АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/789/480/18 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 червня 2018 року м. Тернопіль

Апеляційний суд Тернопільської області в складі:

головуючого - Костіва О.З.

суддів - Храпак Н. М., Сташків Б. І.,

розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу № 607/12179/16-ц за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2018 року, ухваленого суддею Позняком В.М., повний текст якого складено 10 березня 2018 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Тернопільського міськрайонного суду із даним позовом.

В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилалася на те, що їй та відповідачу на праві спільної часткової власності в рівних частках належить земельна ділянка площею 0.0599 га на території Довжанської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області для ведення садівництва, кадастровий номер :01:001:2995. У зв'язку із тим, що між власниками не досягнуто згоди з приводу поділу земельної ділянки, просить суд провести її поділ.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2018 року позов задоволено.

Виділено ОСОБА_1 за рахунок її 1/2 частки у праві власності на земельну ділянку площею 0.0599 га на території Довжанської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області для ведення садівництва, кадастровий номер :01:001:2995 земельну ділянку площею 0.02905 га відповідно до варіанту 2 висновку експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи від 15 листопада 2017 року №632/17-22 із наступними межами: ВГ -10.60 м., ГҐ - 30.66 м, ҐД - 7.86 м., ДЕ 12.45 м., ЕЖ 4.69 м., ЖВ 17.91 м.

Залишено у власності ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,02905 га із наступними межами: АБ 30.50 м., БВ 7.79 м., ВЖ 17.91 м., ЖЕ 4.69 м., ЕД 12.45 м., ДА 11.77 м.

Припинено право спільної часткової власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0.0599 га на території Довжанської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області для ведення садівництва, кадастровий номер :01:001:2995.

Вирішено питання про судові витрати.

06 квітня 2018 року ОСОБА_1 подала на вказане рішення апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Зазначає, що суд при визначенні варіантів поділу земельної ділянки незаконно врахував наявність на цій земельній ділянці будівельних матеріалів, які не належать відповідачу, та вибрав такий варіант поділу, за якого створюються незручності у використанні позивачкою земельної ділянки за призначенням та знецінюється виділена їй частина ділянки. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що будівництво будинку (споруди), що знаходиться на земельній ділянці, здійснено на підставі відповідних дозвільних документів, при наявності проекту будівництва, з дотриманням державних будівельних норм і правил, з відповідністю цільовому призначенню земельної ділянки, а також, що будівництво є завершеним. Окрім цього, відсутні докази того, що батьки позивача, які побудували будівлю на земельній ділянці, яка їм не належала, мали правову підставу на здійснення будівництва на чужій земельній ділянці.

Просить, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити та виділити останній, за рахунок її 1/2 частки у праві власності на спірну земельну ділянку відповідно до варіанту 1 висновку експерта.

Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_2 не надходив.

В судове засідання сторони не зявились, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце слухання справи.

Крім того, 20 червня 2018 року представник апелянта адвокат ОСОБА_3 подав клопотання про розгляд справи без його участі.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи, зазначені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає виходячи із наступного.

Судом встановлено наступні обставини.

ОСОБА_1 є власником 1/2 частини земельної ділянки площею 0.0599 га на території Довжанської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області для ведення садівництва, кадастровий номер :01:001:2995, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого державним нотаріусом Першої тернопільської державної нотаріальної контори 11 листопада 2015 року.

Відповідач - ОСОБА_2, також є власником 1/2 земельної ділянки площею 0.0599 га на території Довжанської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області для ведення садівництва, кадастровий номер :01:001:2995, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Першої Тернопільської державної нотаріальної контори 11 листопада 2015 року.

Ухвалою суду від 15 лютого 2017 року по даній справі призначено судову земельно-технічну експертизу.

Висновком експерта за результатами проведеної земельно-технічної експертизи від 15 листопада 2017 року №632/17-22 визначено два варіанти розподілу земельної ділянки кадастровий номер :01:001:2995, перший із яких (додаток 4) пропонує розподіл земельної ділянки без врахування наявної на ній будівлі, та лінія розмежування проходить по вказаній будівлі. Другий варіант (додаток 5) пропонує розподілити земельну ділянку, із врахуванням наявної на ній будівлі.

В судовому засіданні, суду першої інстанції сторони по справі пояснили, що будівля, наявна на спірній земельній ділянці, побудована батьками ОСОБА_2 Представник позивача зазначив, що його довірителька не претендує на вказану будівлю чи будівельні матеріали, які використані на її побудову, однак просив врахувати, що вказана будівля є самочинно збудованою, а тому не можу братися до уваги при розподілі земельної ділянки.

За змістом статей 316, 317 ЦК України вбачається, що право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але в межах, передбачених законом

Відповідно ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є правом спільної часткової власності.

Згідно ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а за відсутності згоди - спір вирішується судом.

Також, згідно ст.367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при поділі земельної ділянки за варіантом №1 висновку експерта за результатами земельно-технічної експертизи від 15 листопада 2017 року межа розподілу проходить через існуючу будівлю, яка, як стверджують сторони, побудована батьками відповідача, тому слід виділити ОСОБА_1 земельну ділянку відповідно до варіанту 2 висновку експерта, виходячи з наступного.

З висновку експерта земельно-технічної експертизи від 15 листопада 2017 року №632/17-22 вбачається, що на спірній земельній ділянці «побудовано гараж» (а.с.53). Отже, фактично, на спірній земельній ділянці наявна будівля.

В матеріалах справи відсутні витяги із майнових прав із вказаною будівлею.

Крім того, суд першої інстанції із пояснень сторін встановив, що будівля, наявна на спірній земельній ділянці, побудована батьками ОСОБА_2

Здійснення особою самочинного будівництва відповідно до ч.2 ст.376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є обєктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.

Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми самочинним є будівництво обєкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.

Аналогічний правовий висновок міститься у правовій позиції Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року справа № 6-286цс15.

Доводи апелянта про те, що вказану будівлю не потрібно враховувати при поділі, оскільки вона є самочинним будівництвом, колегія суддів не може брати до уваги, оскільки такі твердження не підтверджено належними та допустимими доказами, (акти перевірки компетентних органів, рішення про притягнення до відповідальності, ін.).

Крім того, наслідки самочинного будівництва передбачені ст.376 ЦК України.

Апелянт до суду із позовом про його знесення не звертався, а тому суд при поділі земельної ділянки та здійснення розмежування за варіантом 1 висновку експерта, проводячи лінію розмежування через існуючу будівлю, не може фактично вирішувати питання про знесення вказаної будівлі за відсутності відповідної позовної вимоги.

Доводи апелянта про те, що при розподілі за варіантом №2 висновку експерта ускладниться найбільш раціональне використання земельної ділянки, оскільки значна частина земельної ділянки буде використовуватися для проїзду, не підтверджується належними та допустимими доказами та є припущеннями позивача.

Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Задовільняючи позов судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Спір вирішено із дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по даній справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 05 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_4