Ухвала

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 524/7927/16-ц

провадження № 61-30751св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Кременчуцька міська рада Полтавської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Кременчуцької міської ради Полтавської області на рішення апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаревської С. М., Кривчун Т. О., Пилипчук Л. І.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Кременчуцька міська рада Полтавської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є членом сім'ї наймача кімнати АДРЕСА_1 гуртожитку в будинку АДРЕСА_1 у місті Кременчук Полтавської області, у якій зареєстрована та постійно проживає разом з малолітньою дочкою. Наймач ОСОБА_5 зареєстрований за вказаною адресою, проте з 2006 року не проживає, жодним чином не піклується про утримання жилого приміщення, не сплачує комунальні послуги, які обраховуються з урахуванням його реєстрації, у зв'язку з чим на підставі вимог статей 71, 72 ЖК Української РСР просила визнати його таким, що втратив право користування жилим приміщенням.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 червня 2017 року у складі судді Андрієць Д. Д. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у позивача, яка є членом сім'ї наймача кімнати в гуртожитку, відсутні правові підстави для зверненні з позовом про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням гуртожитку.

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 14 вересня 2017 року апеляційну скаргуОСОБА_4 задоволено.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 16 червня 2017 року скасовано, позов задоволено.

Визнано ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою в гуртожитку АДРЕСА_1.

Рішення апеляційного суду мотивоване доведеністю позовних вимог, оскільки відповідач відсутній за місцем реєстрації без поважних причин більше строку, визначеного статтею 71 ЖК України.

06 листопада 2017 року Кременчуцька міська рада Полтавської області подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення апеляційного суду скасувати і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що спірним житло є кімната в гуртожитку, який перебуває у власності територіальної громади міста, тому позивач не може висувати вимоги про визнання відповідача ОСОБА_5 таким, що втратив право користування жилим приміщенням, правові підстави для цього відсутні.

Разом з цим, згідно зі статтею 106 ЖК Української РСР повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. У разі відмови наймодавця у визначені члена сім'ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Матеріали касаційного провадження 29 травня 2018 року передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи Верховним Судом відзивів (заперечень) на касаційну скаргу не надходило.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 12 вересня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини третьої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини п'ятої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

Колегія суддів вважає, що обставини цієї справи дають підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Суди встановили, що жилий будинок АДРЕСА_1 у місті Кременчук Полтавської області перебуває на балансі Комунального госпрозрахункового житлово-експлуатаційного підприємства «Автозаводське» та відноситься до житлового фонду міста Кременчук Полтавської області.

Згідно з рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 19 березня 2010 року «Про впорядкування статусу житлових будинків, формування та використання фондів житла спеціального призначення та для тимчасового проживання громадян у м. Кременчуці» будинку АДРЕСА_1 надано статус гуртожитку.

У цьому будинку в кімнаті АДРЕСА_1 зареєстровані наймач ОСОБА_5 та його дочка ОСОБА_4

Згідно з актами Товариства з обмеженою відповідальністю «Житлорембутсервіс» від 14 березня 2012 року № 24 та від 05 жовтня 2016 року № 1835 свідки підтвердили факт не проживання ОСОБА_5 у спірній кімнаті з 2006 року.

Тобто у цій справі суди встановили, що спір виник з приводу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку, що належить до комунальної власності територіальної громади.

Частиною першою статті 15 ЦК Українивстановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 47 Конституції Україникожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСРніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Змінами до законів України від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ «Про приватизацію державного житлового фонду», від 4 березня 1992 року № 2163-ХІІ «Про приватизацію державного майна» передбачено, що гуртожитки включено до об'єктів державного житлового фонду, що підлягає приватизації (Закон України від 03 березня 2005 року № 2453-ІV «Про внесення змін до деяких законів України з питань забезпечення захисту житлових прав громадян, які проживають у гуртожитках»).

Оскільки правовий режим гуртожитків, жилі приміщення яких підлягають приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», прирівняний до правового режиму жилих приміщень у будинках державного і громадського житлового фонду, то на мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються норми статей 71, 72 ЖК Української РСР.

З урахуванням подібності правовідносин щодо користування жилою площею в гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами частини першої статті 71 ЖК УРСР щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутнім права на жиле приміщення протягом шести місяців слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності особи, якій надавалася жила площа для проживання в таких гуртожитках (за відсутності підстав для виселення).

Отже, на спірні правовідносини поширюються положення статей 71, 72 ЖК УРСР.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року № 6-1166цс15.

В силу статті 61 ЖК Української РСР житлово-експлуатаційна організація, а при її відсутності - підприємство, установа, організація як наймодавець можуть бути стороною в спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення.

Вони вправі, зокрема, пред'являти позови про визнання наймача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, розірвання договору найму жилого приміщення і виселення в зв'язку з систематичним порушенням правил співжиття, псуванням і руйнуванням жилих приміщень. Однак у справах із питань, віднесених до компетенції органів місцевого самоврядування чи місцевої державної адміністрації, або з питань управління житловим фондом, віднесених його власником або уповноваженим ним органом до свого відання згідно зі статті 18 ЖК (наприклад, про визнання ордера недійсним, надання, бронювання або обмін жилого приміщення, визнання права на жиле приміщення крім випадків, коли в ньому проживають інші члени сім'ї наймача), належною стороною повинен бути відповідний орган чи власник житлового фонду.

Разом з цим, чинним законодавством не передбачено, що виключно підприємство, установа, організація як наймодавець може бути стороною у спорах, що виникають з договорів найму жилого приміщення.

Закон України від 04 вересня 2008 року № 500-VI«Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей.

Частиною другою статті 25 цього Закону передбачено, що громадяни, які вважають, що їх житлові права чи житлові права членів їх сімей порушені, мають право для вирішення спорів звертатися безпосередньо до суду.

Позивач, вважаючи своє право порушеним, через тривале непроживання наймача ОСОБА_5 (батька позивача) у спірному жилому приміщенні звернулась до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням. При цьому вона зазначала, що через відсутність відповідача за адресою реєстрації протягом тривалого часу без поважних причин вона не може отримати згоди на його приватизацію, також зауважувала, що плату за користування жилим приміщенням, яке перебуває у користуванні сторін вона несе особисто.

Верховний Суд, аналізуючи зміст статей 71, 72 ЖК Української РСР, Закону України від 04 вересня 2008 року № 500-VI «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» вважає, що член сім'ї наймача жилого приміщення у гуртожитку має право звертатись до суду з позовом до наймача цього приміщення про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у гуртожитку.

Разом з тим судова практика свідчить про те, що правом на звернення з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в гуртожитку, який належить до комунальної власності наділена міська рада, як власник майна, або житлово-експлуатаційна організація чи інше підприємство, організація як наймодавець (балансоутримувач).

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Колегія суддів вважає, що вирішення цього правового питання, з урахуванням наведеної вище правової позиції Верховного Суду України у подібних правовідносинах, містить виключну правову проблему для забезпечення передбачуваності судової практики, сталого розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.

При цьому однакове застосування закону забезпечує загальнообов'язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдине застосування законів поліпшує громадське прийняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.

Ухвалення протилежних і суперечливих судових рішень, особливо судами вищих інстанцій, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.

З урахуванням наведеного є підстави для передачі справи на розгляд Великій Палаті Верховного Суду згідно з частиною п'ятою статті 403 ЦПК України.

Керуючись статтями 402-404 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 524/7927/16 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Кременчуцька міська рада Полтавської області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Ухвала касаційного суду набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук
Судді:В. О. Кузнєцов
С. О. Погрібний
О. В. Ступак
Г. І. Усик