КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2284/2018 Доповідач - Рубан С.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Рубан С.М.

суддів Желепа О.В., Іванченко М.М.

при секретарі Клець О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2018 року, ухвалене у складі судді Кондратенко О.О. в приміщенні Шевченківського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа: Державне підприємство «Електронмаш», про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Указом Президента України №452/2017 від 29 грудня 2017 року ліквідовано Апеляційний суд міста Києва, Апеляційний суд Київської області та утворено Київський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Київську область і місто Київ, з місцезнаходженням у місті Києві.

В порядку п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

За змістом повідомлення, розміщеного в газеті «Голос України», днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, в якій з урахуванням уточнених позовних вимог просив

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 35-п від 23 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_1;

- зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України поновити ОСОБА_1 на посаді директора державного підприємства «Електронмаш» та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 березня 2018 року та допустити негайне виконання рішення суду в цій частині;

- поновити дію контракту № 2-63 від 17.08.2009 року з керівником підприємства, що є в державній власності, укладеного між Міністерством промислової політики України (правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України) та ОСОБА_1 і допустити негайне виконання рішення суду в цій частині;

- стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України моральну шкоду у розмірі 250 000 грн., яку направити на благодійність, на допомогу ветеранам та сиротам воїнів АТО.

Посилається на те, що 17 серпня 2009 року між Міністерством промислової політики України (правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України) та ним ОСОБА_1 було укладено контракт № 2-63, з керівником підприємства, що є у державній власності, зі строком дії до 16 серпня 2014 року. 26 вересня 2018 року по факсимільному зв'язку позивачем було отримано наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 35-п від 23 березня 2018 року про звільнення його з посади директора ДП «Електронмаш» 26 березня 2018 року з підстав, передбачених п.8 ст.36 КЗпП України. Наказ про звільнення позивач вважає незаконним, оскільки, на його думку, ним не було допущено жодних порушень законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом. Крім того, позивач вважає, що відповідачем протиправно не відібрано пояснення щодо підстав звільнення та не зазначено конкретну підставу звільнення.

Протокольною ухвалою суду до участі у справі в якості третьої особи залучено ДП «Електронмаш».

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2018 року, за клопотанням позивача позовні вимоги ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України про поновлення дії контракту № 2-63 від 17 серпня 2009 року з керівником підприємства, що є в державній власності, укладеного між Міністерством промислової політики України (правонаступником якого є Міністерство економічного розвитку і торгівлі України) та ОСОБА_1 і допустити негайне виконання рішення суду в цій частині - залишено без розгляду.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2018 року позов ОСОБА_1 до Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, третя особа: Державне підприємство «Електронмаш», про поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов у повному обсязі.

Посилається на те, що судом не надано оцінки тій обставині, що звільнення ОСОБА_1 було безпідставним, оскільки в наказі про звільнення такої підстави не зазначено. В наказі про звільнення від 23.03.2018 року відповідач посилається на п.8 ст.36 КЗпП України, як на підставу звільнення, однак в зазначеному наказі не вказано, яке порушення було допущено позивачем та який саме пункт контракту порушено ОСОБА_1 В наказі зазначено, що підставою є: контракт та службова записка директора департаменту управління державною власністю ОСОБА_3 від 14.03.2018 року, проте позивача не було ознайомлено із вказаною службовою запискою, у зв'язку з чим він не знав та не міг знати підстав для звільнення і не мав можливості заперечити необґрунтовані факти, які були зазначені в службовій записці. Судом не надано оцінки кожному аргументу наведеного учасниками справи. Позивач наголошував, що в наказі не міститься інформації про те, що від позивача відібрано (отримано) пояснення щодо підстав звільнення. Таким чином, всупереч чинному законодавству відповідачем не було ознайомлено позивача із службовою запискою, яка стала підставою для звільнення і відповідно не надано можливості захистити свої права шляхом надання пояснень на безпідставні звинувачення. Судом не аргументовано, з якої причини не взято до уваги інформацію щодо невідповідності фактів зазначених у службовій записці. З матеріалів справи є всі підстави вважати, що Директор департаменту управління державної власності МЕРТ України ОСОБА_3 не є уповноваженою особою для підписання подання про звільнення директора державного підприємства, яке знаходиться у сфері управління Міністерства. Зазначає, що відповідно до п.п.3 п.19 розділу 2 Положення про департамент управління державною власністю, завданнями департаменту є підготовка пропозицій щодо призначення на посаду та звільнення з посади керівників державних унітарних підприємств. Проте, Міністерство економічного розвитку і торгівлі України наділяючи повноваженнями керівництво департаменту , а саме директора департаменту, не надало йому права погоджувати (підписувати) подання про звільнення керівника підприємства, яке знаходиться у сфері управління Міністерства, що підтверджується розділом 4 Положення, в якому відсутнє закріплене за директором даного департаменту право підписувати такі подання. Судом не надано оцінки тому факту, що форма пропозиції Міністерства економічного розвитку і торгівлі України щодо погодження звільнення з посади керівника підприємства не відповідала вимогам Постанови КМУ від 09.10.2013 року № 818, оскільки в пропозиції Міністерства не зазначено конкретні підстави звільнення, не надано копії заяви ОСОБА_1 про звільнення. Крім того, судом не враховано, що наказ про звільнення позивача міг бути виданий лише після складання ним акта приймання - передачі справ та майна підприємства, проте даного акту позивач не склав, оскільки був повідомлений про наявність наказу про його звільнення лише постфактум, що унеможливило його участь у складі комісії, яка також не була створена для передачі справ та майна ДП «Електронмаш». Судом прийнято без дослідження, як встановлений факт, зазначену в службовій записці інформацію щодо ефективного використання державного майна та розбіжностей вартості державного майна підприємства, що є порушенням, оскільки в позовній заяві та наданих сторонами доказах інформація зазначена в службовій записці спростовується. Крім того, судом не розглянуто позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди.

