АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 552/4131/17 Номер провадження 22-ц/786/2081/18Головуючий у 1-й інстанції Самсонова О. А. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого : Обідіної О.І.

Суддів : Гальонкіна С.А., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Кальник А.М.

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 5 липня 2018 року в складі судді Самсонової О.А. по справі за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права на частину майна,

В С Т А Н О В И Л А :

В липні 2017 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільно придбаного майна за час шлюбу, який ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 05.07.2018 року залишено без розгляду в звязку з повторною неявкою позивача.

В жовтні 2017 року з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права на частину майна звернувся ОСОБА_2, в якій просив :

- встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 однією сімєю, ведення спільного побуту, бюджету та господарства без реєстрації шлюбу з червня 2005 року до 15.12.2007 року,

- визнати обєктом права спільної сумісної власності сторін квартиру АДРЕСА_1 та ремонті роботи проведені в ній, грошові кошти перераховані протягом 2013-2017 років ОСОБА_3 в сумі 136903,42 грн. та інше майно, товари та послуги на загальну суму 174882,44 грн., набуте в період з часу з червня 2005 року до 27.06.2007 року,

- визнати за ОСОБА_2 право власності на ? частину квартиру АДРЕСА_1 та ? частину грошових коштів, перерахованих ним ОСОБА_3 протягом 2013-2017 років в сумі 68451,71 грн., стягнувши вказану суму коштів на його користь,

- стягнути з відповідача різницю вартості частини майна після його розподілу в сумі 85422,22 грн.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовані тим, що вони як подружжя з червня 2005 року по 15.12.2007 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу, який зареєстрували 15.12.2007 року. В звязку з подачею ОСОБА_3 позову про поділ спільно придбаного майна за час шлюбу, в нього виникла необхідність встановлення факту проживання сторін до укладенні шлюбу для забезпечення захисту його права на частину спільно набутого майна.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 5 липня 2018 рокузустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу ведення спільного господарства, побуту та бюджету, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права на частину майна задоволено частково.

Поділено спільне майно подружжя та виділено у власність ОСОБА_2 наступне майно:

стіл Vetro та чотири стільця вартістю 12400,00 грн.,

комод вартістю 4500,00 грн.,

шафу для одягу вартістю 3900,00 грн.,

диван ЛВС вартістю 8000,00 грн.,

каструлю з кришкою 20 см. вартістю 699,48 грн.,

фоторамку 21х30 см. вартістю 87,00 грн.,

швабру PVA вартістю 139,80 грн.,

гарнітуру SVEN вартістю 221,00 грн.,

йогуртницю «Оrion» вартістю 260 грн.,

пилосос Zelmer вартістю1624,00 грн.,

телевізор «ТCL» вартістю 4000,00 грн.,

телевізор LG вартістю 4000,00 грн.,

стіл компютерний вартістю 800,00 грн.,

праску Rowenta вартістю 484,00 грн.,

чайник «Хілтон» вартістю 200,00 грн.,

шуруповерт вартістю 348,00 грн.,

шліфувальну машинку вартістю 600,00 грн.,

ручну дриль вартістю 550,00 грн., а всього майна на загальну суму 42813,28 грн.

У власність ОСОБА_3виділено наступне майно:

кухонний кут вартістю 6000,00 грн.,

ліжко «Ларго» 200х160 вартістю 11400,00 грн.,

дві тумби приліжкові вартістю 1980,00 грн. кожна, загальною вартістю 3960,00 грн.,

матрац «Нептун» вартістю 2900,00 грн.,

лічильник ТЕ PolluCom EX15-0,6 вартістю 2160,00 грн.,

праску Philips GC4 вартістю 1189,75 грн.,

кришку СКО-82 вартістю 26,94 грн.,

каструлю 24 см. Char вартістю 794,49 грн.,

ківш 16 см. Charасte вартістю 579,48 грн.,

радіатор ЛРБ 001-10,1 вартістю 1512,00 грн.,

чайник електричний Philips вартістю 639,17 грн.,

замок Гардіан вартістю 543,12 грн.,

пральну машину LG вартістю 1952,00 грн.,

шафу-купе вартістю 4000,00 грн.,

бойлер вартістю 2722,00 грн.,

диван «Вояж» вартістю 3000,00 грн., а всього майна на загальну суму 43378,95 грн. В задоволенні решти зустрічних позовних вимог ОСОБА_2відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3на користь ОСОБА_2 428 грн. 13 коп. на відшкодування понесених судових витрат.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 3662,03 грн.

Частково задовольняючи зустрічні вимоги, суд виходив з доведеності факту придбання вказаного позивачем майна в період шлюбу, а відтак останнє має статус спільного сумісного майна подружжя, поділ якого здійснюється згідно до вимог ст. 70 СК України.

Відмовляючи в решті позовних вимог, суд першої інстанції вмотивував своє рішення не доведеністю факту проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу в розумінні положень ст. 3 СК України, шо виключає поділ вказаного позивачем майна як спільного сумісного майна, набутого до моменту реєстрації шлюбу.

Що стосується вимоги про визнання права власності на перераховані на картковий рахунок ОСОБА_3 коштів та відповідно стягнення їх ? частини, суд дійшов висновку, що останні не є накопиченням сімї, а були в свій час позивачем перераховані для забезпечення та утримання своєї сімї та фактично ними спожиті, про що свідчить значна кількість придбаних в цей період предметів та побутової техніки.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Зокрема вказує, що суд безпідставно не взяв до уваги покази свідків, які доводили факт спільного проживання з ОСОБА_3 та ведення ними спільного побуту та бюджету. Невірна оцінка зібраних по справі доказів, на думку апелянта призвела до помилкового вирішення спору в частині позовних вимог, в задоволенні яких було безпідставно відмовлено.

У своєму відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 прохає залишити судове рішення без змін, як постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, та ґрунтується на правильно встановлених обставинах та належній оцінці доказів.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) зареєстрували свій шлюб 15.12.2007 року, який розірвано рішенням Київського районного суду м. Полтави від 18.10.2017 року.

Від шлюбу сторони мають сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовим доказами, висновками експертів, показаннями свідків показаннями свідків

За змістом ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю утворюють особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Статтею 74 СК України (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними..

Відповідно до роз`яснень викладених у п. 20 Постанови пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Звертаючись до суду з зустрічним позовом, ОСОБА_2 просив встановити факт спільного проживання з ОСОБА_3 з червня 2005 року по час офіційної реєстрації шлюбу 15.12.2007 року, та відповідно поділити придбане за цей час майно як обєкт права спільної сумісної власності подружжя.

З метою доведення факту спільного проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 просив допитати в якості свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Надаючи правову оцінку показанням свідків, суд зазначив, що останні не містять даних про обставини, з якими положення ст.3 СК України повязує визначення поняття «сімя», оскільки їх свідчення носили загальний характер та не містили конкретної інформації про фактичні стосунки між сторонами, з яких би вбачалось ведення спільного бюджету, облаштування спільного побуту, наявність реальних взаємних прав та обовязків.

Разом з тим, сама відповідач ОСОБА_3 не заперечувала того факту, що дійсно на той період вона зустрічалась з позивачем, але їхнім взаємовідносинам не були притаманні ознаки сімї, створення якої вони лише планували на майбутнє.

Вірно визначившись з характером спірних правовідносин в цій частині, суд першої інстанції надав правильну правову оцінку показанням свідків, яка відповідає вимогам ст. 89 ЦПК України, на підставі чого дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність обставин, якими позивач вмотивовував свої вимоги про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Враховуючи відсутність доказів для встановлення факту спільного проживання сторін однією сімєю без реєстрації шлюбу, місцевий суд обґрунтовано відмовив в застосуванні положень ст. 74 СК України для поділу вказаного позивачем майна, яке було придбано до моменту реєстрації шлюбу, оскільки воно не відноситься до обєктів права спільної сумісної власності.

При цьому суд встановив, що кошти на придбання квартири в період з 19.09.2006 року по 05.06.2007 року в загальній сумі 147029,20 грн. вносилися від імені ОСОБА_4, а відповідач не надав доказів на підтвердження внесення саме ним будь-яких коштів для придбання спірної квартири, одночасно не надав належних та допустимих доказів того, що в нього були достатні фінансові можливості для здійснення такої оплати.

Разом з цим, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про визнання обєктом спільної сумісної власності проведених в спірній квартирі ремонтно-будівельних робіт та визнання за позивачем права на ? їх частину.

Вказані вимоги не ґрунтуються на законі, який в подібних випадках визначає належним способом захисту предявлення вимоги про відшкодування та компенсацію одній із сторін, понесених на проведення таких робіт коштів, що є вже іншим способом захисту в розумінні положень ст. 16 ЦК України.

Крім того, такими, що заслуговують на увагу є висновки суду першої інстанції про необґрунтованість вимог ОСОБА_2 в частині визнання перерахованих ним впродовж 2015-2017 р.р. коштів на картковий рахунок своєї дружини обєктом грошового накопичення, який підлягає поділу між подружжям.

Так, місцевим судом вірно визначено правову природу таких коштів як джерела існування сімї, за рахунок яких придбавались необхідні для побуту речі, продукти харчування та домашня техніка.

Апеляційна скарга не містить нових фактів чи доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Так, відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сімєю, оскільки вони зводяться до переоцінки самим апелянтом доказів у вигляді показань свідків, які, на його думку, як оціночні поняття були субєктивно сприйняті судом, з посиланням на такі терміни як «варіабельність» та «іманентний невичерпний характер».

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що судом залишились не вирішеними вимоги про розподіл вартості ремонтних робіт, визнання права на них та визнання права на квартиру, половину вартості якої становлять ремонтні роботи.

Всі зазначені вимоги судом були розглянуті та вмотивовано відхилені як необґрунтовані.

При цьому, колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу твердження апелянта про необхідність застосування судом при розгляді справи положень ст. 62 СК України, посиланням на яку ОСОБА_2 не обґрунтовував свої вимоги.

Так, за змістом наведеної норми, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Між тим, самостійно розпоряджаючись своїм правом на обрання підстав та предмета позову, ОСОБА_2 заявив вимогу про визнання спірного майна обєктом права спільної сумісної власності з інших правових підстав, як то з підстав, визначених ст. 74 СК України, натомість ст. 62 СК України визначає зовсім інші правові підстави, які не заявлялись позивачем.

За змістом ст.13 ЦПК України суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

В даному випадку, позивачем не заявлялась вимога про розподіл спірного майна з підстав, визначених положеннями ст. 62 СК України.

Посилання апелянта на незгоду з рішенням суду в частині відмови в розподіл іншої частини спільного майна, колегія суддів не бере до уваги з огляду на не підтвердження належними доказами придбання такого майна подружжям.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не вбачає підстав для зміни чи скасування рішення суду, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 5 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2018 року.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1