П О С Т А Н О В А

Іменем України

20 листопада 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Кожух О.А. та Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Юрочко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Петрунь Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня 2018 року (у складі судді Дергачової Н.В.) за скаргою ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій та бездіяльності державного виконавця і зобов'язання учинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся до суду зі скаргою на дії та бездіяльність державного виконавця у грудні 2017 р.

Після уточнення своїх вимог у лютому 2018 р. (а.с.38) просив:

-визнати дії головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області Грицищука М.П. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві ЄДРВП № 48768612 неправомірними;

-скасувати постанову від 31.08.2017 р. ЄДРВП № 48768612 головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області Грицищука М.П. про повернення виконавчого документа стягувачеві;

-зобов'язати головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області Грицищука М.П відновити виконавче провадження ЄДРВП № 48768612 з примусового виконання виконавчого листа №308/4834/14-ц та провести у передбачений законом строк усі необхідні виконавчі дії із примусового виконання судового рішення.

На обґрунтування скарги вказав, що 10.09.2015 р. Ужгородським міськрайонним судом було видано виконавчий лист по справі № 308/4834/14-ц про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на проведення експертизи в сумі 1 400 грн. і судові витрати в сумі 243,60 грн.

21.09.2015 р. головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області Грицищуком М.П. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, а 31.08.2017 р. винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження». Указану постанову стягувачеві не було надіслано.

Скаржник не погоджується із указаною постановою через її незаконність і такою, що порушує його права як стягувача.

Державним виконавцем усупереч вимогам Закону України «Про виконавче провадження» не було вжито всіх необхідних виконавчих дій із примусового виконання виконавчого листа. В оскаржуваній постанові неповно вказано відомості щодо результатів проведеної роботи, спрямованої на перевірку майнового стану боржника.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня 2018 р. у задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовлено.

Адвокат Петрунь М.М. в інтересах ОСОБА_2 просить скасувати цю ухвалу та постановити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити. Доводить про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення і неправильне застосування норм процесуального та матеріального права. Указує, що державним виконавцем не було здійснено в повному обсязі заходів щодо примусового виконання рішення як це передбачено Законом України «Про виконавче провадження». Зазначає, що державним виконавцем не було зроблено низку запитів, а саме: до Бюро технічної інвентаризації щодо наявності зареєстрованого до 2013 р. нерухомого майна, про наявність до 2013 р. зареєстрованих земельних ділянок, паїв, Державної комісії цінних паперів та фондового ринку тощо. Також державним виконавцем не було ініційовано звернення до суду зі встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон. Указує, що твердження державного виконавця про відсутність майна в боржника не відповідає дійсності, оскільки за боржником зареєстрована квартира на праві приватної власності. Так само як і не відповідає дійсності твердження державного виконавця про направлення стягувачеві оскаржуваної постанови.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу МВ ДВС Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області просить апеляційну скаргу відхилити, а ухвалу суду першої інстанції залишити без змін. Узагальненні доводи заперечення зводяться до законності оскаржуваної ухвали та необґрунтованості доводів апеляційної скарги.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала суду першої інстанції - скасуванню, а скарга задоволенню, із таких мотивів.

Суд дійшов висновку, що органом виконання судових рішень були вжиті всі необхідні заходи для виконання судового рішення, а відтак оскаржувану постанову винесено обґрунтовано, підстав для її скасування не встановлено.

Апеляційний суд не погоджується із цим висновком через його невідповідність обставинам справи та нормам матеріального права.

Як видно з матеріалів справи, 10.09.2015 р. Ужгородським міськрайонним судом було видано виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 і ОСОБА_4 понесені витрати на проведення експертизи в сумі 1 400 грн. і судові витрати по справі в сумі 243,60 грн. (а.с.5). На виконання указаного виконавчого листа головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області 21.09.2015 р. було відкрито виконавче провадження (а.с.6), а 31.08.2017 р. було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві (а.с.8). Підставою для винесення такої постанови стало те, що в результаті вжитих заходів на примусове виконання рішення суду, майно належне боржникові, на яке може бути звернуто стягнення з метою погашення заборгованості, не виявлено.

Саме ця постанова є предметом оскарження у судовому порядку.

У відзиві на скаргу МВ ДВС Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області подало низку документів у підтвердження того, що саме було зроблено для виконання рішення суду. Так, 21.10.2015 р. головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.60). Також 26.10.2015 р. було подано запити до Пенсійного фонду України (а.с.61,62), до Державної податкової служби України (а.с.63,64). Аналогічні запити до Пенсійного фонду України були зроблені 15.06.2017 р. (а.с.70,71).

31.08.2017 р. було зроблено запит до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майно щодо суб'єкта з метою встановлення права власності, інші речові права, іпотеки та обтяження щодо боржника ОСОБА_3, однак інформація щодо будь-якого майна в боржника у вказаних реєстрах відсутня (а.с.72).

Належить зауважити, що відповідний запит був зроблений скаржником ОСОБА_2 15.04.2018 р. (а.с.116), із якого вбачається, що за боржником ОСОБА_3 на праві приватної власності зареєстрована квартира за адресою: АДРЕСА_1, ще 24.12.2011 р.

Із відповіді Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області від 27.06.2017 р. видно, що за ОСОБА_3 жодних земельних ділянок не зареєстровано (а.с.76), так як і не значиться за боржником транспортних засобів (а.с.77). 31.08.2017 р. головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області було складено акт про відсутність у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення (а.с.78).

