Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 761/24690/15-ц

провадження № 61-38894 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: ГулькаБ. І. (суддя-доповідач), Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача - ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_6 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року у складі судді Савицького О. А. та постанову апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2018 року у складі колегії суддів: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - ОСОБА_8, про витребування майна із чужого незаконного володіння, виселення, вселення, скасування державної реєстрації.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його рідна сестра - ОСОБА_9, якій належала квартира АДРЕСА_1. Він як єдиний спадкоємиць після смерті сестри звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом та дізнався, що вищевказана квартира, на яку відкрилась спадщина, була неодноразово відчужена шляхом підробки пакету документів, а саме: постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Святошинському районному Управлінні юстиції у м. Києві про зняття арешту від 10 січня 2013 року; акту про проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна відділу державної виконавчої служби у Святошинському районному Управлінні юстиції у м. Києві від 25 грудня 2012 року; протоколу № 1007184/12 проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна приватним підприємством «Нива-В.Ш.».

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року, що набрало законної сили, частково задоволено його позов до ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_6, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Білоконь В. О., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Дульська Т. В., визнано нікчемним акт від 25 грудня 2012 року № 18/12 про проведені прилюдні торги з реалізації нерухомого майна, затверджений начальником Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у м. Києві щодо квартири АДРЕСА_1; визнано недійсним свідоцтво про придбання нерухомого майна з прилюдних торгів, видане на ім'я ОСОБА_10 на спірну квартиру 30 січня 2013 року приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Білоконь В. О.

Вищевказаним судовим рішенням встановлено, що акт від 25 грудня 2012 року №18/12 про проведені прилюдні торги з реалізації нерухомого майна є підробленим, а спірна квартира, яка належала на праві власності померлій його сестрі - ОСОБА_9, була відчужена особою, яка не мала права на її відчуження, та поза волею власника, який на момент такого відчуження вже помер. Крім того, судом було встановлено, що він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_9, який прийняв спадщину за законом.

На даний час право власності на спірну квартиру зареєстроване за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 07 травня 2013 року між останньою та ОСОБА_8 Відповідачка не входить до кола спадкоємців ОСОБА_9 Отже, такі обставини свідчать про те, що спірна квартира вибула з його володіння, як спадкоємця померлого власника, поза його волею, тому таке майно підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_6

З урахуванням викладеного та збільшених позовних вимог ОСОБА_4 просив суд витребувати квартиру АДРЕСА_1 із чужого незаконного володіння ОСОБА_6; виселити відповідачку з цієї квартири; скасувати державну реєстрацію вказаної квартири за ОСОБА_6, скасувати реєстрацію останньої та інших осіб у разі їх реєстрації у спірній квартирі; вселити його у вищевказану квартиру.

У березні 2016 року ОСОБА_6 звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_13, треті особи: ОСОБА_8, Київська міська рада, про визнання права власності на квартиру та усунення від права на спадкування.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що оскільки відсутнє підтвердження факту звернення ОСОБА_13 до нотаріуса про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_9 на спірну квартиру, а також відсутні відомості щодо відповідної відмови нотаріуса у видачі такого свідоцтва, тому звернення ОСОБА_13 до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння є передчасним, унаслідок чого у задоволенні цього позову слід відмовити. Відмова у задоволенні вказаного позову є підставою для набуття нею права власності на спірну квартиру на підставі статті 330 ЦК України.

З урахуванням викладеного та заяви про збільшення позовних вимог ОСОБА_6 просила суд усунути ОСОБА_13 від права на спадкування за законом після смерті його сестри - ОСОБА_9 - на квартиру АДРЕСА_1, оскільки він не допомагав своїй сестрі, яка тривалий час перед смертю перебувала у безпорадному стані та потребувала сторонньої допомоги, тому він підлягає усуненню від права на спадкування на підставі частини п'ятої статті 1224 ЦК України.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року позов ОСОБА_13 задоволено частково. Витребувано із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 на користь ОСОБА_13 квартиру АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_6 з вказаної квартири. Скасовано державну реєстрацію об'єкту нерухомого майна, а саме квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_6 Вселено ОСОБА_13 у вищевказану квартиру. У решті позову ОСОБА_13 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірна квартира належала на праві власності померлій ОСОБА_9, а ОСОБА_4, як єдиний спадкоємець за законом, прийняв спадщину з моменту смерті останньої. Отже, з володіння позивача, як спадкоємця померлого власника квартири, спірне нерухоме майно вибуло поза його волею. Таким чином, ОСОБА_4 має право на витребування свого майна із чужого незаконного володіння, що перебуває у власності ОСОБА_6, яка не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_9, а тому у неї відсутні правові підстави порушувати питання щодо усунення ОСОБА_13 від права на спадкування за законом.

