Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 381/368/16-ц

провадження № 61-35580св17

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду:

Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Курило В. П., Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представники відповідача: ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2016 року в складі судді Соловей Г. В. та постанову Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року в складі колегії суддів: Лівінського С. В., Березовенко Р. В., Сержанюка А. С.,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про розірвання шлюбу.

Позовна заява мотивована тим, що спільне життя з відповідачем не склалося. В сім'ї виникли непорозуміння. Майже 3 роки вони не проживають разом, а спроби примиритися марні.

З урахуванням викладеного, ОСОБА_4 просив суд розірвати шлюб, укладений 29 жовтня 1988 року між ним та відповідачем.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого 2016 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 03 квітня 2018 року (з урахуванням ухвали Апеляційного суду Київської області від 10 квітня 2018 року про виправлення описки), позов задоволено.

Шлюб, зареєстрований 29 жовтня 1988 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 434, між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Прізвище після розірвання шлюбу ОСОБА_5 залишено - «ОСОБА_5».

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що подружнє життя сторін не склалося, на час розгляду справи сторони шлюбні стосунки не підтримували, спільне господарство не вели і примирення не є можливим, а примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням прав чоловіка та дружини на особисту свободу.

У червні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_7 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки усім доказам наявним у матеріалах справи, що призвело до неправильного вирішення спору.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 29 жовтня

1988 року відділом реєстрації актів цивільного стану Фастівського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 434.

На час звернення з позовом, сторони шлюбні стосунки не підтримували, спільне господарство не вели, примирення вважали не можливим.

Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Відповідно до частини другої статті 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Статтею 112 СК України встановлено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Отже, задовольняючи позовні вимоги, виходячи з того, що шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка та враховуючи обставини справи, відсутність у сторін неповнолітніх дітей та спору щодо майна, дійшли обґрунтованого висновку про те, що шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 носить формальний характер, вони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача.

Згідно з пунктом 2.2 Інструкції з діловодства у місцевих загальних судах, апеляційних судах областей, апеляційних судах міст Києва та Севастополя, апеляційному суді Автономної Республіки Крим та вищому спеціалізованому суді України з розгляду цивільних і кримінальних справ, приймання кореспонденції від осіб, які беруть участь у справі (їх представників або кур'єрів) (далі - Інструкція), здійснюється за пред'явленням оригіналу документа, що посвідчує особу (документа, що підтверджує повноваження представника або належність його до організації-відправника). У разі непред'явлення таких документів або пред'явлення таких, що не оформлені відповідно до вимог чинного законодавства, кореспонденція не приймається.

Отже, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_5 не подавала заяву про згоду на розлучення від 29 січня 2016 року, апеляційний суд обґрунтовано відхилив, посилаючись на те, що указана заява була подана через канцелярію суду особисто ОСОБА_5, особу перевірено у відповідності до Інструкції.

Згідно зі зворотнім повідомленням про вручення поштового відправлення (а. с. 12), копію спірного судового рішення відповідач отримала особисто 03 лютого 2016 року.

Отже, не зважаючи на доводи заявника, нею, в порушення вимог статей 10, 60 ЦПК України 2004 року не доведено перед судом належними і допустимими доказами обставин, на які вона посилалась як на підставу своїх заперечень.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами попередніх інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 389, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 08 лютого

2016 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 03 квітня

2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

В. П.Курило

М. Є.Червинська