Згідно зі ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» (надалі - Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ст. 18 Закону виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об'єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначених у рішенні; заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов'язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.

Положеннями п.2 ч.1 ст.37 Закону передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Аналогічні положення щодо обов'язковості виконання на всій території України судового рішення, що набрало законної сили, встановлені ч.1 ст.18 ЦПК України, а частина 2 цієї статті містить правило, відповідно до якого невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Рішення суду, що набрало законної сили, за заявою особи, на користь якої воно ухвалено, звертається до виконання (ст. 431 ЦПК України). Реальне виконання рішення суду, що набрало законної сили, є обов'язковою складовою реалізації особою права на справедливий суд, передбаченого п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, що підтверджується і висловленою Європейським судом з прав людини правовою позицією у «пілотному» рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (YuriyNikolayevichIvanov v. Ukraine) від 15.10.2009 (заява № 40450/04) і в багатьох інших справах як щодо України, так і щодо інших країн.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов'язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін» (Жовнер проти України, рішення ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Відповідно до ч.8 ст.48 Закону виконавець проводить перевірку майнового стану боржника у 10-денний строк з дня відкриття виконавчого провадження. У подальшому така перевірка проводиться виконавцем не рідше ніж один раз на два тижні - щодо виявлення рахунків боржника, не рідше ніж один раз на три місяці - щодо виявлення нерухомого та рухомого майна боржника та його майнових прав, отримання інформації про доходи боржника.

Як убачається з матеріалів виконавчого провадження, головний державний виконавець вживав певні заходи, спрямовані на з'ясування майнового стану боржника, виявлення його доходів, майна тощо.

Так, уперше, 26.10.2015 р. (після одного місяця із дня відкриття виконавчого провадження), запити були зроблені до Пенсійного фонду України та Державної податкової служби України. Вдруге запити щодо встановлення майнового стану боржника були здійсненні вже лише у 2017 р. (15.06.2017 р. - до Пенсійного фонду України, та в червні цього ж року на предмет встановлення наявності земельних ділянок і транспортних засобів зареєстрованих за боржником)

Інших відомостей, які б підтверджували здійснення головним державним виконавцем дій щодо встановлення майнового стану боржника в порядку виконання вимог, передбачених ст. 48 ч.8 Закону «Про виконавче провадження», матеріали справи не містять і таких апеляційним судом не встановлено .

Попри наявність постанови головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ у Закарпатській області від 21.10.2015 р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (а.с.60), у справі відсутні відомості про здійснення виконавцем заходів із опису та вилучення майна, не ініціював виконавець і питання про примусове проникнення до житла чи іншого володіння особи з метою виявлення майна, на яке можна звернути стягнення, здійснив неповний пошук у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (не за всіма параметрами), не ініціював звернення до суду з поданням про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за кордон тощо. Відтак, оскільки відповідні дії виконавцем не вчинялися, то і не вирішувалися питання, які пов'язуються із наслідками ухилення боржника від виконання рішення та відповідальністю за його невиконання.

За наведених обставин повернення постановою головного державного виконавця від 31.08.2017 р. виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої п.2 ч.1 ст.37 Закону (внаслідок відсутності у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними) із огляду на ч.8 ст.48 Закону не може бути визнане правомірним.

Головний державний виконавець не вжив передбачених законом необхідних заходів, які б забезпечували можливість виконання повністю або частково рішення та стягнення боргу за рахунок іншого, окрім житла, боржника, майна. Матеріали справи з огляду на суму боргу не вказують на неможливість такого стягнення.

Акт головного державного виконавця від 31.08.2017 р., яким констатовано безрезультатність заходів щодо розшуку майна боржника, не підтверджується наявними доказами і матеріалами щодо дійсного належного вжиття таких заходів. Фактичне припинення виконання рішення суду за відсутності доказів об'єктивної неможливості такого виконання, поза сумнівом, порушує законні майнові права стягувача.

Суд першої інстанції не врахував наведені фактичні обставини справи та вимоги закону, через що дійшов неправильного висновку щодо правомірності дій державного виконавця із винесення ним постанови про повернення виконавчого документу стягувачу.

Відповідно до приписів п.4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У контексті наведеного апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня 2018 р. - скасуванню, із ухваленням нового судового рішення про задоволення скарги.

Керуючись ст. 374 ч. 1 п. 2, ст. 376 ч. 1 п.п. 1, 4, ст. 382 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу адвоката Петрунь Миколи Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 задовольнити. 2.Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23 березня 2018 року скасувати. 3.Скаргу ОСОБА_2 про визнання неправомірними дій та бездіяльності державного виконавця і зобов'язання вчинити дії задовольнити: 3.1. визнати дії головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Грицищук М.П. щодо винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві ЄДРВП № 48768612 неправомірними; 3.2. скасувати постанову від 31.08.2017 р. ЄДРВП № 48768612 головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Грицищук М.П. про повернення виконавчого документа стягувачеві; 3.3. зобов'язати головного державного виконавця Ужгородського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області Грицищук М.П відновити виконавче провадження ЄДРВП № 48768612 з примусового виконання виконавчого листа №308/4834/14-ц та провести у передбачений законом строк усі необхідні виконавчі дії із примусового виконання судового рішення. 4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду. 5.Повне судове рішення складено 28 листопада 2018 року.

Судді: