Номер справи 623/2924/18
Номер провадження 2/623/1054/2018
РІШЕННЯ

іменем України

23 листопада 2018 року м. Ізюм

Ізюмський міськрайонний суд Харківської області

в складі: головуючого судді: Бєссонової Т.Д.

за участю секретаря судового засідання: Ноль В.В.

судового розпорядника Максименка Р.С.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження справу № 623/2924/18 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження майном,-

ВСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог, пояснення сторін.

В вересні 2018 позивачка звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження майном. В обґрунтування позову посилається на те, що їй на праві приватної власності належить житлова квартира АДРЕСА_1. В квартирі зареєстровані: позивачка, її донька та малолітній онук. Позивачка вказує на те, що відповідачка зареєстрована в квартирі, але не проживає з 2007 року, що порушує її права, як власника житла, а тому просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом визнання ОСОБА_3, такою що втратила право користування житловим приміщенням у вказаній квартирі.

Позивачка надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі.

Відповідач, належним чином повідомлений про відкриття провадження у справі, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення, відзив на позов та заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не надсилав. Доказів того, що відповідач з поважних причини пропустив строк для подачі заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження матеріали справи не містять.

Частиною 5 статті 279 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами ( ч. 8 ст. 178 ЦПК України).

Оскільки сторони в судове засідання не з'явились, то відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Фактичні обставини справи, встановлені судом.

Згідно копії реєстраційного посвідчення Ізюмського бюро технічної інвентаризації кооперативна квартира АДРЕСА_1 в кооперативі «Весна» зареєстрована за гр. ОСОБА_4 на праві особистої власності на підставі довідки ЖСК « Весна» від 14.04.1999 року № 101 та записано в реєстрову книгу № 20/30 за реєстровим № 11822 ( стр. 146) 22.04.1999 року ( а.с.10).

Із копії технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 вбачається що власником квартири є ОСОБА_4 (а.с.8).

ОСОБА_4 30.01.1976 року уклала шлюб з ОСОБА_5 та їй присвоєно прізвище ОСОБА_5, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу ( а.с.18).

Актом обстеження матеріально - побутових умов від 25.07.2018 року ОСББ « Весна» встановлено, що власником квартири є ОСОБА_2, склад сім'я позивачки складається з доньки ОСОБА_3 та онука ОСОБА_6,ІНФОРМАЦІЯ_1. Останні зареєстровані в спірній квартирі, але не проживають з 2007 року. Місце їх знаходження не відомо. ( а.с.9).

Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в силу ст. 383 ЦК власник жилого будинку має право використовувати помешкання, зокрема, для власного проживання, проживання інших осіб.

Положення наведеної норми ЦК узгоджуються із змістом ст. 156 ЖК України, відповідно до якої члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно із частиною четвертою ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, в силу якої до членів сім'ї наймача (власника) відносяться подружжя наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї наймача (власника) можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю створюють особи, що проживають разом, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а згідно із ч. 4 ст. 3 СК сім'я створюється на підставі шлюбу, кровної спорідненості, всиновлення, а також з інших підстав, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Згідно зі ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла, який проживає разом з ним, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

З наведеної норми закону випливає, що існування права користування житлом власника може бути зумовлене: по-перше, наявністю ознак сім'ї у відносинах між власником і особою, що користується приміщеннями в його житлі; по-друге, реалізацією права користування, тобто постійним проживанням в житлі.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Відповідно до частини 3 ст. 29 Цивільного кодексу України, Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Тобто дитина, яка не досягла 14 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло.

Згідно зі статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен із подружжя має рівні цивільні права та обов'язки у відносинах між собою і зі своїми дітьми, а також щодо одруження, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей.

Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.

Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.

Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.

Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.

Відповідно до ч.ч. 1, 5, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Позивачем не надано доказівреєстрації матері малолітньої дитини - ОСОБА_3 в іншому житловому приміщенні, наявності в відповідача у власності або в користуванні іншого житла. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження того, що реєстрації відповідача та малолітньої дитини в спірній квартирі, перешкоджає їй користуватися чи розпоряджатися даною квартирою, а також неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками, а отже визнаючи відповідачкою такою, що втратила право користування квартирою порушуються права малолітнього онука позивачки, оскільки права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них).

Тому суд вважає, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати з відповідача не стягуються.

Керуючись ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, рішеннями Європейського суду з прав людини, ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 29, 405 Цивільного кодексу України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 13, 19, 81, 82, 141, 263, 264, 265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод в здійсненні права користування та розпорядження майном - відмовити.

З текстом рішення можна ознайомитись в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням http://reyestr.court.gov.ua

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Ізюмський міськрайонний суд Харківської області або безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі у 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Ізюмського міськрайонного суду Т.Д. Бєссонова