Справа № 145/453/15-ц
Провадження № 22-ц/772/1636/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції ОСОБА_1
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 рокуСправа № 145/453/15-цм. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О.С. (суддя доповідач), суддів: Ковальчука О.В., Берегового О.Ю.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О.М.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_3,

представник позивача адвокат ОСОБА_4,

відповідач ОСОБА_5,

представник відповідача адвокат ОСОБА_6,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Відділ у Тиврівському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, приватний нотаріус Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Тиврівського районного суду Вінницької області, ухвалене 22 травня 2017 року у складі судді Мазурчака А. Г. у м. Тиврові Вінницької області (повний текст рішення складено 01 червня 2018 року),

встановив:

30 березня 2015 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовною заявою до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування земельною ділянкою, згідно з якою просив встановити порядок користування земельною ділянкою у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, виділивши йому у користування 59/100 її частин, відповідно до його частки у будинковолодінні.

На обґрунтування позовних вимог посилався на те, що згідно з договором дарування від 08 червня 1999 року йому належить 2/3 частини жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33. Решта 1/3 частка будинку належить ОСОБА_5 Рішенням Тиврівського районного суду від 09 грудня 2010 року будинок та господарські будівлі і споруди було поділено між сторонами в натурі. Зокрема, ОСОБА_3 виділено відповідні приміщення в будинку та частину господарських будівель і споруд, що відповідає 59/100 ідеальним частинам будинковолодіння, однак, посилаючись на договір дарування від 22 вересня 2003 року, за яким мати сторін ОСОБА_8 цілу земельну ділянку подарувала ОСОБА_5, відповідач не допускає його до користування земельною ділянкою, необхідною для обслуговування його частин будинку та господарських будівель.

В травні 2015 року ОСОБА_3 змінив предмет і підставу позову, посилаючись на те, що договір дарування земельної ділянки, укладений 22 вересня 2003 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_5 підписано не ОСОБА_8, а іншою особою, просив: визнати цей договір дарування недійсним, визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, виданий на імя ОСОБА_5, визнати за ним право власності на 59/100 частин спірної земельної ділянки.

Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 17 січня 2017 року позовну заяву ОСОБА_3 в частині вимоги про визнання за ним права власності на 59/100 частин земельної ділянки, розташованої у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, залишено без розгляду.

В квітні 2017 року ОСОБА_3 подав уточнену позовну заяву до ОСОБА_5, за якою просив визнати недійсними:

-договір дарування земельної ділянки, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, серії ВАО № 280505 від 22 вересня 2003 року, укладений від імені ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5;

-державний акт серії ЯА № 397260 від 11 жовтня 2005 року на земельну ділянку, площею 0,0902 га, кадастровий номер :01:013:0016, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, виданий на імя ОСОБА_5;

-державний акт серії ЯА № 397269 від 11 жовтня 2005 року на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:013:0015, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, виданий на імя ОСОБА_5

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2018 року позов задоволено. Визнано недійсними:

-договір дарування земельної ділянки, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, серії ВАО № 280505 від 22 вересня 2003 року, укладений від імені ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5;

-державний акт серії ЯА № 397260 від 11 жовтня 2005 року на земельну ділянку, площею 0,0902 га, кадастровий номер :01:013:0016, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, виданий на імя ОСОБА_5;

-державний акт серії ЯА № 397269 від 11 жовтня 2005 року на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:013:0015, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, виданий на імя ОСОБА_5

Вирішено питання про судові витрати у справі.

Рішення мотивовано тим, що висновком судової почеркознавчої експертизи від 28 березня 2007 року та повторної судової почеркознавчої експертизи від 16 березня 2018 року встановлено, що у договорі дарування земельної ділянки, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, серії ВАО № 280505 від 22 вересня 2003 року, укладеному від імені ОСОБА_8 на користь ОСОБА_5 підпис виконано не ОСОБА_8, а іншою особою, а тому він підлягає визнанню недійсним в силу приписів частини третьої статті 203, статті 2015 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд помилково застосував до правовідносин, які виникли до 01 січня 2004 року норми ЦК України від 16 січня 2003 року, не застосував наслідків спливу строку позовної давності, не зясував яке саме право позивача порушено оспорюваним договором та державними актами, безпідставно не взяв до уваги показання нотаріуса про обставини підписання договору дарування ОСОБА_8, поклавши в основу рішення висновок почеркознавчої експертизи.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Частиною першою статті 351 ЦПК України, визначено, що судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до пунктів 8, 9 частини першої розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Отже, справа підлягає апеляційному розгляду Апеляційним судом Вінницької області, у межах територіальної юрисдикції якого перебуває Тиврівський районний суд Вінницької області.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Частини перша та друга статті 367 ЦПК України передбачають, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта цієї статті).

Судом встановлено, що 08 червня 1999 року ОСОБА_8 подарувала, а ОСОБА_3 прийняв у дар ? частку жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33 (Т. 2 а. с. 6).

Згідно з договором дарування, посвідченим 22 вересня 2003 року приватним нотаріусом Тиврівського районного нотаріального округу Вінницької області ОСОБА_7, ОСОБА_9 подарувала, а ОСОБА_5 прийняв у дар земельну ділянку, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, з цільовим призначенням: для обслуговування жилого будинку і господарських будівель 0,10 га та ведення особистого підсобного господарства 0,0902 га, що належала дарувателю на підставі державного акту на право власності на землю І-ВН № 013501, виданого на підставі рішення10-ї сесії 23-го скликання Гніванської міської ради Тиврівського району Вінницької області від 27 січня 2000 року (Т. 1 а. с. 25).

30листопада 2003 року ОСОБА_8 помела (Т. 2 а. с. 28).

11 жовтня 2005 року Гніванською міською радою Тиврівського району Вінницької області ОСОБА_5 видано державні акти на право власності: серії ЯА № 397260 на земельну ділянку, площею 0,0902 га, кадастровий номер :01:013:0016, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства та серії ЯА № 397269 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:013:0015, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовані у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33 (Т.1 а. с. 26, 27).

Рішенням Тиврівського районного суду Вінницької області від 09 грудня 2010 року, яке набрало законної сили 21 грудня 2010 року, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про поділ домоволодіння в натурі задоволено.

Поділено жилий будинок та господарські споруди у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33 по першому варіанту судової будівельно-технічної експертизи від 23 вересня 2008 року, визнано за ОСОБА_3 право власності на 59/100 дольових частин житлового будинку з господарськими спорудами, що складається із :

а) приміщення в житловому будинку «А»:

1-3 - кімната, площею 13,8 м кв., вартістю 8491 грн;

1-4 - кімната, площею 11,8 м.кв., вартістю 7260 грн;

1-5 кухня, площею 14,1 м.кв., вартістю 8675 грн;

1-6 - кімната, площею 11,2 м.кв., вартістю 6891 грн;

всього: 50,9 м.кв., вартістю 31317 ;

веранду -1 , площею 5,4 м.кв., вартістю 3454 грн;

«к» ґанок, вартістю 83 грн;

всього площею 56,3 м.кв., вартістю 34854 грн;

б) по господарських будівлях:

гараж «Б», вартістю 13046 грн;

сарай «Б-1», вартістю 3344 грн;

погріб «п/Б-1», вартістю 940 грн;

сарай «б», вартістю 836 грн;

літня кухня «Е», вартістю 3810 грн;

1/2 огорожі, вартістю 258 грн;

всього: вартістю 22234 грн.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 41/100 дольових частин житлового будинку з господарськими спорудами у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, що складається із :

а) приміщення в житловій прибудові «А1» :

1-2 - кімната, площею 9,4 м.кв., вартістю 5784 грн;

1-7 - кімната, площею 12 м.кв., вартістю 7383 грн;

всього: площею 21,4 м.кв., вартістю 13167 грн;

в тому числі: 1-1 - веранда, площею 8,2 м.кв., вартістю 6996 грн;

«к» - ґанок, вартістю 83 грн;

всього: площею 29,6 м.кв., вартістю 20246 грн;

б) по господарських будівлях:

сарай «Г», вартістю 6264 грн;

гараж «Д» , вартістю 8450 грн;

1/2 огорожі, вартістю 258 грн;

погріб «п/а», вартістю 4216 грн,

всього вартістю 19188 грн.

Зобовязано ОСОБА_3 закласти віконний проріз між приміщеннями 1-1 та 1-6 та закласти дверний проріз між приміщеннями 1-2 та 1-3.

Висновками судово-почеркознавчої експертизи Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 215 від 28 березня 2007 року (Т. 1 а. с. 40 46) та повторної судово-почеркознавчої експертизи Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (Т. 2 а. с. 75 82) встановлено, що підпис від імені ОСОБА_8 в примірнику договору дарування земельної ділянки, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, серії ВАО № 280505 від 22 вересня 2003 року виконано не ОСОБА_8, а іншою особою.

Згідно з частиною першою статті 5 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 року (ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності.

Цей кодекс набрав чинності з 01січня 2004 року (пункт 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Оскільки оспорюваний договір дарування було укладено 22 вересня 2003 року, то суд першої інстанції помилково застосував до цих правовідносин норми ЦК України, що згідно з часиною другою статті 376 ЦПК України є обовязковою підставою для скасування судового рішення в зазначеній частині та ухвалення нового рішення судом апеляційної інстанції.

Отже, вирішуючи питання щодо позовної вимоги про визнання зазначеного договору дарування недійсним апеляційний суд виходить із такого.

Частина перша статті 244 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК УРСР), чинного на час виникнення спірних правовідносин, встановлювала, що договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.

Згідно з частинами першою другою статті 44 ЦК УРСР угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у статті 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР та інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми повинні укладатись у письмовій формі.

Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Відповідно до частини першої статті 48 ЦК УРСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Таким чином, враховуючи те, що для договору дарування земельної ділянки закон передбачав обовязкову письмову форму, відсутність підпису дарувателя на ньому була підставою для визнання його недійсним.

Проте, пунктом 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання ним чинності.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право

якої порушено (позовна давність), встановлювався статтею 72 ЦК УРСР в три роки.

Відтак, оскільки встановлений статтею 72 ЦК УРСР трирічний строк предявлення позовної вимоги про визнання недійсним укладеного 22 вересня 2003 року не сплив до 01 січня 2004 року, то при вирішенні питання про застосування позовної давності за цією вимогою застосуванню підлягають правила Розділу V Книги першої ЦК України.

За змістом статтей 256, 258 ЦК України загальна позовна давність строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обовязку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого частиною третьою статті 12 ЦПК України, про обовязковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

До такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у справі № 6-2469цс16 від 16 листопада 2016 року.

Як видно з матеріалів справи про те, що договір дарування земельної ділянки підписано не ОСОБА_8, а іншою особою позивач довідався не пізніше ніж у 2007 році, коли розглядалась справа за його позовом до ОСОБА_5 про поділ домоволодіння, у якій була проведена судово-почеркознавча експертиза Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 215 від 28 березня 2007 року.

На аркушах справи 66 67 тому першого міститься заява ОСОБА_3 про поновлення строку позовної давності, за змістом якої він фактично просить суд застосувати позовну давність, посилаючись на поважність причин її пропущення виникнення у нього субєктивного права на звернення до суду з вимогою про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою з 30 квітня 2013 року часу набрання законної сили рішенням Тиврівського районного суду вінницької області про усунення перешкод у користуванні жилим будинком та господарськими спорудами.

Згідно з частиною пятою статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Отже, суд першої інстанції зобовязаний був у своєму рішенні застосувати позовну давність та надати оцінку поважності причин її пропущення, а оскільки рішення суду першої інстанції цього не містить, то апеляційний суд при вирішенні питання про застосування позовної давності виходить з наступного.

Наведені вище норми матеріального права, а також позиція Європейського суду з прав людини свідчить про те, що поважними причинами пропущення позовної давності можуть бути визнані причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали особі звернутися до суду з вимогою про захист свого права.

Оскільки відсутність судового рішення про усунення перешкод у користуванні жилим будинком та господарськими будівлями його співвласнику жодним чином не впливала на виникнення у позивача права звернутися до суду з вимогою про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, на якій це нерухоме майно розташоване, власником частки у якому він є ще з 1999 року, сам ОСОБА_3 у заяві про поновлення строку позовної давності визнав, що про порушення свого права оспорюваним договором довідався у 2007 році, а з позовом звернувся лише в березні 2015 року, то у позові в цій частині необхідно відмовити у звязку зі спливом позовної давності.

При цьому апеляційний суд зазначає, що стаття 267 ЦК України є нормою матеріального права, а тому питання про її застосування вирішується судом під час ухвалення рішення (пункт 4 частини першої статті 264 ЦПК України), відтак наявна у справі ухвала Тиврівського районного суду Вінницької області від 25 серпня 2015 року про поновлення ОСОБА_3 строку позовної давності правового значення не має.

Щодо вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними виданих 11 жовтня 2005 року ОСОБА_5 Гніванською міською радою Тиврівського району Вінницької області державних актів на право власності: серії ЯА № 397260 на земельну ділянку, площею 0,0902 га, кадастровий номер :01:013:0016, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства та серії ЯА № 397269 на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:013:0015, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташовані у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, апеляційний суд виходить із такого.

Згідно з частиною другою статті 30 Земельного кодексу Української РСР 1990 року N 561-XII, чинного на час набуття ОСОБА_3 права власності на ? частку жилого будинку з відповідною часткою господарських будівель за договором дарування від 08 червня 1999 року, при переході права власності громадян на жилий будинок і

господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при

переході права власності на частину будинку в разі неможливості

поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її

раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне

користування власників цих об'єктів.

Отже, набувши право на частку у будинку № 33 по вул. Пархоменка у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області ОСОБА_3 набув право на спільне з рештою співвласників цього будинку користування земельною ділянкою, на якій він був розташований, а тому законних підстав для видачі державних актів ОСОБА_5 на цілу земельну ділянку (для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель, а також ведення особистого селянського господарства) в 2005 році Гніванська міська рада Тиврівського району Вінницької підстав не мала.

При цьому ні виданий у 2000 році державний акт на імя померлої 30 листопада 2003 року ОСОБА_8, ні подальше укладення нею 22 вересня 2003 року договору дарування не позбавляють ОСОБА_3 права на користування цією ділянкою.

Оскільки суд першої інстанції в частині вимог про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки виходив лише із недійсності договору дарування, на підставі якого вони були видані, не застосувавши до спірних правовідносин норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, то і в цій частині рішення підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення.

Апеляційний суд також звертає увагу, що 22 травня 2015 року заявою про збільшення позовних вимог ОСОБА_3 змінив одночасно підстави та предмет позову, що не передбачено цивільним процесуальним законодавством, тобто подав новий позов без дотримання встановленого статтею 118 ЦПК України, у чинній на той момент редакції, порядку, а тому суд першої інстанції не мав підстав приймати таку заяву до розгляду і повинен був продовжити розгляд справи відповідно до позовної заяви у первинній її редакції.

При цьому саме встановлення порядку користування земельною ділянкою є способом захисту, який відповідає характеру порушеного права позивача на спільне користування земельною ділянкою, на якій розташоване нерухоме майно, право власності на частку у якому він набув.

Однак, оскільки суд першої інстанції обставини, якими позивач обґрунтовував ці вимоги не досліджував і, відповідно спір щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою не вирішував, то враховуючи встановлені статтею 367 ЦПК України межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, апеляційний суд не має повноважень усунути ці порушення норм процесуального права, допущені судом першої інстанції, що є додатковою підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду Вінницької області від 22 травня 2017 року скасувати.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати недійсними:

-державний акт серії ЯА № 397260 від 11 жовтня 2005 року на земельну ділянку, площею 0,0902 га, кадастровий номер :01:013:0016, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, виданий на імя ОСОБА_5;

-державний акт серії ЯА № 397269 від 11 жовтня 2005 року на земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер :01:013:0015, цільове призначення для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що розташована у м. Гнівані Тиврівського району Вінницької області по вул. Пархоменка, 33, виданий на імя ОСОБА_5.

У решті позову відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст постанови складено 27 вересня 2018 року)

Головуючий О.С. Панасюк

Судді: О.В. Ковальчук

ОСОБА_10