Справа № 299/475/18
П О С Т А Н О В А

Іменем України

19 листопада 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Терпай С.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Виноградівського районного суду від 06 червня 2018 року (у складі судді Трагнюк В.Р.) за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про визнання недійсним кредитного договору, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом у лютому 2018 р.

Просила визнати недійсним із моменту укладення договір відновлюваної кредитної лінії №51 від 27 березня 2008 р., укладений між нею і ПАТ «Державний ощадний банк України».

На обґрунтування позовних вимог указала, що 27 березня 2008 р. між нею і ПАТ «Державний ощадний банк України» (надалі - Банк) було укладено оспорюваний договір, згідно з умовами якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у розмірі 21 000 євро з кінцевим терміном повернення - 27.03.2018 р., і сплатою 12 відсотків річних за користування кредитом.

Однак, при підписанні вказаного договору Банк не надав позичальнику інформацію про наслідки укладення указаного договору, в тому числі щодо ціни такого. Спірний кредитний договір не відповідав чинним на момент його укладення вимогам закону, оскільки під час його укладення позивач не мав реальної змоги надати дійсну оцінку його положенням і наслідкам укладенням такого.

Кредитний договір не відповідає вимогам ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів», а тому за цих обставин вважає можливим захистити свої порушені права в судовому порядку.

Рішенням Виноградівського районного суду від 06 червня 2018 р. у задоволені позову відмолено.

ОСОБА_2 просить скасувати це рішення із підстав неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-позивач був повідомлений лише про ту інформацію, яка вказана в договорі. Інформація, яка є обов'язковою для повідомлення, не була доведена позичальнику, що призвело до введення його в оману;

-умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на шкоду споживача;

-Банком не було доведено належними та допустимими доказами, що позичальник була ознайомлена з умовами кредитування;

-Банк не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Банк просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до необґрунтованості вимог і доводів апеляційної скарги та законності рішення суду першої інстанції.

Апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, із таких мотивів.

Суд виходив із необґрунтованості, безпідставності та недоведеності позовних вимог.

Апеляційний суд погоджується із таким висновком через додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Установлено, що 27 березня 2008 р. між Банком і ОСОБА_2 було укладено договір відновлюваної кредитної лінії № 51 (а.с.5-9), відповідно до умов якого Банк зобов'язався надавати позичальнику на умовах цього договору грошові кошти в сумі 21 000 євро, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитом у розмір 12% річних, комісійні винагороди та інші платежі в порядку, на умовах і в строки, визначені договором. Кредит надавався на споживчі цілі, окремими частинами (траншами) за відновлюваною кредитною лінією, у період до 27 березня 2010 р. Остаточним терміном повернення кредиту було встановлено 27 березня 2018 р.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст.638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з положеннями ч.ч.1-3 ст. 639 ЦК України (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з вимогами ст.ст. 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Пунктом 3.4. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. №168 (надалі - Правила), встановлено, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити, зокрема, вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках.

Як видно з матеріалів справи, між позивачем і Банком було укладено кредитний договір, що не оспорюється сторонами.

Разом із укладення кредитного договору позивач була ознайомлена із сукупною вартістю споживчого кредиту та реальною відсотковою ставкою станом на 26 березня 2008 р. (а.с.10-12), що підтверджується підписом позичальника на відповідному документі (додаток №1). Також позивач була проінформована про вид та предмет супутніх послуг та обґрунтування їх вартості (додаток № 2), на якому міститься підпис позичальника (а.с.13). Підписавши додаток № 3 до кредитного договору, позичальник була ознайомлена з послугами, які надає Банк при кредитуванні клієнтів (а.с.14).

До відзиву на позовну заяву, Банком було надано кредитну заявку заповнену ОСОБА_2 (а.с.29-31). Також Банк проінформував позичальника про умови кредитування (а.с.32).

По своїй суті доводи апеляційної скарги зводяться до умов недійсності правочину, зокрема:

-позивач був повідомлений лише про ту інформацію, яка вказана в договорі, а інформація, яка є обов'язковою для повідомлення, не була доведена позичальнику, що призвело до введення його в оману;

-Банком не було доведено належними та допустимими доказами, що позичальник була ознайомлена з умовами кредитування;

-Банк не повідомив позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту.

Однак, усі ці доводи суперечать фактичним обставинам справи та письмовим доказам.

Під час підписання кредитної заявки, кредитного договору та всіх додатків до нього, в яких відображено сукупну вартість споживчого кредиту та реальну відсоткову ставку, вид і предмет супутніх послуг, обґрунтування їх вартості та послуги, які надає Банк при кредитування клієнтів, у позичальника не виникало жодних заперечень і зауважень щодо підписаних документів.

Належить відмітити, що основною підставою для визнання недійсним кредитного договору в порядку, передбаченому Законом України «Про захист прав споживачів», є необізнаність позичальника про умови кредитування, зокрема про орієнтовний розрахунок сукупної вартості кредиту та умов кредитного договору саме перед підписанням такого договору, однак у спірних правовідносинах такого встановлено не було. Натомість, підтверджено належними та допустимим доказами про обізнаність позичальника про всі істотні умови кредитного договору, у зв'язку з чим вимоги позивача про визнання кредитного договору недійсним не мають ніякого фактичного та правого підґрунтя.

Довід апеляційної скарги про те, що інформація, яка є обов'язковою для повідомлення, не була доведена позичальнику, що призвело до введення його в оману та істотного дисбалансу сторін на шкоду споживача, не заслуговує на увагу, оскільки по своїй суті є декларативним і бездоказовим.

Отже, як видно з матеріалів справи, укладений кредитний договір повністю відповідає вимогам ч.ч.1,2 ст.ст.11,18 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач була ознайомлена із орієнтовною сукупною вартістю кредиту з урахуванням процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту. Підпис позивача під цими документами свідчить про те, що позичальник як споживач фінансових послуг був належним чином проінформований про всі детальні умови кредитного договору та його сукупну вартість із указівкою усіх обов'язкових умов, а отже - Банком під час укладення із позивачем кредитного договору були дотримані всі норми Закону України «Про захист прав споживачів».

Отже, за наслідками розгляду апеляційної скарги та згідно з положеннями ст. 376 ЦПК суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, оскільки вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для скасування оскарженого рішення суду першої інстанції як бездоказові, обґрунтовані припущеннями, суперечні обставинам справи, письмовим доказам і нормам матеріального права, що підлягають застосування до спірних правовідносин.

Керуючисьст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення. 2.Рішення Виноградівського районного суду від 06 червня 2018 року залишити без змін. 3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 4.Повне судове рішення складено 28 листопада 2018 року.

Судді: