_4 в договорах оренди землі від 01 серпня 2012 року та від 05 вересня 2012 року, укладених між ОСОБА_4 та ПАТ «Підсереднє» (кадастровий номер НОМЕР_1 та кадастровий номер НОМЕР_2), виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_4, а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_4 в актах приймання-передачі земельних ділянок від 01 січня 2007 року, розташований в графі «Орендодавець» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_4, а іншою особою.

Підпис від імені ОСОБА_4 в актах визначення меж земельної ділянки в натурі від 01 серпня 2012 року та від 05 вересня 2012 року, розташований в рядку «Орендодавець (ОСОБА_4.)» виконаний рукописним способом без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів не ОСОБА_4, а іншою особою.

Відповідно до частини першої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно з статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина третя статті 203 ЦК України).

Згідно роз?яснень, викладених в пункті 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Суди попередніх інстанцій встановивши, що підпис від імені ОСОБА_4в договорах оренди землі від 01 серпня 2012 року та від 05 вересня 2012 року, в актах визначення меж земельної ділянки в натурі від 01 серпня 2012 року та від 05 вересня 2012 року, виконаний не ОСОБА_4, а іншою особою, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення зустрічних позовних вимог та визнання спірних правочинів недійсними.

Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Підсереднє» суди дійшли правильного висновку, що оскільки договори не підписувалися, що підтверджено висновком судово-почеркознавчої експертизи, внаслідок чого вони є спотворенням волевиявлення ОСОБА_4, що є підставою для визнання їх недійсними.

Наведені у касаційних скаргах доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист пав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE,

№ 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Підсереднє» залишити без задоволення.

Рішення Великобурлуцького районного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М. Коротун

М. Є. Червинська