Представник Міністерства економічного розвитку і торгівлі України направив до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечив проти апеляційної скарги. Посилається на те, що Мінекономрозвитку, як уповноважений орган управління ДП «Електронмаш» відповідно до законодавства, зокрема Положення про Мінекономрозвитку, затвердженого постановою КМУ від 20.08.2014 року № 459, наділений повноваженнями щодо призначення на посаду та звільнення з посади керівників державних підприємств, в даному випадку позивача. Зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що службовою запискою департаменту управління державною власністю Мінекономрозвитку від 14.03.2018 року № 3243-03/162 встановлено наявність необґрунтованого та неефективного використання фінансових ресурсів, невиконання вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», неефективного використання державного майна та розбіжностей у розмірі вартості державного майна підприємства, що відповідно до підпункту «м» пункту 26 Контракту є підставою для звільнення керівника. Отже, за результатами розгляду даної службової записки, якою зафіксовано порушення законодавства, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти (пп. «м» п.26 Контракту) та порушення керівником підприємства обов'язку надавати своєчасну і достовірну звітність підприємства у встановленому порядку (п.п.8а п.8 Контракту) наказом Мінекономрозвитку від 23.03.2018 року № 35 -п звільнено ОСОБА_1 з посади директора державного підприємства «Електронмаш» 26.03.2018 року з підстав, передбачених контрактом, п.8 ст.36 КЗпП України. Мінекономрозвитку дотримано процедуру погодження звільнення позивача з посади директора ДП «Електронмаш», крім того, згода Святошинської РДА в м. Києві має характер рекомендації та не може бути визначальною при вирішенні питання про звільнення за наявності порушення, яке конкретно визначено в контракті в якості підстави для звільнення. Оскільки трудові відносини між директором ДП «Електронмаш» та Мінекономрозвитку базувалися виключно на контракті від 17.08.2009 року та додатковій угоді № 82 від 28.07.2010 року до вказаного контракту, то підстави та порядок звільнення позивача обумовлювався в першу чергу цим контрактом. Позовна вимога про відшкодування моральної шкоди необґрунтована та безпідставна, оскільки позивач не вказав, які саме дії спричинили моральну шкоду, не надав докази на підтвердження позовних вимог в частині моральних страждань, не виклав обставини на обґрунтування вимоги в частині розміру моральної шкоди.

В судовому засіданні позивач та його представник підтримали апеляційну скаргу з підстав викладених в апеляційній скарзі.

