Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 599/178/14-ц

провадження № 61-5938св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідач - Озернянська сільська рада Зборівського району Тернопільської області,

особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_3,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, поданою представником - ОСОБА_2, на рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Костіва О. З., Сташківа Б. І.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Озерянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області про скасування рішення сільської ради та зобов'язання затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що він є власником жилого будинку з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. За вказаним будинковолодінням закріплена земельна ділянка загальною площею 0,44 га. З метою приватизації вказаної земельної ділянки, він подав до Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для подальшого його затвердження. Рішенням Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області № 521 від 08 жовтня 2013 року заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність відхилено у зв'язку із виникненням спірних майнових відносин щодо права власності на жилий будинок з надіврними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. Вважає, що наведена в оскаржуваному рішенні сільської ради підстава для відмови у задоволенні його заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не передбачена законом, а тому рішення Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області № 521 від 08 жовтня 2013 року підлягає скасуванню.

Ураховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсним та скасувати рішення Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області № 521 від 08 жовтня 2013 року про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у його власність земельної ділянки площею 0,44 га в с. Озерна Зборівського району Тернопільської області, а також зобов'язати Озернянську сільську раду Зборівського району Тернопільської областізатвердити проект землеустрою щодо відведення у власність вищевказаної земельної ділянки.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2014 року у складі судді Чорної В. Г. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано рішення Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області від 08 жовтня 2013 року № 521 про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 0,44 га, по АДРЕСА_1. Зобов'язано Озернянську сільську раду Зборівського району Тернопільської області повторно розглянути на сесії Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_1, затвердивши проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, площею 0,44 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства по АДРЕСА_1. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що відповідно до пунктів 8, 9

статті 118 ЗК України підставою відмови в затвердженні проекту землеустрою може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, а наведена в оскаржуваному рішенні Озерянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області підстава відхилення заяви - у зв'язку із виникненням спірних майнових відносин щодо права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і

спорудами - не передбачена законом, тому дійшов висновку про те, що вказане рішення сільської ради слід скасувати та зобов'язати Озерянську сільську раду Зборівського району Тернопільської області на сесії Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області повторно розглянути питання про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки ОСОБА_1

Рішенням Апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення районного суду скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що власником житлового будинку по АДРЕСА_1 є ОСОБА_4, судові рішення, на підставі яких за ОСОБА_1 було визнано право власності на зазначений будинок скасовані, а також скасований запис про право власності ОСОБА_1 на спірне будинковолодіння у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Оскільки, земельна ділянка площею 0,44 га закріплена за будинковолодінням по АДРЕСА_1, на якій розміщений зазначений жилий будинок, власником якого є не ОСОБА_1, а інша особа, тому з врахуванням вимог частини другої статті 120 ЗК України, рішення Озернянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області № 521 від 08 жовтня 2013 року його прав не порушує.

У касаційній скарзі поданій до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду Цивільних і кримінальних справ у листопаді 2017 року, ОСОБА_1 в особі представника - ОСОБА_2,посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду апеляційної інстанції є незаконним й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Судом апеляційної інстанції неповно з'ясовано обставини справи, що мають значення для її правильного вирішення.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У лютому 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення попередніх інстанцій не відповідають.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Судом встановлено, що рішенням Озерянської сільської ради №521 від 8 жовтня 2013 року відхилено заяву ОСОБА_1 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у його власність земельних ділянок площею 0, 44 га у с.Озерна по АДРЕСА_1 у зв'язку з виникненням спірних майнових відносин щодо права власності на житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами по АДРЕСА_1.Цим же рішенням

ОСОБА_1 роз'яснено, що його заява буде розглядатись після завершення розгляду Зборівським районним судом цивільної справи № 2/713/13 (а.с. 8).

Проте при розгляді справи суди не звернули уваги на таке.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 15 ЦПК України (в редакції, чинній на момент звернення із позовом) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Згідно із частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (тут і далі - КАС України, у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваного рішення, якщо не зазначено інше) до адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб'єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження.

