КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1049/2018
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/17491/17

22 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Левенця Б.Б.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Волошину В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Колдіної О.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання правочинів недійсними, -

в с т а н о в и в:

30 серпня 2017 року ОСОБА_2 звернулася до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання правочинів недійсними.

На обґрунтування позовних вимог зазначала, що 02 лютого 2007 року між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-302/023/2007, відповідно до умов якого банк надав їй кредит в розмірі 50 000 доларів США на строк до 02 лютого 2027 року. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки №PCL-302/023/2007, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу БондарІ.М. за реєстровим №667, відповідно до умов якого, предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_1. Також, 07 червня 2007 року між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №CL 302/180/2007, відповідно до умов якого банк надав їй кредит в розмірі 32 500 швейцарських франків на строк до 07 червня 2013 року. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено договір застави автотранспортного засобу № PCL - 302/180/2007 від 07 червня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим № 5773, за яким в заставу було передано автомобіль MITSUBISHI Outlander 2,4 Sport, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_2, тип легковий. Крім того, 18 жовтня 2007 року між нею та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено кредитний договір № ML-302/354/2007, відповідно до умов якого банк надав кредит в розмірі 150000 швейцарських франків на строк до 18 жовтня 2020 року. В забезпечення виконання зобов'язань за даним кредитним договором між неюта Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено договір іпотеки №PCL-302/023/2007, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу БондарІ.М. за реєстровим №12678, відповідно до умов якого предметом іпотеки є квартира АДРЕСА_2.

12 листопада 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю. На підставі даного договору Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» продає Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких оформляється у Додатку 1 до цього Договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити винагороду. Цього ж дня, 12 листопада 2010 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено договір про відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №8893. На підставі даного договору Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» передає та відступає Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» сукупністьправ за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на заставлене майно.

Вказує на те, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договір відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року за своєю правовою природою є договорами факторингу. Відповідно до приписів чинного на час укладення оспорюваних правочинів законодавства, одним із суб'єктів правовідносин, які виникають на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові операції, які зареєстровані у Державному реєстрі фінансових установ та мають відповідну ліцензію. Поряд з цим, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» відповідної ліцензії на здійснення фінансової діяльності не має.

За наведених обставин вважає, що договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договір відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року суперечать вимогам ЦК України, Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а тому просила визнати дані договори недійсними в судовому порядку.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання правочинів недійсними, відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким її позов до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання правочинів недійсними задовольнити частково.

Визнати договір купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договір відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року в частині, що стосується кредитного договору від 02 лютого 2007 року №ML -302/023/2007, договору іпотеки №PCL - 302/023/2007, кредитного договору від 07 червня 2007 року №CL302/180/2007, договору застави автотранспортного засобу №PCL - 302/180/2007 від 07 червня 2007 року, кредитного договору №ML- 302/354/2007 від 18 жовтня 2007 року, договору іпотеки від 18 жовтня 2007 року №PCL - 302/354/2007 укладених між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», недійсними.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з'ясуванні всіх обставини справи, що призвело до неправильного вирішення спору по суті. Зазначає, що під час ухвалення оскаржуваного рішення поза увагою суду першої інстанції залишалось те що, обов'язковою умовою, визначеною чинним законодавством, для здійснення відступлення боргу, у разі якщо таке призводить до прямого або опосередкованого залучення фінансових активів від фізичних осіб, є отримання саме ліцензії на банківську діяльність, а не свідоцтва про реєстрацію фінансової установи.Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» ліцензій на банківську діяльність не отримувало. Отже, оспорювані правочини були укладені Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» за межами правоздатності такої особи.

Вказує на те, що зі змісту кредитних договорів вбачається, що Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» ОСОБА_2 кредити видавалися для придбання нерухомості та автомобілю, а тому такі кредитні договори, за визначенням ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», є споживчими. У зв'язку з чим до правовідносин, які виникли за оспорюваними правочинами, необхідно застосовувати норми міжнародного законодавства - Конвенцію УНІДРУА, яка не передбачає можливості укладення договору факторингу по відношенню до боргу фізичної особи за кредитом наданим на споживчі цілі. Оскільки під час укладення оспорюваних правочинів Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» не було дотримано положень Конвенції УНІДРУА, то наявні всі правові підстави для застосування положень ст.203 ЦК України та визнання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року недійсними в судовому порядку. Проте, судом 1-ї інстанції проігноровано дані положення міжнародного права.

Також, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд 1-ї інстанції прийшов до помилкового висновку про те, що оскільки позивач не є стороною правочинів, то його права не порушені. Вказує, що оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину на час розгляду справи судом, не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від нього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Указом Президента України від 29 грудня 2018 року №452/2017 про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, шляхом ліквідації Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області.

Відповідно до статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті &q?йн;Голос України&q?ом; повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року опубліковано в газеті «Голос України» №185 повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Київського апеляційного суду.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з&qunt;явилась про день та час слухання справи судом повідомлена у встановленому законом порядку 31 жовтня 2018 року, 20 листопада 2018 року на адресу апеляційного суду надійшло клопотання ОСОБА_2 про участь її у розгляді справи в режимі відеоконференції з Дніпровським апеляційним судом. У задоволенні вказаного клопотання колегія суддів відмовляє, так як відповідно до вимог ч.2 ст.212 ЦПК України, заяву про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду учасник справи подає не пізніше ніж за п&q? с;ять днів до судового засідання, копія заяви в той самий строк надсилається іншим учасникам справи. Вказані вимоги процесуального закону позивачкою не виконані, заяву подано за два дні до судового засідання, копія заяви іншим учасникам справи не надсилалась. З урахуванням зазначеного, колегія вважає можливим розгляд справи у відсутності позивачки.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та представник Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» в судове засідання також не з'явились, про день та час слухання справи судом повідомлялись у встановленому законом порядку, причину неявки суду не повідомили, а тому колегія суддів вважає можливим розгляд справи у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 02 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №ML-302/023/2007, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 50 000 дол. США на строк до 02 лютого 2027 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №ML-302/023/2007, 02 лютого 2007 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено договір іпотеки PCL - 302/023/2007, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №667. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_2 передано в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1.

07 червня 2007 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено кредитний договір №CL 302/180/2007, відповідно до умов якого банк надав кредит в розмірі 32 500 швейцарських франків на строк до 07 червня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №CL 302/180/2007, 07 червня 2007 року між ОСОБА_2 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено договір застави автотранспортного засобу №PCL - 302/180/2007, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №5773. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_2 в заставу банку було передано автомобіль MITSUBISHI Outlander 2,4 Sport, реєстраційний номер НОМЕР_1, 2007 року випуску, чорного кольору, кузов № НОМЕР_2, тип легковий.

18 жовтня 2007 року між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено кредитний договір ML- 302/354/2007, відповідно до умов якого банк надає позичальнику кредит у розмірі 150 000 швейцарських франків на строк до 18 жовтня 2020 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №ML- 302/354/2007, між ОСОБА_4 та Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», було укладено договір іпотеки PCL - 302/354/2007, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №12678. Відповідно до умов даного договору ОСОБА_2 передано в іпотеку банкуквартиру АДРЕСА_2.

Судом також встановлено, що 12 листопада 2010 року міжТовариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю.

Відповідно до умов даного договору кредитний портфель - це права вимоги до боржників (їх поручителів) щодо сплати загальної суми заборгованості боржників перед продавцем та кредитними договорами, яка включає суму основного боргу, проценти, нараховані на суму такого боргу, усі та будь-які штрафні санкції (у разі їх наявності).

Продавець продає (переуступає) покупцю права на кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори (перелік яких оформляється у Додатку 1 до цього договору), а покупець приймає такий кредитний портфель та зобов'язується сплатити винагороду. Продавець зобов'язаний передати окремими договорами права застави та/або договорами іпотеки, укладеними між продавцем та боржником для забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами. Передача таких договорів має бути оформлена відповідним договором про передачу прав на заставлене майно.

12 листопада 2010 року міжТовариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» та Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» було укладено договір відступлення права вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №8893.

Відповідно до умов даного договору Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» передало Товариству з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» сукупність прав, належних банку за договорами забезпечення, включаючи, але не обмежуючись, правом звертати стягнення на предмет іпотеки та предмет застави.

З матеріалів справи також вбачається, що заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2011 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» до ОСОБА_2, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитними договорами - задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитними договорами №ML-302/354/2007 від 18 жовтня 2007 року, №ML-302/023/2007 року від 02 лютого 2007 року, №CL- 302/180/2007 року від 07 червня 2007 року в розмірі 1843667,15 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1700 (одна тисяча сімсот) гривень та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 гривень, а всього 1 845 487,15 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 і ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», треті особи: приватний нотаріус Дніпропегровського міською нотаріального округу Бондар ІринаМихайлівна, Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ВдовінаЛіана Леонідівна, Приватне підприємство «Будівельстрой» про визнання недійсними правочинів, захист прав споживачів та стягнення моральної шкоди - відмовлено.

В подальшому, 23 грудня 2016 року ОСОБА_2 звернулася до Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг з листом про надання інформації стосовно Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна».

Листом від 04 січня 2017 року Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг повідомила позивача, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» набуло статусу фінансової установи та було внесено до Державного реєстру фінансових установ відповідно до розпорядження Держфінпослуг від 03 грудня 2009 №916, отримало свідоцтво серії ФК 241 та додаток до нього з правом надання фінансової послуги - факторинг. Товариство ліцензії на надання фінансових послуг у Нацкомфінпослуг не отримувало. Відповідно до розпорядження Нацкомфінпослуг від 20 серпня 2015 №2023 Товариство виключено з Державного реєстру фінансових установ та анульовано свідоцтво про реєстрацію фінансової установи та додаток до нього.

У зв'язку з чим, ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про визнання правочинів недійсними в судовому порядку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції виходив з того, що вкзані вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому правові підстави для їх задоволення відсутні.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду 1-ї інстанції зроблений на підставі повного таоб'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідає вимогам закону з огляду на наступне.

Частина 3 статті 6 ЦК України визначає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, проте не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Норму статті 6 ЦК України розкриває стаття 627 цього Кодексу, в якій зазначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України).

Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором.

Разом з тим розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні.

Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України).

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов'язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Зі змісту договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 рокувбачається, що у даних договорах встановлено всі істотні умови для таких видів договорів, відповідно до вимог чинного на той час законодавства та інших нормативно-правових актів. Підписуючи оспорювані договори, сторони дійшли згоди щодо укладання договорів на зазначених у них умовах, а відтак, з власної ініціативи визначили для себе правила подальшої поведінки.

Належних та допустимих доказів того, щоПублічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та/або Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» в момент підписання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року не було додержано вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України, матеріали справи не містять.

Враховуючи, що відповідачами під час укладання договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року були дотримані вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, їх воля була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договорами, колегія суддів приходить до висновку, що правових підстав для визнання в судовому порядку недійсними даних договорів, немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що оспорювані правочини були укладені Товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» за межами правоздатності вказаної юридичної особи, оскільки товариство ліцензії на банківську діяльність не отримувало, колегія суддів вважає необгрунтованими, з огляду на наступне.

За визначенням термінів, наведеним у пункті 1 частини першої статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну або декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів (пункт 5 частини першої статті 1 цього закону).

За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» факторинг є фінансовою послугою.

З матеріалів справи вбачається, що в період з 03 грудня 2009 року по 20 серпня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» мало статус фінансової установи, було внесено до Державного реєстру фінансових установ відповідно до розпорядження Держфінпослуг, та мало свідоцтво серії ФК 241 і додаток до нього з правом надання фінансової послуги - факторинг. У зв'язку з чим, суд 1-ї інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» права на укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року.

Крім того, за приписами Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ліцензія на банківську діяльність необхідна при укладенні з фізичною особою кредитного договору в іноземній валюті. З матеріалів справи чітко вбачається, що кредит в іноземній валюті позивачу надавався Публічним акціонерним товариством «ОТП Банк», який має відповідну ліцензію на банківську діяльність.

В даному випадку сторонами договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року є юридичні особи Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», а тому в силу вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» новий кредитор не зобов'язаний мати ліцензію на банківську діяльність на здійснення валютних операцій.

Доводи апеляційної скарги про необхідність застосування до спірних правовідносин положення Конвенції УНІДРУА, якою встановлено обмеження щодо відступлення права грошової вимоги по відношенню до боргу фізичної особи за кредитом наданим на споживчі цілі, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Так, відповідно до частини п'ятої статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», редакція якого діяла на момент укладення спірних договорів, фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону.

Пунктом 7 статті 28 вказаного закону встановлено, що Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції встановлює обмеження на суміщення надання певних видів фінансових послуг і не має права забороняти чи обмежувати надання передбачених законами фінансових послуг.

Нормами ЦК України та нормами наведеного вище закону не обмежено можливості укладення договорів факторингу по відношенню до боргу фізичної особи за кредитом наданим на споживчі цілі, та з урахуванням пріоритетності норм закону над підзаконним актом, а тому суд 1-ї інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» мало право на укладання договору факторингу по відношенню до боржників-фізичних осіб за кредитом наданим на споживчі цілі.

Крім того, надаючи належну правову оцінку доводам позивача, викладеним в позовній заяві, суд 1-ї інстанції правильно зазначив, що ні у підпункті «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05. 1988 року), на який посилається позивач, ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА, не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Крім того, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) (стаття 215 ЦК України).

Встановивши, що оспорювані договори відповідають вимогам, встановленим частиною п'ятою статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», положенням статей 512, 514, 1077, 1079 ЦК України, суд 1-ї інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання їх недійсним.

Доводи апеляціної скарги про неправильність висновків суду 1-ї інстанції про те, що права позивача внаслідок укладенння оспорбваних правочинів не порушені, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на таке.

За змістом статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У розумінні закону суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи скористатися заходами правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Крім того, за змістом процесуального законодавства захисту в цивільному суді підлягає не лише порушене суб'єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року поняття &q?пл;охоронюваний законом інтерес&q? з; слід розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних та колективних потреб, які не суперечать Конституції та законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Так, інтерес позивача має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного Рішення Конституційного Суду України.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, який одночасно становить спосіб захисту порушеного права, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу.

Позивачем є особа, яка подала позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. При цьому позивач самостійно визначає та обґрунтовує в позовній заяві, у чому саме полягає порушення його прав та інтересів, а суд перевіряє ці доводи і залежно від встановленого вирішує питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту.

Відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. Тобто сторонами в судовому процесі є суб'єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення.

Вирішуючи спір, суд надає об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначає, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Наведена позиція ґрунтується на тому, що під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною, внаслідок чого реально відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб'єкта, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

Відповідно до положень частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1- 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У розумінні наведених норм оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав.

Отже, суб'єкт, право якого порушено, може захистити його у конкретний спосіб, що передбачений законом або договором. Способи захисту порушеного права або охоронюваного законом інтересу, які передбачені законом (договором), спрямовані на відновлення прав та інтересів позивачів.

Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що ця норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони втілені у правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ наголосив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, передбачених національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, що його застосування не повинно бути ускладнено діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02).

Отже, ефективний засіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права.

З наявних в матеріалах справи доказів вбачається, що станом на момент укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року, ОСОБА_2 взяті на себе зобов'язання за кредитними договорам №ML-302/354/2007 від 18жовтня 2007 року, №ML-302/023/2007 року від 02 лютого 2007 року, №CL- 302/180/2007 року від 07червня 2007 рокуналежним чином не виконувала, платежів в порядку та в розмірах, що визначені договорами, в рахунок погашення кредиту на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» регулярно не здійснювала. Даний факт підтверджується заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 травня 2011 року.

За загальним правилом до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України).

Належних та допустимих доказів того, що під час переходу від Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прав кредитора у зобов'язанні, будь-яким чином збільшився та/або змінився обсяг зобов'язань ОСОБА_2 за кредитними договорам №ML-302/354/2007 від 18 жовтня 2007 року, №ML-302/023/2007 року від 02 лтого 2007 року, №CL- 302/180/2007 року від 07 червня 2007 року, матеріали справи не містять.

Позивачем також не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження тієї обставини, що від визнання у судовому порядку недійсними договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року залежить подальша можливість законної реалізації ОСОБА_2 її обов'язку щодо погашення заборгованості за кредитними договорами.

За наведених обставин, колегія суддів, погоджується з висновками суду 1-ї інстанції про те, що під час укладення договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12 листопада 2010 року та договору відступлення права вимоги від 12 листопада 2010 року відповідачами жодним чином не було порушено прав та обов'язків ОСОБА_2.

Інші аргументи позовної заяви та доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що оскаржуваний договір укладений без додержання норм матеріального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_2 відсутні.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий: Судді: