Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 720/1210/16-ц

провадження № 61-20098св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), ХоптиС. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Апеляційного суду Чернівецької області, у складі колегії суддів: Владичана А. І., Міцнея В. Ф., Лисака І. Н., від 24 січня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим будинком.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 13 вересня 1987 року між ним та ОСОБА_5 було зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу позивач переїхав в господарство батьків дружини по АДРЕСА_1, яке складається з житлового будинку, господарських будівель і споруд. У 1988 році з дозволу всіх членів господарства позивача зареєстровано у даному господарстві, яке станом на 15 квітня 1991 року відносилося до типу колгоспних дворів, членом якого він є по даний час. Як член колгоспного двору має право на частку у майні двору. Відповідачі є його колишньою тещею та рідною донькою. Після розлучення з дружиною постійно влаштовують скандали, ображають нецензурними словами. 14 червня 2016 року відповідачі зібрали всі його речі та не впустили до будинку, де він проживав останні 30 років, позивач іншого житла не має, а тому вимушений проживати у родичів. Посилається на те, що відповідачі незаконно позбавили його права користування житловим приміщенням, як члена колишнього колгоспного двору.

Із урахуванням зазначеного, позивач просив вселити його у житловий будинок по АДРЕСА_1. Зобов'язати відповідачів не чинити перешкоди у користуванні вказаним житловим будинком.

Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області, у складі судді Павлінчука С. С., від 01 грудня 2016 року позов ОСОБА_2 задоволено. Вселено ОСОБА_2 у житловий будинок у господарстві по АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_3, ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_2 перешкоди у користуванні господарством по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач як член колгоспного двору має право власності на частину господарства та має право проживати у спірному будинку.

Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено. Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено порушення його прав, як співвласника спірного будинку. Позивачем не доведено належними доказами, що він є членом сім'ї як колишнього, так і теперішнього власника житлового будинку, що виключає можливість його вселення у житловий будинок. Єдиним власником спірного будинку є відповідач ОСОБА_4, яка заперечує наявність у позивача права на проживання у належному їй будинку.

16 лютого 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року та залишити в силі рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 01 грудня 2016 року.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосуванням апеляційним судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Позивач посилається на те, що він спільно зі своєю сім'єю з жовтня 1987 року, після реєстрації шлюбу, проживає у спірному будинку, вселився у будинок, як член сім'ї. Судом апеляційної інстанції не встановлено, що позивач, як член сім'ї втратив право на проживання у спірному будинку. Апеляційним судом при вирішенні даного спору неправильно встановлено обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у зазначеній справі.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Пунктом 4 Перехідних положень ЦПК України передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 листопада 2018 року справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про вселення та усунення перешкод у користуванні житловим будинком призначено до судового розгляду.

Частинами першою та другою статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судами встановлено, що ОСОБА_2 з 12 травня 1988 року зареєстрований та проживав у домогосподарстві, яке відносилось до категорії колгоспного двору по АДРЕСА_1, що підтверджується довідкою Маршинецької сільської ради № 704 від 21 червня 2016 року (а. с. 5).

Відповідно до договору дарування, укладеного 10 грудня 2015 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідченого державним нотаріусом Новоселицької державної нотаріальної контори Чернівецької області Унгуряну В. А., реєстраційний номер 3000, ОСОБА_4 стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 (а. с. 62-64). Житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами належав дарувальнику на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 вересня 2010 року.

Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 10 грудня 2015 року (а. с. 65-66).

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.

Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї.

Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно положень статті 212 ЦПК України у редакції, яка була чинною на момент розгляду справи,жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Крім того, за правилами частини першої статті 57 ЦПК України у редакції, яка була чинною на момент розгляду справи, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, доводи сторін спору, обґрунтовано виходив із відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог позивача з підстав, заявлених останнім.

Суди встановили, що позивач вселився у спірний будинок 12 травня 1988 року, як член сім'ї. Власником будинку на підставі договору-дарування від 10 грудня 2015 року стала відповідач ОСОБА_4, право власності якої не оспорено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, апеляційний суд, враховуючи ту обставину, що новий власник будинку заперечує проти проживання у ньому позивача, а позивач не довів, що він є співвласником спірного будинку, згоди нового власника на проживання у будинку не отримав, дійшов правильного висновку про відсутність підстав для вселення позивача до житлового будинку АДРЕСА_1

Право користуватися житлом у членів сім'ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім'ї якої вони є (за згодою якої вселились і проживали), сама має право власності на житло .

Таким чином, право позивача на користування спірним житловим будинком припинилося із зміною власника будинку. Новий власник житлового будинку вправі користуватись і розпоряджатися на власний розсуд належним йому майном в силу положень закону, який захищає право власності. Суд не має підстав для втручання у право власності нового власника, який заперечує проти проживання у житловому будинку члена сім'ї колишнього власника (хоча він і є його родичем).

Із урахуванням встановлених у справі обставин, яким надано належну оцінку апеляційним судом, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду, оскільки апеляційний суд правильно застосував до даних правовідносин норми матеріального права та дійшов обґрунтованого і справедливого за даних обставин справи висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що оскаржене судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цього висновку не спростовують.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 24 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді О. В. Білоконь
Б. І. Гулько
Є. В. Синельников
С. Ф. Хопта