За визначенням пункту 7 частини першої статті 3 КАС України суб'єктом владних повноважень є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

Відповідно до частини другої статті 4 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на всі публічно-правові спори, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Наведені норми узгоджуються з положеннями статей 2, 4 та 19 КАС України

(у чинній редакції), якими визначено завдання та основні засади адміністративного судочинства, зміст публічно-правового спору та справи, на які поширюється юрисдикція адміністративних судів.

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Водночас, визначальними ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового особистого інтересу суб'єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права певного суб'єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин.

Частиною першою статті 116 Земельного кодексу України (далі - ЗК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Положеннями статті 123 ЗК України визначено, що передача земельних ділянок відбувається шляхом прийняття рішення на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування в межах їх повноважень у місячний строк розглядає клопотання і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні.

Згідно з частиною шостою статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок погоджуються в порядку, встановленому статтею

186-1 цього Кодексу, і затверджуються Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Тобто рішення суб'єкта владних повноважень у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору його законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо за результатами реалізації рішення у фізичної чи юридичної особи виникло право цивільне й спірні правовідносини, на яких ґрунтується позов, мають приватноправовий характер. У такому випадку вимога про визнання рішення незаконним може розглядатися як спосіб захисту порушеного цивільного права за статтею 16 Цивільного кодексу України та пред'являтися до суду для розгляду в порядку цивільного або господарського судочинства, якщо фактично підґрунтям і метою пред'явлення позовної вимоги про визнання рішення незаконним є оспорювання цивільного речового права особи (наприклад, права власності на землю), що виникло в результаті та після реалізації рішення суб'єкта владних повноважень.

Якщо ж особа звертається до відповідних органів із заявами для отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та для надання її у користування, за результатами розгляду яких ці органи приймають відповідні рішення, то в цих правовідносинах відповідач реалізує свої контрольні функції у сфері управління діяльністю, що підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.

Отже, розгляду адміністративними судами підлягають спори, що мають в основі публічно-правовий характер, тобто випливають із владно-розпорядчих функцій або виконавчо-розпорядчої діяльності публічних органів. Якщо в результаті прийняття рішення особа набуває речового права на земельну ділянку, то спір стосується приватноправових відносин і підлягає розгляду в порядку цивільного чи господарського судочинства залежно від суб'єктного складу сторін спору.

З наведених норм можна зробити висновок, що набуття особами права власності або користування на земельну ділянку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, погодження та затвердження такого проекту землеустрою та завершується рішенням про передачу земельної ділянки у власність або користування.

Рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом.

У справі, яка розглядається, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом на захист свого інтересу в отриманні земельної ділянки у власність, який не було реалізовано внаслідок відмови сільської ради у задоволенні його заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Правовідносини, пов'язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватноправових, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов'язань осіб.

При прийнятті такого рішення орган державної влади виконує дозвільну функцію, що притаманна органу державної влади у публічно-правових відносинах.

Тому спір як щодо рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою, так і оскарження дій суб'єкта владних повноважень щодо надання чи відмови у наданні такого дозволу є публічно-правовим.

Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 753/380/624/16-ц (провадження № 14-301цс18).

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Сокуренко і Стригун проти України» від 20 липня 2006 року вказав, що фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. У рішенні у справі «Zand v. Austria» (заява N 7360/76, доповідь Європейської комісії з прав людини від 12 жовтня 1978 року), висловлено думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з [...] питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів [...]».

Виходячи з положень зазначених норм права, суди першої та апеляційної інстанцій помилково прийняли до розгляду позовОСОБА_1 до Озерянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області про скасування рішення сільської ради та зобов'язання затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки та вирішили його в порядку цивільного судочинства, діяли не як суд, встановлений законом, оскільки спір є публічно-правовим, отже, підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства, що є підставою для скасування судових рішень із закриттям провадження у справі.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин судові рішення не відповідають вимогам статті 263 ЦПК України та ухвалені з порушенням норм процесуального права, що в силу

пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України є підставою для їх скасування із закриттям провадження у справі.

Керуючись статтями 255, 400, 409, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційнускаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 04 березня 2014 року та рішення Апеляційного суду Тернопільської області від 26 жовтня 2017 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Озерянської сільської ради Зборівського району Тернопільської області про скасування рішення сільської ради та зобов'язання затвердити проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки закрити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта