Дата документу 22.11.2018 Справа № 336/2952/18
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний номер 336/2952/18 Головуючий у 1 інстанції Дацюк О.І.
Номер провадження 22-ц/807/526/18 Суддя-доповідач Воробйова І.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі:

Головуючого: Воробйової І.А.,

Суддів: Бєлки В.Ю.,

Онищенка Е.А.

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Шевченківський районний суд м.Запоріжжя від 12 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа без самостійних вимог на предмет спору: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5, в якому просить визнати ОСОБА_4 та ОСОБА_5 такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 05.06.2018 року позовну заяву залишено без руху у зв'язку з невідповідністю вимогам ст. 175 ЦПК України.

Ухвалою Шевченківський районний суд м.Запоріжжя від 12 липня 2018 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто заявнику.

Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду ОСОБА_3, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За положенням ч.2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п. 14 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Зважаючи на вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без виклику сторін.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

В силу вимог ст. 367 ч. 1 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_3, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ч.3 ст. 185 ЦПК України позивач недоліки позовної заяви не усунув, ухвалу суду про залишення позовної заяви без руху не виконав.

Проте, такі висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на законі, а тому з ними не можна погодитися.

Залишаючи позовну заяву ОСОБА_3 без руху, суд першої інстанції виходив з того, що позовна заява не відповідає вимогам ст.. 175 ЦПК України, в якій мають міститись зазначення доказів, що підтверджують вказані позивачем обставини;зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності);зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов'язковий досудовий порядок урегулювання спору;відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Також позивачеві вказувалось про необхідність уточнити позовні вимоги, вказавши, що він просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування повністю квартирою чи певним жилим приміщенням у цій квартирі.

Проте, висновки суду першої інстанції про невідповідність позовної заяви вимогам ст.175 ППК України є безпідставними.

Як вбачається із тексту позовної заяви від 29 травня 2018р., за формою і змістом вона відповідає вимогам ст. 175 ЦПК України, позовна заява містить обґрунтування позовних вимог, перелік письмових доказів.

Посилання суду на те, що позивачем не надано доказів, що підтверджують обставини, на яких грунтуються його позовні вимоги не є підставою для повернення позовної заяви.

За змістом ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст.43, 175, 264 ЦПК України визначати предмет та підстави позову є виключним правом позивача і суд не може їх змінити без згоди позивача.

Отже, у разі порушення цивільного права відповідно до ст.ст. 4, 13, 43 ЦПК України саме позивач має право визначати осіб, з якими у нього виник спір, і обирати той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу, а перевірка відповідності цього способу наявному порушенню є обов'язком суду.

Питання про належність і допустимість доказів, їх оцінку, суд має вирішувати у відповідності з вимогами ст. 89 ЦПК України, а не на стадії відкриття провадження у справі. Позивач додав до заяви докази, які вважав за потрібне надати суду; якщо ж вони не підтверджують позовні вимоги, то це є підставою для відмови у задоволенні позову.

Крім того, згідно роз'яснень, викладених в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справи у суді першої інстанції", подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Відповідно до ст.1 "Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод" Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І Конвенції.

В силу ст.13 розділу І Конвенції чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами цієї статті є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Так, у справі Delcourt v. Belgium, Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало б меті та призначенню цього положення.

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Виходячи з вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що суд порушив право позивача на доступ до правосуддя, закріплене в статті 6 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, та порушив порядок, встановлений процесуальним законодавством для прийняття заяви та передчасно повернув позовну заяву.

За вказаних обставин оскаржувану ухвалу не можна визнати такою, що постановлена з дотриманням норм процесуального права, а тому на підставі ст. 379 ЦПК України вона підлягає скасуванню з направленням до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Ухвалу Шевченківський районний суд м. Запоріжжя від 12 липня 2018 року у даній справі скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:

Судді: