ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року м. Чернівці

справа № 725/4849/17

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Одинак О. О.

суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.

секретар Герман Я.І.

позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»

відповідач ОСОБА_2

апеляційна скарга Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 1 серпня 2018 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Галичанський О.І.

встановив:

В листопаді 2017 року Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом.

Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором в сумі 38 728 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 18 298 гривень 18 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 8 784 гривні 49 копійок, заборгованості за пенею в сумі 9 324 гривні 95 копійок, штрафу в сумі 2320 гривень 38 копійок.

Рішенням Першотравневого районного суду міста Чернівці від 1 серпня 2018 року в позові відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на те, що суд першої інстанції допустив порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з наступних підстав.

Так, за змістом ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно частини 1 статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 2 статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, N 14 встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.

Як вбачається з матеріалів справи згідно заяви від 19 листопада 2012 року ОСОБА_2 та АТ КБ «ПриватБанк» уклали кредитний договір без номера, згідно умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом (а.с.198-199 т.1).

З розрахунку заборгованості за договором від 27 вересня 2017 року вбачається, що станом на 27 вересня 2017 року банком нараховано відповідачу заборгованість в сумі 38 728 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 18 298 гривень 18 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 8 784 гривні 49 копійок, заборгованості за пенею в сумі 9 324 гривні 95 копійок, штрафу в сумі 2320 гривень 38 копійок (а.с.7-9 т.1).

З довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки вбачається, що відповідачу на виконання умов кредитного договору була видана кредитна картка зі строком дії до листопада 2018 року (а.с.179 т.1).

За вказаною карткою 20 січня 2016 року було встановлено кредитний ліміт в розмірі 6000 гривень.

З відзиву на позовну заяву вбачається, що ОСОБА_2 просив застосувати наслідки пропуску позивачем строку позовної давності до вказаних правовідносин (а.с.132-134 т.1).

З позовної заяви вбачається, що вона подана до суду 2 листопада 2017 року (а.с.1 т.1)

Помилковим є висновок суду про те, що кредитний договір між сторонами не укладався, оскільки ОСОБА_2 підписав тільки заяву-анкету яка не містить всіх істотних умов договору та не підписував тарифи з обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Умови та правила надання банківський послуг в ПриватБанку.

Апеляційний суд вважає, що підписуючи анкету-заяву від 19 листопада 2012 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку відповідач погодився, що вказана анкета-заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами становить між сторонами договір про надання банківських послуг.

Крім того, суд першої інстанції не врахував, що дії відповідача свідчать про користування ним кредитними коштами та про наявність кредитних відносин між сторонами.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в своїй постанові від 6 вересня 2018 року у справі № 570/2313/16.

Помилковим є висновок суду про відсутність у справі належних доказів, на підставі яких можна встановити розмір заборгованості відповідача перед позивачем.

Доказами на підставі яких можна встановити здійснені сторонами операції за кредитним договором й визначити розмір заборгованості відповідача є розрахунок заборгованості за договором від 27 вересня 2017 року (а.с.7-9 т.1), виписка по рахунку ОСОБА_2 за період з 1 листопада 2012 року по 15 грудня 2017 року (а.с.65-91 т.1), яка відповідно до положень статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є первинним документом.

Суд апеляційної інстанції вважає обґрунтований позов щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом в сумі 18 298 гривень 18 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 8 784 гривні 49 копійок.

Розмір вказаної заборгованості відповідачем не спростовано під час розгляду справи.

Зокрема відповідач не надав суду власних розрахунків .

Однак, суд апеляційної інстанції вважає, що не підлягає задоволенню вимога про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу.

Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового.

Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу).

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Таку правову позицію Верховний Суд України виклав у постанові 21 жовтня 2015 року в справі 6-2003цс15.

Умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення.

У той самий час тарифами обслуговування кредитних карт передбачено сплату штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням.

Вимога банку про стягнення з відповідача пені та штрафу є подвійною відповідальністю і суперечить статті 61 Конституції України.

Враховуючи наведене вище з відповідача на користь банку підлягає стягненню тільки пеня.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Аналізуючи умови договору та зміст зазначених правових норм, необхідно дійти висновку, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Відповідно до підпунктів 3.1.1, 5.4 пунктів 3, 5 Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле month).

Таку правову позицію Верховний Суд виклав в постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 736/509/16-ц

Згідно з правовим висновком, викладеним Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, відповідно до Правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (стаття 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Згідно довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 19 листопада 2018 року ОСОБА_2 видавалось сім кредитних карток. Остання кредитна картка під номером НОМЕР_1 відповідачу була видана 5 січня 2015 року з строком дії до кінця листопада 2018 року.

Згідно виписки по рахунках ОСОБА_2 останній раз особисто використовував кредитні кошти 29 квітня 2016 року. Останнє погашення боргу за кредитним договором відповідач здійснив 19 травня 2017 року в сумі 150 гривень.

Відсотки за користування кредитними коштами в сумі 8784 гривні 49 копійок нараховані позивачем за період з 31 жовтня 2015 року по 27 вересня 2017 року.

Враховуючи вищенаведені обставини банк не пропустив строк позовної давності щодо вимог про стягнення тіла кредиту та відсотків за користування кредитними коштами.

Однак АТ КБ «ПриватБанк» пропустив річний строк позовної давності щодо вимоги про стягнення пені, яка нарахована до 2 листопада 2016 року.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня за період з 2 листопада 2016 року по 27 вересня 2017 року в сумі 800 гривень. Вказана грошова сума відповідає розрахунку пені наданого банком.

Помилковими є доводи відповідача про те, що він не отримував грошові кошти за кредитним договором.

Так, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Під час розгляду справи, відповідач, заперечуючи проти позову банку, посилався на неотримання кредитних коштів за вказаним кредитним договором.

Разом з тим, презумпцію правомірності вказаного правочину та неотримання ним коштів ОСОБА_2 не спростував.

Суд апеляційної інстанції перевіривши відомості, які містяться у виписці з особового рахунку відповідача, яка сформована на підставі первинних документів та давши їм оцінку вважає, що банком доведено факт надання ОСОБА_2 коштів за кредитним договором та їх часткове повернення відповідачем банку.

За умов неспростування презумпції правомірності правочину та доведеності факту існування між сторонами грошового зобов'язання, неналежного виконання відповідачем умов кредитного договору, ОСОБА_2 зобов'язаний сплатити позивачу наявну суму заборгованості за кредитним договором станом на 27 вересня 2017 року.

Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в своїй постанові від 1 листопада 2018 року у справі № 607/2928/16-ц.

Враховуючи наведене вище суд ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором слід задовольнити частково.

З ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» слід стягнути заборгованість за кредитним договором в сумі 27 882 гривні 67 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 18 298 гривень 18 копійок, заборгованості по процентах за користування кредитом в сумі 8 784 гривні 49 копійок, заборгованості за пенею в сумі 800 гривень.

В решті позову слід відмовити.

Відповідно до правил статті 141 ЦПК України слід змінити розподіл судових витрат.

З мотивувальної частини постанови вбачається, що апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача за кредитним договором в сумі 27 882 гривні 67 копійок, що становить 72 відсотка від ціни позову (38 728 гривень).

З платіжного доручення №PROM7B8VPG від 27 жовтня 2017 року вбачається, що позивач за подання до суду позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 1600 гривень (а.с.33 т.1).

З платіжного доручення № PROM3BPJ59 від 3 вересня 2018 року вбачається, що позивач за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 2400 гривень (а.с.5 т.2).

Отже, з ОСОБА_2 на користь АТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути 2880 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 1 серпня 2018 року скасувати.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 27 882 (двадцять сім тисяч вісімсот вісімдесят дві) гривні 67 копійок, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 18 298 гривень 18 копійок, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 8 784 гривні 49 копійок, заборгованості за пенею в сумі 800 гривень.

В решті позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» 2 880 (дві тисячі вісімсот вісімдесят) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Дата складання повної постанови 26 листопада 2018 року.

Головуючий О.О. Одинак

Судді: М.І. Кулянда

Н.Ю. Половінкіна