Представники відповідача заперечили проти апеляційної скарги з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Представник третьої особи заперечила проти апеляційної скарги, посилаючись на те, що звільнення позивача відбулось з дотриманням норм КЗпП України та умов трудового контракту, укладеного між сторонами. Підтвердила суду, що на момент звільнення позивача на підприємстві працював юрист, який зокрема, подав відзив від імені ДП «Електронмаш» до суду першої інстанції на підставі довіреності від 12 березня 2018 року, підписаної ОСОБА_1, що спростовує твердження позивача про відсутність працівників у юридичному відділі в період з 05.10.2016 року по 02 квітня 2018 року. Крім того, зазначила, що фінансова звітність підприємства за 2017 рік була подана і оприлюднена вже після звільнення позивача, тобто позивачем було допущено порушення фінансової звітності.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явились в судове засідання, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду та матеріали справи в межах апеляційного оскарження, дійшла наступного висновку.

ОСОБА_1 звернувся з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просив

- визнати незаконним та скасувати наказ Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 35-п від 23 березня 2018 року про звільнення ОСОБА_1;

- зобов'язати Міністерство економічного розвитку і торгівлі України поновити ОСОБА_1 на посаді директора державного підприємства «Електронмаш» та виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу, починаючи з 28 березня 2018 року та допустити негайне виконання рішення суду в цій частині;

- стягнути з Міністерства економічного розвитку і торгівлі України моральну шкоду у розмірі 250 000 грн., яку направити на благодійність, на допомогу ветеранам та сиротам воїнів АТО.

Посилається на те, що наказ про його звільнення незаконний, оскільки ним не було допущено жодних порушень законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом. Крім того, відповідачем протиправно не відібрано пояснення щодо підстав звільнення та не зазначено конкретну підставу звільнення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 35-п від 23 березня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади директора ДП «Електронмаш» з підстав, передбачених п. 8 ст. 36 КЗпП України, відповідно до якої, підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади стала службова записка директора департаменту управління державною власністю ОСОБА_3 №3243-03/162 від 14 березня 2018 року.

У зазначеній службовій записці вказується, що за результатами здійснення аналізу фінансово-господарської діяльності ДП «Електронмаш» на предмет виконання керівником ДП «Електронмаш» вимог фінансово-господарської дисципліни та умов контракту встановлено наявність необґрунтованого та неефективного використання фінансових ресурсів, невиконання вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», неефективного використання державного майна та розбіжностей у розмірі вартості державного майна Підприємства, що відповідно до підпункту «м» пункту 26 Контракту, підпункту 8-а пункту 8 Контракту єпорушенням та підставою для звільнення.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Виходячи з положень статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання:

1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові витрати;

7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову (стаття 264 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п. 1.1 Статуту ДП «Електронмаш», затвердженого наказом Мінекономрозвитку від 28 вересня 2016 року № 1621 Підприємство засновано на державній власності і належить до сфери управління Міністерства економічного розвитку і торгівлі України та є державним комерційним підприємством.

В пункті п.7.3. Статуту визначено, що управління ним здійснюється директором, який призначається на посаду Уповноваженим органом управління шляхом укладення контракту, в якому визначаються строк найму, права, обов'язки і відповідальність директора, умови його матеріального забезпечення, звільнення з посади та інші умови найму за погодженням сторін.

Судом встановлено, що згідно наказу Міністерства промислової політики України № 157-Д від 17 серпня 2009 року з ОСОБА_1, директором Державного науково-виробничого підприємства «Електронмаш» було укладено контракт на новий термін(т.1, а.с.48).

17 серпня 2009 року між Міністерства промислової політики України та ОСОБА_1було укладено контракт №2-63, з керівником підприємства, що є у державній власності, відповідно до умов якого ОСОБА_1 було призначено на посаду директора Державного науково-виробничого підприємства «Електронмаш» на термін з 17 серпня 2009 року по 16 серпня 2014 року(т.1, а.с.49-56).

Додатковою угодою № 82 від 28 липня 2010 року до контракту від 17 серпня 2009 року № 2-63 з директором ДНВП «Електронмаш» ОСОБА_1 були внесені відповідні зміни та доповнення до контракту(т.1, а.с.57-58).

Після спливу строку контракту, який діяв по 16 серпня 2014 року заступником Міністра промислової політики України ОСОБА_1 було надано підтвердження повноважень керівника державного науково - виробничого підприємства «Електронмаш», яким Мінпромполітики України підтвердив ОСОБА_1 повноваження, які визначені Статутом підприємства, для подальшого здійснення поточного управління підприємством та державними коштами підприємства, а також його право на отримання заробітної плати директора на умовах зазначеного контракту.

Наказом Міністра економічного розвитку і торгівлі України № 35-п від 23 березня 2018 року ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади на підставі п. 8 ст. 36 КЗпП України.

Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Відповідно ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організація праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування Контракту визначається законами України.

У рішенні Конституційного Суду України від 09.07.1998 року №12-рп/98 щодо офіційного тлумачення ч.3 ст.21 КЗпП України акцентовано увагу на те, що незважаючи на ці (які містить ст.9 КЗпП України) та інші застереження, що містяться у Кодексі законів про працю України та інших актах трудового законодавства України і спрямовані на захист прав громадян під час укладання ними трудових договорів у формі контрактів, сторонами в контракті можуть передбачатися невигідні для працівника умови: зокрема, це, як правило тимчасовий характер трудових відносин, підвищена відповідальність працівника, додаткові підстави розірвання договору, тощо.

Таким чином, при укладенні контракту закон надає право сторонам установлювати підвищену, порівняну з трудовим законодавством, відповідальність особи й додаткові підстави для розірвання трудового договору - контракту.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 35-п від 23 березня 2018 року ОСОБА_1звільнено із займаної посади з підстав, передбачених п. 8 ст. 36 КЗпП України. При цьому підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади стала службова записка директора департаменту управління державною власністю ОСОБА_3 №3243-03/162 від 14 березня 2018 року.

У зазначеній службовій записці зазначається, що за результатами здійснення аналізу фінансово-господарської ДП «Електронмаш» на предмет виконання керівником ДП «Електронмаш» вимог фінансово-господарської дисципліни та умов контракту встановлено наявність необґрунтованого та неефективного використанням фінансових ресурсів, невиконання вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», неефективного використання державного майна та розбіжностей у розмірі вартості державного майна Підприємства, що відповідно до підпункту «м» пункту 26 Контракту є підставою для звільнення.

Згідно підпункту в) п. 25 Контракту цей Контракт припиняється до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктами 26 і 27 цього Контракту.

У підпункті м) п. 26 Контракту № 2-63 від 17.08.2009 року зазначено, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт розірваний з ініціативи органу управління майном, у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії у разі порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів підприємства, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти.

Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов'язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору.

Враховуючивищевикладене, суд дійшов висновку, що відповідно до п.8 ч.1 ст.36 КЗпП України, підстави, передбачені контрактом, є самостійною підставою припинення трудового договору.

Крім того, суд вважав безпідставним обґрунтування позовних вимог відсутністю погодження звільнення від Голови Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 6. Постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року №818 «Про затвердження Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203», повідомлення про погодження або вмотивовану відмову в погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства разом з карткою погодження (вмотивованої відмови) призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства не пізніше 5 днів після її надходження надсилається керівникові центрального органу виконавчої влади, які додаються до особової справи кандидата на посаду за місцем роботи.

У разі коли протягом 5 днів повідомлення про погодження або вмотивовану відмову в погодженні призначення на посаду або звільнення з посади керівника підприємства Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головою місцевої держадміністрації не надіслані, пропозиція вважається погодженою.

Судом встановлено, що листом від 15 березня 2018 року №2202-14/10930-06 Міністерство економічного розвитку і торгівлі України звернулося до Голови Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації з проханням погодити звільнення позивача з посади директора ДП «Електронмаш» з підстав, передбачених контрактом.

Відповідного погодження від Голови Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації на звільнення ОСОБА_1 із займаної посади або вмотивованої відмови в погоджені відповідачем отримано не було, а тому з врахуванням п. 6 вищезазначеної постанови пропозиція вважається погодженою.

При цьому, суд звернув увагу, що відсутність погодження на звільнення позивача з місцевою державною адміністрацією не є безумовною підставою для поновлення позивача на роботі з огляду на те, що така підстава не передбачена ні ст. 36 КЗпП України, ні умовами укладеного сторонами контракту.

За своєю суттю така згода має характер рекомендації та не може бути визначальною при вирішенні питання про звільнення за наявності порушення, яке конкретно визначене в контракті, в якості підстави для звільнення.

Враховуючи вищевикладене, встановивши обставини справи, суд дійшов вірного висновку, що відповідачем під час звільнення позивача були дотримані вимоги КЗпП України, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Доводи апеляційної скарги про безпідставність звільнення позивача та відсутність обґрунтування в наказі підстав його звільнення колегія суддів не приймає до уваги враховуючи наступне.

Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України № 35-п від 23 березня 2018 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з підстав, передбачених контрактом, п.8 ч.36 КЗпП України. Підстава: контракт від 17 серпня 2009 року № 2-63, службова записка директора департаменту управління державною власністю ОСОБА_3 від 14.03.2018 року №3243-03/162.

Службовою запискою департаменту управління державною власністю Мінекономрозвитку від 14.03.2018 № 3243-03/162, встановлено порушення керівником ДП «Електронмаш» законодавства України та умов контракту від 17.08.2009 № 2-63, зокрема,

1. Порушення вимог законодавства в частині дотримання фінансово- господарської дисципліни.

Відповідно до ст. 1046 «Юридичні послуги» Звіту про виконання фінансового плану підприємства за 2017 рік ДП «Електронмаш» здійснило непередбачені фінансовим планом видатки в складі адміністративних витрат на суму 111 000 грн. на отримання юридичних послуг. За своєю сутністю юридичні послуги є одним із видів консалтингових послуг, тому керівником підприємства порушено вимоги постанови Кабінету Міністрів України від 29.11.2006 року № 1673 «Про стан фінансово-бюджетної дисципліни, заходи щодо посилення боротьби з корупцією та контролю за використанням державного майна і фінансових ресурсів», якою передбачено оплату консалтингових послуг на рівні не більш як 1,5 відсотка обсягу чистого прибутку.

Враховуючи наявність юридичного підрозділу на підприємстві, здійснення таких витрат є необгрунтованим та неефективним використанням фінансових ресурсів, що є порушенням підпункту «м» пункту 26 Контракту «порушення законодавства під час використання фінансових ресурсів підприємства, у тому числі при здійсненні закупівель товарів, робіт і послуг за державні кошти».

Пунктом 1.1. наказу Національного агентства України з управління державними корпоративними правами від 15.07.1999 року № 131 «Про затвердження Положення про порядок організації та проведення конкурсів на право виконання консалтингових (консультаційних, аудиторських, юридичних та оціночних) послуг встановлено, що положення про порядок організації та проведення конкурсів на право виконання консалтингових (консультаційних, аудиторських, юридичних та оціночних) послуг визначає порядок організації та проведення конкурсів з визначення юридичних та фізичних осіб, яким може бути надано право виконання для Національного агентства з управління державними корпоративними правами консультаційних, аудиторських, юридичних та оціночних послуг. Тобто, консалтингові послуги включають і юридичні.

Позивач посилається на те, що здійснення видатків на юридичні послуги було обґрунтованим та необхідним заходом, оскільки у період з 19.09.2016 року по 01.04.2018 року в юридичному відділі підприємства не працювало жодного спеціаліста, проте Контрактом передбачено обов'язок Керівника забезпечувати високоефективну і стабільну роботу підприємства, що включаєі функціонування юридичної служби відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 26.11.2008 року № 1040 «Про затвердження Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації».

2. Недотримання вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність»

Відповідно до пункту 4 статті 14 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» державні унітарні підприємства, господарські товариства, у статутному капіталі яких більше 50 відсотків акцій (часток) належать державі, а також господарські товариства, 50 і більше відсотків акцій (часток) яких належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків, зобов'язані оприлюднювати інформацію про свою діяльність (квартальну, річну фінансову звітність, у тому числі консолідовану, за останні три роки) шляхом розміщення її на власній веб- сторінці (веб-сайті) або на офіційному веб-сайті відповідного суб'єкта управління об'єктами державної власності. Доступ до таких веб-сторінок та веб-сайтів є цілодобовим і безоплатним.

Оприлюднення фінансової звітності суб'єктів господарювання державного сектору економіки є обов'язковим відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.10.2015 року № 835 «Про затвердження Положення про набори даних, які підлягають оприлюдненню у формі відкритих даних».

Відповідно до даних Звіту про виконання фінансового плану за 2017 рік підприємством не було здійснено витрат на проведення аудиту фінансової звітності у порушення вимогЗакону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в України», Закону України «Про аудиторську діяльність» та підпункту 8а пункту 8 Контракту «надавати своєчасну і достовірну звітність підприємства у встановленому порядку».

3. Неефективне використання державного майна та розбіжностей у розмірі вартості державного майна підприємства.

Відповідно до даних Звіту про виконання фінансового плану за 2017 рік підприємством отримано надходжень від здачі в оренду майна у сумі 1 295 000 грн., що на 553 000 грн. менше запланованого та свідчить про неефективне використання вільних нежитлових приміщень, які не задіяні у виробничій діяльності підприємства і є порушенням керівником умов Контракту.

Крім того, відповідно до даних Форми № 1 «Баланс» за 2017 рік станом на 01.01.2017 зареєстрований (пайовий) капітал становить 43 508 000 грн., а станом на 01.01.2018 - 108 183 000 грн.

При цьому, у формі Форми № 1 «Баланс» станом на 01.01.2018 року відображено неоплачений капітал у сумі 64 675 000 грн. Підприємством не було надано жодних підтверджуючих бухгалтерських документів щодо законності здійснення таких операцій.

Наказом Мінекономрозвитку від 28.09.2016 року № 1621 збільшено статутний капітал Державного науково-виробничого підприємства «Електронмаш», перейменовано Державне науково-виробниче підприємство «Електронмаш» на Державне підприємство «Електронмаш» та затверджено його Статут.

Мінекономрозвитку листом від 12.02.2016 року № 3241-10/3847-07 звернулось до підприємства з проханням надати документи та відомості:

- пояснення щодо розбіжностей у розмірі вартості державного майна;

- підтвердження наявності власності трудового колективу, зокрема: інформацію щодо чистого прибутку, що був розподілений між працівниками підприємства з 1987 року в розрізі років з відповідною фінансовою звітністю;

- документи, що підтверджують прийняття колективом рішення про придбання за власні кошти основних засобів та передачу їх підприємству чи надання підприємству доручення про розпорядження коштами колективу за результатами кожного року;

- протокольні рішення чи інші документи щодо формування переліку основних засобів, що мають бути закуплені разом з обґрунтуванням та розрахунками ефективності та окупності;

- у розрізі років перелік основних засобів, що були придбані колективом разом з первинною документацією, що підтверджує придбання, а також даними щодо бухгалтерського обліку такого майна на позабалансових рахунках, дати його введення в експлуатацію, первинної вартості та нарахованого за період експлуатації зносу.

Станом на момент прийняття рішення про звільнення позивача запитувані матеріали на адресу Мінекономрозвитку не надходили.

Мінекономрозвитку листом від 22.02.2017 року № 3241-08/589595-07 звернулось до підприємства з проханням забезпечити: подання до 25.03.2017 року Міністерству в паперовому та електронному вигляді інформації про кількість об'єктів нерухомого майна державної власності, що обліковується на балансі підприємства і якого станом на 01.01.2017 року проведено в установленому порядку державну реєстрацію права власності разом із завіреними в установленому порядку копіями відповідних документів.

Крім того, доручено терміново провести в установленому законодавством порядку державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна державної власності, на які право власності не зареєстровано, та оформити земельні ділянки державної власності, які використовуються без належних документів.

Станом на момент прийняття рішення про звільнення ОСОБА_1 вказане доручення Міністерства підприємством не було виконано.

Пунктом 7.4. статуту підприємства встановлено, що директор відповідно до покладених на нього завдань визначає та затверджує штатний розпис і організаційну структуру підприємства за погодженням з Уповноваженим органом управління, проте штатний розпис і організаційна структура підприємства на погодження до Мінекономрозвитку станом на час звільнення позивача не надходила.

Таким чином, вищевказаною службовою запискою встановлено наявність необгрунтованого та неефективного використання фінансових ресурсів, невиконання вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», неефективного використання державного майна та розбіжностей у розмірі вартості державного майна підприємства, що відповідно до підпункту «м» пункту 26 Контракту є підставою для звільнення Керівника, тому за результатами розгляду даної службової записки Наказом Мінекономрозвитку від 23.03.2018 року позивача обґрунтовано звільнено із займаної посади з підстав передбачених контрактом, п.8 ст.36 КЗпП України.

Твердження позивача, що в рішенні суду першої інстанції помилково зазначено, що керівник, ніби - то звільнений з посади згідно з підпунктом в) п. 25 Контракту № 2-63 від 17.08.2009 року, колегія суддів оцінює критично, оскільки зазначений підпункт Контракту має відсилочний характер, а сам п. 25 Контракту містить тільки перелік підстав для припинення Контракту.

Доводи апеляційної скарги, що позивача не було ознайомлено із службовою запискою Мінекономрозвитку від 14.03.2018 року, яка стала підставою його звільнення та не відібрано пояснення, колегія суддів оцінює критично, оскільки звільнення позивача відбулось з підстав передбачених контрактом, а відповідно до умов контракту не передбачено вимог щодо відібрання письмових пояснень перед звільненням.

Доводи апеляційної скарги щодо відсутності повноважень у директора департаменту управління державної власності Мінекономрозвитку на звільнення позивача колегія суддів не приймає до уваги.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» управління об'єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно ст.4 Закону до суб'єктів управління об'єктами державної власності належать, зокрема, міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи.

Згідно п.4 ч.1 ст. 6 Закону уповноважені органи управління відповідно до покладених на них завдань, зокрема, призначають на посаду та звільняють з посади керівників державних підприємств, установ, організацій та господарських структур, укладають і розривають з ними контракти, здійснюють контроль за дотриманням їх вимог.

Підпунктом 213 Положення про Міністерство економічного розвитку і торгівлі України, затвердженого постановою КМУ від 20.08.2014 року № 459 до компетенції Мінекономрозвитку віднесено утворення, ліквідація, реорганізація підприємств, установ та організацій, заснованих на державній власності, уповноваженим органом яких є Мінекономрозвитку, затвердження їх статутів (положень), здійснення контролю за їх дотриманням, в установленому порядку призначення та звільнення з посади керівника.

Відповідно до п.1.1 Положення про департамент управління державною власністю департамент є самостійним структурним підрозділом апарату Мінекономрозвитку.

Згідно п.2 Положення основними завданнями департаменту є, зокрема, підготовка пропозицій щодо призначення на посаду та звільнення з посади керівників державних унітарних підприємств, у яких не утворено наглядову раду, установ та організацій, що належать до сфери управління Мінекономрозвитку.

Згідно п.4.1 Положення департамент очолює директор департаменту управління державною власністю, якого в установленому порядку призначає на посаду та звільняє з посади державний секретар Мінекономрозвитку.

Розпорядженням КМУ від 23.03.2014 року № 408 «Деякі питання управління Міністерством економічного розвитку і торгівлі об'єктами державної власності» Державне науково - виробниче підприємство «Електронмаш» віднесено до сфери управління Мінекономрозвитку.

Таким чином, Мінекономрозвитку, як уповноважений орган управління ДП «Електронмаш» відповідно до законодавства наділений повноваженнями щодо призначення на посаду та звільнення з посади керівників державних підприємств.

Доводи апеляційної скарги про недотримання Мінекономрозвитку процедури звільнення позивача колегія суддів оцінює критично, оскільки відсутність належного погодження на звільнення позивача з місцевою адміністрацією не є безумовною підставою для поновлення його на роботі, враховуючи, що така підстава не передбачена ані ст.36 КЗпП України, ані умовами укладеного сторонами Контракту. За своєю суттю така згода має рекомендаційний характер та не може бути визначальною при вирішенні питання щодо звільнення керівника підприємства за наявності порушення, яке конкретно визначене в якості підстави для звільнення. Посилання позивача в обґрунтування вказаного доводу апеляційної скарги на абзац 2 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 09 жовтня 2013 року №818 «Про затвердження Порядку погодження з Головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим, головами місцевих державних адміністрацій призначення на посади та звільнення з посад керівників підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, і внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 19 березня 1993 року № 203» колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана норма не є обов'язковою для вирішення питання прийняття чи звільнення керівника підприємства.

Доводи апеляційної скарги, що наказ про звільнення ОСОБА_1 із займаної посади міг бути виданий лише після складання ним акта приймання - передачі справ та майна підприємства колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказані вимоги не передбачено умовами укладеного між сторонами контракту та КЗпП України.

Доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не розглянуто вимоги щодо стягнення моральної шкоди колегія суддів оцінює критично, враховуючи, що в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі та стягнення середньої заробітної плати ОСОБА_1 відмовлено. Крім того, позивач не вказав, які саме дії відповідача спричинили йому моральну шкоду та відповідно до статей 77-78 ЦПК України не надав доказів на підтвердження розміру завданої йому моральної шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність ухваленого у справі рішення.

Оскільки рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13 серпня 2018 року -залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено протягом п'яти днів з дня проголошення.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018 року.

Головуючий Рубан С.М.

Судді Желепа О.В.

Іванченко М.М.