Провадження № 2/761/1011/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

19 жовтня 2018 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді Притули Н.Г.

при секретарі: Припутневич В.І.

за участю представника позивача: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач, ОСОБА_2, звернулась до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири.

Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона є власником двокімнатної ізольованої квартири АДРЕСА_1, а відповідач є власником квартири № 61, яка знаходиться поверхом вище. З квартири відповідача неодноразово (вересень 2015, 18 жовтня 2016 року, 08 вересня 2017 року) відбувалось залиття квартири, що належить позивачу, чим спричинено матеріальну шкоду. В день залиття позивач звернулась до голови ЖБК "Зоря" про складення акту залиття, на що отримала усну відмову з підстав відсутності компетенції на складення такого акту. Після чого позивач звернулась до експерта, разом з яким 08 вересня 2017 року було здійснено огляд квартири позивача, за результатами обстеження складений висновок експертного дослідження квартири № 10-2017/1 від 26.10.2017 року, яким встановлено, що залиття квартири позивача відбулось з квартири відповідача. Враховуючи той факт, що відповідач у добровільному порядку відмовляється відшкодувати завдану позивачу шкоду, вона для захисту порушеного права звернулася до суду із вказаним позовом та просить суд стягнути із відповідача матеріальну шкоду у розмірі 8159,00 грн., а також понесені судові витрати.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча відповідно до статей 127 та ч. 11 ст. 128 ЦПКУкраїни повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи. Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзив на позовну заяву.

Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України та ту обставину, що представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалив про заочний розгляд справи.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтям 12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього кодексу, тобто тягар доказування покладається на сторін цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Вислухавши представника позивача, експерта, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі до довідки Житлово-будівельного кооперативу "Зоря" № 4/10 від 09.10.1992.

Відповідач, ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 000; запис про право власності № 21133437).

08 вересня 2017 року відбулось залиття квартири № 57 з квартири, що розташована над квартирою позивача. На підтвердження факту залиття та розміру завданої матеріальної шкоди позивачем наданий Висновок експертного дослідження № 10-2017/1 від 26.10.2017 року, складений судовим експертом Шкребтієм Вячеславом Геннадійовичем за заявою позивача від 08.09.2017 року.

Відповідно до п. 2.3.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, що затверджені Наказом Державного комітету з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 року № 76 "Про затвердження Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій» у разі залиття, аварії квартир складається відповідний акт, форма якого передбачена додатком № 4.

Вказаний акт складається комісією балансоутримувача багатоквартирного будинку, в якому знаходиться квартира, яку було залито.

Такий акт у позивача відсутній. Як встановлено судом, 09.09.2017 року позивач звернулась до Житлово-будівельного кооперативу "Зоря" як до балансоутримувача із заявою про підтвердження факту залиття. Вказана заява направлена на адресу кооперативу цінним листом з описом вкладення поштовим відправлення № 242, отриманим кооперативом 11.09.2017, що підтверджується зворотним рекомендованим повідомленням № 655.

Як пояснив представник позивача, 08.09.2016 року в телефонному режимі голова правління ЖБК "Зоря" відмовив позивачу в складенні акту, в зв'язку з чим позивач відразу звернулась до експерта, який 08.09.2017 року оглянув її квартиру, склавши 26.10.2017 року вищевказаний висновок. Письмову відповідь на заяву від 11.09.2007 року від балансоутримувача будинку позивач не отримала.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі.

Ключовими принципами статті 6 Конвенції є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту.

Відповідно до статті 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суд виходить з вимоги до його ефективності з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча Держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов'язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов'язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі «Афанасьєв проти України» від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет норм міжнародного права за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права задля вирішення конкретного спорі.

Таким чином, відмова обслуговуючої організації від складення акту про залиття за передбаченою законодавством України формою сама по собі не може позбавляти особу, майну якої завдано шкоду залиттям на захист свого порушеного права. Позивач має право довести такі обставини іншими доказами, зокрема висновком фахівця /експерта, за умови, що такий доказ містить всю передбачену законом інформацію.

Згідно Додатку № 4 та роз'яснення Міністерства з питань житлово-комунального господарства України щодо ремонту квартири після залиття (лист від 29.12.2009 р. N 12/20-11-1975) акт повинен містити інформацію про: дату складання акту (число, місяць, рік); прізвище, ініціали та посади членів комісії; прізвище, ім'я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, що зазнала шкоди; адресу квартири, поверх, форма власності; прізвище, ім'я, по батькові власника (наймача, орендаря) квартири, з вини якого сталося залиття; адреса квартири, поверх, форма власності; характер залиття та його причини; завдана матеріальна шкода (обсяги необхідного ремонту приміщень квартири, перелік пошкоджених внаслідок залиття речей та їх орієнтовна вартість); висновок комісії щодо встановлення вини особи, що вчинила залиття.

В своєму висновку № 10-2017/1від 26.10.2017 року на поставлене питання позивача: "Яка причина залиття приміщення квартири АДРЕСА_1, яке відбулось 08 вересня 2017 року з квартири № 61, що знаходиться в цьому ж будинку в цьому ж під'їзді поверхом вище?" експерт вказав, що: "..встановити конкретну причину залиття квартири АДРЕСА_1 (недбале поводження з сантехприладами чи втрата герметичності трубопроводу у вищерозташованій квартирі) на момент проведення експертного дослідження не вбачається за можливе у зв'язку з відсутністю можливості огляду з'єднань ділянки трубопроводу, яка була замінена у вищерозташованій квартирі, та фіксацій причини залиття на момент його виникнення (відсутній акт залиття)".

Проте як у висновку, так під час допиту в судовому засіданні 19.10.2018 експерт Шкребтій Вячеслав Геннадійович (свідоцтво № 1648 від 2013 року, видане ЦЕКК Міністерства юстиції України, дійсне до 07 жовтня 2019 року), попереджений судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов'язків, який склав присягу засвідчив: експертом безпосередньо обстежено квартиру позивача - квартируАДРЕСА_1 а також розташовану над нею квартиру № 61, що належить відповідачу. Доступ до квартири відповідача експерту та позивачу надали особи, які використовують вказану квартиру як орендарі.

Згідно результатів огляду приміщень квартири № 57 встановлено, що на момент обстеження на поверхні конструктивних елементів приміщень (стінах, стелі, тощо) наявні пошкодження: вздуття, відшарування та відпадання шпалер на стінах та стелі в приміщенні ванної кімнати, жовті плями та розводи на поверхні шпалерного покриття; місцеве вздуття та відпадання шару фарбування на стінах та стелі в приміщенні вбиральні; жовті плями та розводи на поверхні шпалерного покриття в приміщенні кухні, які відповідно до положень методики "Визначення причин залиття з урахуванням нових технологій та визначення матеріальної шкоди за її наслідками" є характерними результатами дії рідини на різного типу оздоблення приміщень.

На момент натурного обстеження приміщень квартири № 57 протікання рідини в приміщенні квартири не виявлено.

При огляді експертом елементів трубопроводу систем холодного та гарячого водопостачання в приміщенні досліджуваної квартири були виявлені результати заміни ділянки металевого трубопроводу на нові полімерні труби у вищерозташованій квартирі, що зафіксовано експертним висновком.

За результатами огляду місця проходження пластикових труб через міжповерхове перекриття зі сторони приміщення ванної кімнати квартири № 57 експертом не виявлено конструкції гільзи, передбаченої вимогами будівельної норми пункту 4ДБН В.1.1-7:2002.

Вказані порушення вимог ДБН при заміні ділянок та вузлів трубопроводів холодного та гарячого водопостачання в квартирі відповідача та сліди залиття в квартирі № 57 за висновком експерта дозволяє стверджувати, що залиття квартири АДРЕСА_1 відбулось в наслідок потрапляння води з вищерозташованої квартири.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 151 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію.

Статтею 177 ЖК Української РСР передбачено, що громадяни зобов'язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об'єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку в під'їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно наданого суду оригіналу висновку експертного дослідження № 10-2017/1 від 26.10.2017 року, складеного судовим експертом Шкребтієм Вячеславом Геннадійовичем за заявою позивача від 08.09.2017 року розмір матеріальної шкоди, завданої в результаті залиття квартири АДРЕСА_1 становить 8159, 00 грн..

Порядок відшкодування матеріальної шкоди, завданої власнику майна, регламентується статтею 1192 ЦК України.

Відповідно до статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Закон покладає обов'язок доказування на сторони у справі.

Позивач, визначаючи розмір матеріальної шкоди, посилається на висновок експертного дослідження №10-2017/ від 26.10.2017 року.

Зазначений доказ є належним і допустимим в силу положень статей 77, 78 ЦПК України, містить відомості щодо розміру матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого майна, а тому суд, разом з сукупністю доказів і матеріалів справи покладає його в основу рішення.

Відповідач в судове засідання не з'явився не надав доказів на спростування встановленого в судовому засіданні.

Враховуючи викладене, суд вважає, що є всі підстави вважати, що залиття квартири АДРЕСА_1, що належить позивачу на праві власності, відбулося з вини відповідача, а також є підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди.

Відповідно, керуючись ч. 1 статті 141 ЦПК стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати у вигляді сплаченого судового збору в сумі 640,00 грн.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. ст. 12,19, 76-83,89,95, 102, 110,259, 263, 265, 280-282 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1, проживає за адресою: 04050, АДРЕСА_1) до ОСОБА_3 (РНОКПП не відомий, АДРЕСА_2) про відшкодування шкоди, завданої залиттям квартири - задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 матеріальну шкоду, заподіяну залиттям у розмірі 8159 (вісім тисяч сто п'ятдесят дев'ять) гривень 00 копійок та витрати по сплаті судового збору в розмірі 640,00 гривень.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 26 жовтня 2018 року

Суддя: Н. Г. Притула