Провадження № 2/522/3811/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

Головуючого - судді Чернявської Л.М.

При секретарі судового засідання Ткаченко О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Одеси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання дружини,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась 23 серпня 2017 року до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до ОСОБА_2 і просить стягнути з нього на її користь аліменти на утримання колишньої дружини - інваліда 3-ї групи в розмірі 1000 грн. щомісячно.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що вони перебували в шлюбі, який було укладено 11 вересня 1999 року, який було розірвано згідно з рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2014 року, яке набрало законної сили. Вона є пенсіонером та інвалідом 3-ої групи безстроково, що підтверджується пенсійним посвідченням № 2121 та Довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією Серія 12 ААА № 308327, страждає низкою хронічних захворювань, серед яких є гіпертонічна енцефалопатія 3 ступеню, виражений лівосторонній монопарез, помірно виражений вертігенозний синдром. Крім того, в січні 2017 року позивач перенесла інсульт, в зв?язку з цим вимушена постійно вживати ліки, перебувати на медичному контролі - проходити регулярні медичні огляди та обстеження та періодично лікуватися в у мовах стаціонару. У зв'язку з перенесеними хворобами позивачеві було встановлено 3 групу інвалідності встановлено програму реабілітації. Пенсія по інвалідності, яку позивач отримує, є дуже маленькою та її не вистачає на ліки, медичне обслуговування, їжу тощо. Зазначає, що відповідач ОСОБА_2 спроможний надавати матеріальну допомогу, так як працює провідним лікарем ветеринарної медицини - епізоотологом відділу протиепізоотичної роботи ДУ «Одеська міська лікарня ветеринарної медицини» та має стабільний заробіток, крім того, отримує пенсію. Позивач вказує на те, що вона після укладення шлюбу, за вимогою відповідача вимушена була залишити місце праці та займатися домашнім господарством, вважає за доцільне присудження аліментів на її утримання з відповідача у розмірі 1000 грн. щомісяця.

Провадження у справі відкрито 07 вересня 2017 року.

31 серпня 2018 року відповідачем подані заперечення на позов, в яких він просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 При цьому відповідач посилається на те, що також як і позивачка є непрацездатною за віком особою, отримує мінімальну пенсію. В теперішній час ніде не працює за станом здоров'я, а тому не має можливості надавати матеріальну допомогу позивачці. Ці обставини підтверджуються наказом про звільнення за власним бажанням. Крім того, право на отримання матеріальної допомоги має той із подружжя, якщо заробітна плата, пенсія та доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму. Проте, позивачка, крім квартири АДРЕСА_1, має ще одну квартиру в м. Одесі, яку вона здає в оренду та має від цього прибуток, може продати цю квартиру та завдяки коштам від продажу цієї квартири повністю забезпечити себе медичним лікуванням. Також в позивачки є працездатна донька, яка працює слідчим в Слідчому відділі Управління поліції та має достатній заробіток для матеріальної допомоги матері.

30 серпня 2018 року позивачем подано пояснення на заперечення відповідача, в яких ОСОБА_1 посилається на наступне. Відповідач звільнився з посади за власним бажанням, а не за станом здоров'я. Цей факт не заважає відповідачу продовжити займатися лікуванням домашніх тварин, отримуючи за це чималу грошову нагороду. Так само звільнявся відповідач з роботи навмисно, щоб уникнути виплати аліментів на утримання дружини, а після закінчення судового процесу відповідач влаштується знову на роботу. З 2014 року позивач проживає в своїй маленькій однокімнатній квартирі АДРЕСА_2, так як квартиру АДРЕСА_3, відповідач перестав оплачувати з жовтня 2013 року. У листопаді 2014 року було винесено рішення по справі №522/30928/13ц про розподіл спільного майна і стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача певної суми грошей від вартості машини Хонду Акорд, яку він виплатив тільки в 2016 році і не за власним бажанням, а завдяки роботі Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції, працівники якого змусили відповідача ОСОБА_2 виконати рішення суду. Виплачені гроші ОСОБА_2 позивач вважає не його допомогою їй в скрутний для неї час, а її законною частиною спільного майна. У 2016 році після реформування МВС України, їх спільну з відповідачем доньку ОСОБА_3 звільнили з органів внутрішніх справ, вона залишилися з дитиною на руках без засобів до існування. А на початку 2017 року у позивача був діагностований ішемічний інсульт з лівосторонньої паралізацією тіла. Однак, в такий важкий час відповідач не подав їм руку допомоги, займаючись вихованням чужих для себе дітей своєї співмешканки Наталі. У 2017 році після відновлення доньки на посаду за рішенням суду, гроші позивачки були витрачені на проживання і лікування її та її доньки. В даний момент позивач подала позов до своїх сусідів за місцем проживання АДРЕСА_7 через постійні заливи її квартири. Квартира АДРЕСА_8, яка є спільною власністю сторін, оплачується тільки позивачкою, за допомогою дочки і поки не продана. Позивач вважає, що відповідача має досить коштів щоб оплачувати послуги адвоката, а тому має кошти і для виплати аліментів, зниження суми яких позивач вважає прийнятним для неї.

В судовому засіданні позивач свій позов підтримала, просила задовольнити, не наполягаючи на сумі аліментів в 1000 грн. щомісячно.

Представник відповідача в судове засідання не з?явилась, направила заяву, якою просила відмовити у задоволення позову повністю, при цьому надала письмові дебати в яких зазначила, що у власності позивачки знаходиться АДРЕСА_4 та 1/2 частини квартири АДРЕСА_5. В той же час у ОСОБА_2 тільки 1/2 частини квартири АДРЕСА_5. Також сторони мають повнолітню доньку, яка працює старшим слідчим в обласному управлінні поліції та має можливість допомагати матері. Крім того, позивачка за рішенням Приморського районного суду м.Одеси отримала від ОСОБА_2 компенсацію за 1/2 частину спільної автомашини у розмірі 95 000 грн. Цю суму ОСОБА_2 вимушений був взяти в борг, який ще не погашений. ОСОБА_2 ніде не працює, отримує пенсію у розмірі 2 400 грн., також хворіє. Ніякого іншого заробітку у нього немає.

Суд, заслухавши пояснення позивача, проаналізувавши матеріали справи приходить до наступного.

Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 вересня 1999 року по 11 грудня 2014 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі № 522/14590/14 від 11 грудня 2014 року вирішено розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, зареєстрований в книзі реєстрації шлюбів 11.09.1999 року Першим Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №163. Рішення набрало чинності.

Позивач отримує з 12 серпня 2016 року пенсію за віком, що підтверджено пенсійним посвідченням № 2121.

19 червня 2017 року ОСОБА_1 встановлено третю групу інвалідності безстроково, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серія 12 ААА № 308327.

Відповідно до ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного.

Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи.

Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Права на утримання не має той із подружжя, хто негідно поводився у шлюбних відносинах, а також той, хто став непрацездатним у зв'язку із вчиненням ним умисного злочину, якщо це встановлено судом.

Той із подружжя, хто став непрацездатним у зв'язку з протиправною поведінкою другого з подружжя, має право на утримання незалежно від права на відшкодування шкоди відповідно до Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 76 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу.

Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу.

Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п'ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років.

Якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу.

Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу.

За таких обставин, суд встановив, що оскільки на момент розірвання шлюбу позивачеві до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п'ять років, вона має право на утримання після досягнення пенсійного віку, так як у шлюбі сторони спільно проживали більше десяти років.

Однак, відповідно до ст.75 СК України, суд повинен пересвідчитися, що позивач є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, а відповідач може надавати матеріальну допомогу, при цьому заробітна плата, пенсія, доходи від використання майна, інші доходи не забезпечують позивачеві прожиткового мінімуму, встановленого законом.

Суд встановив, що станом на день розгляду справи, прожитковий мінімум для непрацездатних осіб становить 1435 грн.

З наданих суду доказів вбачається, що розмір пенсії ОСОБА_1 з 01.10.2017 року складає 1452 грн.

Крім того, позивачка є власником АДРЕСА_4, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №97-195Ц від 28 листопада 1997 року та рішення Приморського районного суду м. Одеси № 2-2763/09 від 03.03.2009 року, а також є власником 1/2 частини квартири АДРЕСА_6, загальною площею 71,23 кв.м. на підставі договору дарування №5501 від 30.08.1999 року.

Також, на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 26.11.2014 року № 522/30928/13 на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 стягнуто 98249,93 грн. в рахунок розподілу майна подружжя. Зазначені кошти були сплачені, що підтвердили сторони в судовому засідання.

Оцінюючи дані обставини в сукупності, на переконання суду, пенсія в поєднанні з доходами від використання майна, отримані по рішенню суду кошти можуть забезпечити позивачеві прожитковий мінімум, який встановлено законом.

Крім того, судом встановлено, що відповідача ОСОБА_2 звільнено з посади провідного лікаря ветеринарної медицини - епізоотолога ДУ «Одеська міська лікарня ветеринарної медицини» з 19.03.2018 року за власним бажанням.

З огляду на цей факт, суд вважає, що доводи позивача про наявність у відповідача високого заробітку нічим не підтверджені, а щодо наявності у відповідача стороннього доходу то позивачем належні та достовірні докази наявності цього суду не надані.

Також, з наданих суду доказів вбачається, що розмір пенсії відповідача складає 2656,97 грн. щомісячно, при цьому відповідач теж має захворювання які потребують витрат на придбання ліків.

Крім того, сторони підтвердили, що мають дорослу працездатну доньку, яка має можливість допомагати матері.

За таких обставин, суд доходить висновку, що в сукупності встановлені судом обставини не свідчать про те, що позивач, відповідно до ст. 75 СК України, має право на утримання (аліменти) за умови, що відповідач в змозі надавати таку матеріальну допомогу, а тому відмовляє у задоволенні позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 75,76 СК України, ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (зареєстрована за адресою: АДРЕСА_9 до ОСОБА_2 (зареєстрований за адресою: АДРЕСА_9 про стягнення аліментів на утримання дружини відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційна скарга на рішення суду подається через Приморський районний суд м. Одеси протягом тридцяти днів з дня з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 29 листопада 2018 року.

Суддя Л.М. Чернявська

26.11.2018