Постановою апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2018 року апеляційна скарга ОСОБА_6 залишена беззадоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що спірна квартира вибула із власності ОСОБА_13, як спадкоємця померлого власника квартира, поза його волею, тому підлягає витребуванню із чужого незаконного володіння ОСОБА_6 Преюдиційним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року встановлено, що акт про проведені прилюдні торги з реалізації нерухомого майна від 25 грудня 2012 року є підробленим, а спірна квартира, що належала на праві власності спадкодавцю ОСОБА_13 - ОСОБА_9, була відчужена особою, яка не мала права на її відчуження, та поза волею власника, який на момент такого відчуження вже помер. Крім того, ОСОБА_6 не входить до кола спадкоємців померлої ОСОБА_9, унаслідок чого у неї відсутні правові підстави вимагати усунення ОСОБА_13 від права на спадкування за законом після смерті його сестри - ОСОБА_9

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_13 відмовити, а її зустрічний позов задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_13 було заявлено позов в порядку застосування реституції, як вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Суди не з'ясували стан здоров'я ОСОБА_9 на предмет її безпорадності, майновий стан при житті спадкодавця, безпідставно відмовлено у призначенні експертизи для встановлення вказаних обставин. Крім того, не підтверджено відповідними доказами, що спірна квартира належала ОСОБА_9 Усунення позивача від права на спадкування за законом після смерті - ОСОБА_9 - є ефективним способом захисту її прав. Законодавством не заборонено заінтересованим особам, якою є ОСОБА_6, звертатися до суду з вказаним позовом до спадкоємців.

У серпні 2018 року представник ОСОБА_13 - ОСОБА_5 - подав відзив на касаційну скаргу, посилаючись на те, що оскаржувані судові рішення є законними і обґрунтованими, ОСОБА_13 було заявлено віндикаційний позов, вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, передбачених у частині другій статті 1259 ЦК України, унаслідок чого зустрічний позов ОСОБА_6 є безпідставним.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

У статті 41 Конституції України, статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України.

У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів (пункт 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав»).

Такі ж висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-117 цс 12.

У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України.

Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника.

Ураховуючи викладене, суди на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про те, що спірне нерухоме майно вибуло із власності, у тому числі спадкоємця ОСОБА_9 - ОСОБА_13, поза його волею, що підтверджено належними та допустимими доказами, у тому числі преюдиційним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року, унаслідок чого він має право на витребування цього майна із чужого незаконного володіння ОСОБА_6

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що ОСОБА_6 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_9, а тому у неї відсутні правові підстави на порушення питання щодо усунення ОСОБА_13 від права на спадкування за законом після смерті останньої.

Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_13 було заявлено позов у порядку застосування реституції, безпідставні, оскільки ним у позовній заяві вказано про подачу саме віндикаційного позову (а.с. 1-4, т. 1).

Посилання касаційної скарги на те, що суди не з'ясували стан здоров'я ОСОБА_9 на предмет її безпорадності, майновий стан при житті спадкодавця, незаконно відмовлено у призначенні експертизи для встановлення вказаних обставин, безпідставні, оскільки встановлення та перевірка зазначених вище обставин не впливає на висновки судів про відсутність у ОСОБА_6 права звернення з позовом про усунення спадкоємця ОСОБА_9 від права на спадкування за законом.

Доводи касаційної скарги про те, що не підтверджено належними доказами, що спірна квартира належала спадкодавцю ОСОБА_13 - ОСОБА_9 - безпідставні, оскільки такі обставини підтверджуються преюдиційним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 16 лютого 2015 року, які відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України доказуванню не підлягають.

Отже, доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходить поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

При цьому, згідно з частиною третьою статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року та постанову апеляційного суду м. Києва від 13 червня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 07 березня 2018 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник

Ю. В. Черняк