Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 295/12540/16-ц

провадження № 61-21979св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Товянської О. В., Гансецької І. А., Талько О. Б.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5 про встановлення порядку користування квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 відповідно до рішення Богунського райсуду міста Житомира від 26 грудня 2011 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 грудня 2012 року. Тривалий час позивачка не користується вказаною квартирою з вини відповідача. Вважає, що вона має право на частину вказаної квартири.

ОСОБА_4 просила суд встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 - виділити їй житлову площу квартири, що відповідає розміру її власності - кімнату площею 15,9 кв. м, встановити порядок користування кухнею, вбиральнею, ванною, коридором, коморою, балконом, терасою, лоджією як загальними приміщеннями квартири та поділити особисті рахунки спірною квартири на неї та відповідача.

Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 08 грудня 2016 року позовні вимоги задоволено.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_4 житлову площу квартири, що відповідає poзмipy її власності - кімнату площею 15,9 кв. м.

Встановлено порядок користування ОСОБА_4 іншими приміщеннями квартири як загальними, а саме: кухнею, вбиральнею, ванною, коридором, коморою, балконом, терасою, лоджією.

Поділено особисті рахунки квартири АДРЕСА_1, відповідно до виділених площ на ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Рішенням апеляційного суду Житомирської області від 08 лютого 2017 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задоволено частково.

Рішення Богунського районного суду міста Житомира від 08 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково.

Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1.

Виділено ОСОБА_4 житлову кімнату площею 15,9 кв.м із балконом.

ОСОБА_5 виділено кімнати площею 9,8 кв.м та 11,9 кв.м із лоджією.

Кухню, вбиральню, ванну кімнату, коридор і комору залишено у спільному користуванні сторін.

У задоволенні решти позоних вимог відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 551,20 грн судового збору.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції, вирішуючи справу, не вирішив питання про порядок користування спірним житловим приміщенням іншим співвласником. Тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із виділенням ОСОБА_4 та ОСОБА_5 житлові кімнати із залишенням окремих житлових приміщень в спільному користуванні сторін.

20 лютого 2017 року ОСОБА_5 через засоби поштового зв?язку подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 лютого 2017 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, мотивуючи свої вимоги неправильним застосуванням судом норм матеріального та порушенням норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не надав оцінки заочному рішенню Богунського районного суду міста Житомира від 21 листопада 2014 року у справі № 295/15166/14-ц, яким встановлено, що ОСОБА_4 з власної ініціативи не проживає у спірній квартирі понад рік, та позбавлена права користування спірною квартирою. А тому позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а аргументи касаційної скарги висновків суде апеляційної інстанції не спростовують.

За змістом частини третьої статті 61 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи в суді апеляційної інстанції) обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі судових рішень Богунського районного суду міста Житомира від 26 грудня 2011 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 грудня 2012 року, які є чинними і набрали законної сили. Цими рішеннями спірна квартира визнана спільною сумісною власністю сторін по ? частині за кожним.

Згідно зі статтею 179 ЖК Україснкьої РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пункту 10 «Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями» мешканці квартири, в якій проживає два і більше співвласники, наймачі (орендарі) мають рівні права на користування підсобними приміщеннями і обладнанням.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Суд апеляційної інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що відповідач порушує право позивача,шляхом позбавлення можливості користуватися належною їй на праві власності частиною квартири і місцями загального користування в ній. Тому дійшов обґрунтованого висновку про встановлення порядку користування спірної квартирою, шляхом виділення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 відповідні житлові кімнати із залишенням кухні, вбиральні, ванної кімнати, коридору та комори у спільному користуванні.

Доводи заявника про те, що ОСОБА_4 позбавлена права користування спірною квартирою, оскільки понад рік позивачка з власної ініціативи не проживає у спірній квартирі, що встановлено заочним рішеням Богунського районного суду міста Житомира від 21 листопада 2014 року у справі № 295/15166/14-ц є безпідставними з таких підстав.

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як встановлено вище, сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 на підставі судового рішення Богунського районного суду міста Житомира від 26 грудня 2011 року та рішення апеляційного суду Житомирської області від 25 грудня 2012 року, які є чинними і набрали законної сили. Цими рішеннями спірна квартира визнана спільною сумісною власністю сторін по ? частині за кожним.

Системний аналіз вказаних рішень у призмі статті 41 Конституції України та частини першої статті 319 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що ОСОБА_4 має право на ? частину спірної квартири, що виділена їй судовими рішеннями. Право якої є непорушним та гарантується Конституцією України.

Заочним рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 21 листопада 2014 року у справі № 295/15166/14-ц ОСОБА_4 позбавлена права користування спірною квартирою. ОСОБА_4 не позбавлена права власності ? частини спірної квартири, що встановлено рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 26 грудня 2011 року та рішенням апеляційного суду Житомирської області від 25 грудня 2012 року, які є чинними і набрали законної сили.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду апеляційної інстанції, яким у повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 лютого 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Житомирської області від 08 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська