ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«20» листопада 2018 року

м. Харків

справа № 635/4892/17-ц

провадження № 22ц/818/153/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Бурлака І.В. (суддя-доповідач),

суддів - Кіся П.В., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря - Асавалюк О.О.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія»,

відповідачі - ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуОСОБА_2 на рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 червня 2018 року в складі судді Шинкарчука Я.А.,

в с т а н о в и в:

У серпні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення з квартири, який у подальшому уточнив.

Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником житлового приміщення - квартири АДРЕСА_1, на підставі іпотечного договору №1234 від 05 липня 2017 року.

Вказав, що у зазначеному житловому приміщенні постійно мешкають ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, які не є членами сім'ї власника, не перебувають з ним у трудових відносинах, не укладали з власником житла договору найму або оренди житла.

Зазначив, що спільне проживання позивача та відповідачів у вищевказаній квартирі неможливе. Оскільки проживання відповідачів у зазначеній квартирі перешкоджає йому як власнику у здійсненні його права користування та розпоряджання майном, просив усунути перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 51, шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1, яка належить на праві приватної власності Товариству з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія», стягнути з відповідачів судові витрати.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 червня 2018 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія» - задоволено, усунуто власнику - Товариству з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія» перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження власністю - квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 із квартири АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія» судовий збір у розмірі 1600,00 грн. в рівних частинах з кожного.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Вважав, що суд не надав належної оцінки доказам у справі, не врахував, що відповідачі з 1989 року мешкають у спірній квартирі на підставі ордеру, виданого виконавчим комітетом Харківської районної ради народних депутатів м. Харкова; що виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення неможливо, оскільки спірна квартира не була придбана за рахунок коштів, повернення яких забезпечено її іпотекою.

Ухвалою судді Апеляційного суду Харківської області від 24 вересня 2018 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів Кружиліної О.А., Бровченка І.О., Піддубного Р.М. справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні.

Відзивів на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Підпунктом 3 пункту 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. Такі апеляційні суди у відповідних апеляційних округах мають бути утворені та розпочати здійснювати правосуддя не пізніше трьох років з дня набрання чинності цим законом.

Згідно з пунктом 8 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набрав чинності 15 грудня 2017 року, до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до частини 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Указом Президента України «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» від 29 грудня 2017 року № 452/2017 постановлено ліквідувати Апеляційний суд Харківської області та утворено Харківський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Харківську область, з місцезнаходженням у місті Харкові.

На підставі Указу Президента України від 28 вересня 2018 року № 297/2018 судді, які здійснювали правосуддя в Апеляційному суді Харківської області переведені до новоутвореного Харківського апеляційного суду.

03 жовтня 2018 року повідомлення про початок роботи Харківського апеляційного суду оприлюднено в газеті «Голос України» № 185 (6940).

03 жовтня 2018 року справу передано до Харківського апеляційного суду.

05жовтня 2018 року за допомогою автоматизованого розподілу справ між суддями на суддю судової палати з розгляду цивільних справ Бурлака І.В. розподілено цивільну справу № 635/4892/17-ц (22ц/818/153/18) за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія» до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод у здійсненні права власності та виселення з квартири.

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з'явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, рішення суду - скасувати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в даному випадку не підлягають застосуванню положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та норми статті 109 ЖК УРСР.

Проте, з таким висновком суду погодитися не можна, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20 січня 1989 року виконавчим комітетом Харківської районної ради народних депутатів м. Харкова видано ОСОБА_1 та чотирьом членам її сім'ї - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на підставі рішення виконкому Харківської районної ради народних депутатів м. Харкова від 20 грудня 1998 року №940 ордер №373 на право зайняття квартири АДРЕСА_1.

Зазначена квартира у 2013 році приватизована ОСОБА_1

24 квітня 2014 року ОСОБА_6 надала ОСОБА_1 грошові кошти у користування у розмірі 199 680,00 грн., які зобов'язалась повернути до 24 травня 2014 року.

У забезпечення виконання своїх зобов'язань за цим договором 24 квітня 2014 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_6 в іпотеку нерухоме майно, а саме, належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_2.

22 червня 2017 року ОСОБА_6 за договором позики отримала від Товариства з обмеженою відповідальності «Хряпинський і Компанія» 156 000,00 грн., які зобов'язалась повернути до 10 липня 2017 року.

У забезпечення виконання своїх зобов'язань за цим договором 05 липня 2017 року ОСОБА_6 надала Товариству з обмеженою відповідальності «Хряпинський і Компанія» у іпотеку спірну квартиру.

З 16 серпня 2017 року власником спірної квартири є Товариство з обмеженою відповідальності «Хряпинський і Компанія».

Із акту обстеження квартири від 30 листопада 2017 року вбачається, що в спірній квартирі з 1989 року постійно проживають ОСОБА_1, 1959 року народження, ОСОБА_2, 1953 року народження, ОСОБА_3, 1979 року народження.

Згідно статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном.

У відповідності до статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, пункту 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права 1966 року ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (п.2 ст.29 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст.18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року).

Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (п.1 ст.8) гарантує кожній особі окрім інших прав, право поваги до її житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, з яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватись в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, втрата житла є найбільш крайнього формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2003 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п.50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 399-48/06, п.47).

При цьому, вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 12 червня 2008 року у справі «Власов проти Росії» (Vlasov v. Russia), заява № 78146/01, п.125).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner V. Austria), заява № 20082/02, п.56, ECHR 2009-...).

Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01 п.82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд має звернути особливу увагу процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner V. Austria п.60).

Згідно статей 317, 319, 321 ЦК України, власникові належать права володіння, користування розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до вимог частини першої статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для свого власного проживання, проживання членів своєї сім'ї та інших осіб.

У відповідності до статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

В силу пунктів 1, 8 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна та звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника.

Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на майно в особи, членами сім'ї якої вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Вказана правова позиція була висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року в справі № 6-158цс14.

Згідно статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки.

Зокрема, частиною першою цієї статті передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей.

Згідно із положенням частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Матеріали справи свідчать про те, що квартира, з якої позивач просив виселити відповідачів, не придбана за рахунок коштів, отриманих за договором позики у ОСОБА_6 Право власності на цю квартиру набула ОСОБА_1 шляхом приватизації 14 квітня 2013 року.

Починаючи з 24 квітня 2014 року спірна квартира знаходиться в іпотеці і при вирішенні питання щодо виселення мешканців із спірної квартири на неї розповсюджуються вимоги частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР.

Так, відповідно до вимог частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбано громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечено іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом вказаних норм особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбано не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, а за інших обставин.

При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надано особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року № 61-688св17, 14 березня 2018 року № 61-2816св18, 30 травня 2018 року № 61-401св17.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, застосувавши положення статті 391 ЦК України, не врахував характер спірних правовідносин, які виникли за договором іпотеки житлового будинку.

До спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Закону України «Про іпотеку», оскільки хоча питання про звернення стягнення на предмет іпотеки не є предметом розгляду в даній справі, правовий статус квартири, як предмета іпотеки, не змінився.

За таких обставин до вирішення спору про виселення відповідачів підлягають застосуванню положення статті 40 Закону України «Про іпотеку» та норми статті 109 ЖК УРСР.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не визначився з характером правовідносин, що виникли між сторонами, невірно застосував закон, що їх регулює, неповно досліджено обставини справи, не надано правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, зокрема, не враховано, що особам, яких виселяють із жилого будинку (квартири), що є предметом іпотеки у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо нерухоме майно було придбане не за рахунок кредитних коштів, надається інше постійне житло, яке зазначається у рішенні суду.

Проте, доказів надання відповідачам іншого постійного житла суд першої інстанції не дослідив, ухвалене ним рішення не містить висновків щодо виконання вимог частини другої статті 109 ЖК Української РСР.

Враховуючи, що судове рішення не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України, воно підлягає скасуванню з відмовою Товариству з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія» в задоволенні позову.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, розподіл судових витрат не здійснювався.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.375, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргуОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 01 червня 2018 року - скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким в задоволенні позову Товариству з обмеженою відповідальністю «Хряпинський і Компанія» - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий І.В.Бурлака

Судді П.В.Кісь

Н.П.Пилипчук

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018 року.