Ухвала

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 182/798/18

провадження № 61-46692ск18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року у складі колегії суддів: Зубакової В. П., Барильської А. П., Бондар Я. М.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2018 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом доОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та просила визнати за нею право власності на: житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1; нежитлову будівлю по АДРЕСА_2; грошові кошти в розмірі 54 368 доларів США та 4 300 грн; ланцюжок золотий з хрестиком вагою 100 г; автомобіль «NISSAN X-TRAIL»,реєстраційний номерНОМЕР_1.

03 травня 2018 року ОСОБА_4 подала до суду заяву про забезпечення позову, в якій просила накласти арешт на вищевказане майно, а також зобов'язати ОСОБА_5 передати їй на зберігання автомобіль, грошові кошти та ланцюжок з хрестиком. Заява мотивована тим, що невжиття заходів забезпечення позову в майбутньому може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, оскільки вказане майно може бути відчужене на користь інших осіб.

Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року у складі судді Багрової А. Г. заяву про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1; на нежитлову будівлю по АДРЕСА_2; на автомобіль «NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номер НОМЕР_1; на грошові кошти в розмірі 54 368 доларів США та 4 300 грн; на ланцюжок золотий з хрестиком вагою 100 г, що належали померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 та перебувають в користуванні ОСОБА_5 У задоволенні решти вимог відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_7 задоволено частково. Ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 квітня 2018 року (03 травня 2018 року) в частині накладення арешту на житловий будинок, нежитлову будівлю та автомобіль скасовано і постановлено в цій частині нову ухвалу про часткове задоволення вимог. Заборонено ОСОБА_5 відчужувати житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1,нежитлову будівлю по АДРЕСА_2 та автомобіль «NISSAN X-TRAIL», реєстраційний номер НОМЕР_1. В решті ухвалу місцевого суду залишено без змін.

У жовтні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року, в якій просила скасувати оскаржуване судове рішення, посилаючись на порушення цим судом норм процесуального права, і ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5 у задоволенні апеляційної скарги на ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року.

Касаційна скарга ОСОБА_4 мотивована тим, що в апеляційній скарзі ОСОБА_5 просила лише скасувати ухвалу місцевого суду, а суд апеляційної інстанції, крім цього, ухвалив нове рішення, у зв'язку з чим вийшов за межі доводів скарги. На думку апеляційного суду, накладення арешту порушує права відповідача на вільне користування рухомим та нерухомим майном, тому достатнім для забезпечення позову є заборона відчуження цього майна. Однак арешт майна і полягає у накладенні заборони на право розпоряджатися (відчужувати) майном. Крім цього, Апеляційним судом Дніпропетровської області було скасовано не ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року, а неіснуючу ухвалу від 16 квітня 2018 року.

У відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з таких підстав.

Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд в порядку, передбаченому частинами четвертою, п'ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з пунктом 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред'явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 4 постанови від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з'ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Скасовуючи ухвалу місцевого суду в частині накладення арешту на житловий будинок, нежитлову будівлю та автомобіль і постановляючи в цій частині нову ухвалу про заборону відчужувати вказане майно, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що такий вид забезпечення позову у повній мірі забезпечить виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог та не призведе до порушення прав ОСОБА_5 на користування майном.

Доводи касаційної скарги про те, що в апеляційній скарзі ОСОБА_5 просила лише скасувати ухвалу, а апеляційний суд, крім цього, ухвалив нове рішення, у зв'язку з чим вийшов за межі доводів скарги, не заслуговують на увагу, оскільки за змістом пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Зазначення апеляційним судом в резолютивній частині постанови про скасування ухвали місцевого суду від 16 квітня 2018 року не є підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки із змісту постанови вбачається, що суд переглядав в апеляційному порядку саме ухвалу Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 03 травня 2018 року. Крім цього, вказана описка може бути усунена шляхом постановлення ухвали про її виправлення.

Посилання заявника на те, що накладення арешту не порушуватиме права відповідача на вільне користування майном, оскільки арешт майна полягає у накладенні заборони на право розпоряджатися (відчужувати) майном, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Стаття 55 Закону України «Про виконавче провадження», якою регулюються питання застосування арешту, має назву «Арешт та вилучення майна боржника». Аналіз змісту вказаної статті дає підстави стверджувати, що арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: накладення арешту на майно та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. З аналізу цієї статті також випливає, що арешт може стосуватися як заборони розпоряджатися майном, так і заборони користуватися ним. Таким чином, Закон України «Про виконавче провадження» розмежовує такі процесуальні дії, як накладення арешту на майно і оголошення заборони на його відчуження, а також проведення опису і арешту майна. Відтак при застосуванні такого виду (способу) забезпечення позову, як накладення арешту на майно (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України) потрібно конкретизувати його дію: чи то опис, вилучення і передача на зберігання іншій особі, чи то заборона на відчуження.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Отже, застосування апеляційним судом арешту майна у вигляді заборони на його відчуження не порушуватиме прав сторін та у повній мірі забезпечить виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Інші наведені у касаційні скарзі доводи були предметом розгляду апеляційного суду та їм надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду як касаційного суду процедура, яка застосовується у Верховному Суді, може бути більш формальною (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1996 року у справі «Леваж Престейшинз Сервісиз проти Франції», пункти 37, 38рішення ЄСПЛ від 19 грудня 1997 року у справі «БруаллаГомесде ла Торре проти Іспанії»).

Із змісту касаційної скарги, оскаржуваного судового рішення та доданих до скарги матеріалів убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судового рішення.

Згідно з частиною п'ятою статті 394 ЦПК України у разі якщо суддя-доповідач дійде висновку, що подана касаційна скарга є необґрунтованою, вирішення питання про відкриття провадження здійснюється постійною колегією суддів, до складу якої входить суддя-доповідач. Якщо жоден суддя із складу колегії не дійде висновку про необхідність відкриття касаційного провадження через необґрунтованість скарги, колегія суддів постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження.

Керуючись пунктом 2 частини четвертої, частиною п'ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 вересня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов