Постанова

Іменем України

24 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 183/3343/16

провадження № 61-15077св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року у складі судді Майної Г. Є. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Прозорової М. Л., Максюти Ж. І., Макарова М. О.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк») про визнання кредитного договору недійсним.

Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 29 листопада 2005 року між нею та відповідачем укладений кредитний договір № 1/115-5, відповідно до умов якого відповідач зобов'язувався надати їй кредит у розмірі 157 500,00 грн. Проте грошові кошти за цим договором вона не отримала, а їх отримав ОСОБА_5, що підтверджується постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2007 року у кримінальній справі № 1-943/07.

Враховуючи наведене, ОСОБА_4 просила визнати недійсним договір кредиту від 29 листопада 2005 року № 1/115-5.

Заочним рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року у задоволені позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що встановлені судом у межах кримінального провадження обставини спільного привласнення ОСОБА_5 чужих грошових коштів у групі осіб, в тому числі із позивачем, спростовують твердження останньої про безгрошовість кредитного договору. Крім того, посилання позивача на те, що вона не отримувала кредитних коштів, про що свідчить відсутність її підпису у заяві на видачу готівки, не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки згідно із частиною першою статті 638 та частиною першою статті 640 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) договір є укладеним з моменту досягнення у належній формі згоди з усіх істотних умов договору.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_4 відхилена. Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 рокузалишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції, дослідивши всі обставини справи, ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків місцевого суду, зводяться до переоцінки доказів та незгоди із висновками суду щодо обставин справи.

У січні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 грудня 2016 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

У касаційній скарзі заявник зазначає, що грошових коштів за оспорюваним договором вона не отримувала, у заяві на видачу готівки не розписувалася. Зазначені грошові кошти шляхом обману отримала інша особа - ОСОБА_5, що підтверджується постановою суду в межах кримінального провадження.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 січня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано цивільну справу.

У березні 2017 року від ПАТ «Укрсоцбанк» надійшли заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_4, в яких заявник просить відхилити указану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки фактично зводиться до переоцінки доказів, яким суди надали належну оцінку.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що 29 листопада 2005 року між ОСОБА_4 та АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», укладений договір кредиту № 1/115-5, відповідно до умов якого банк надав позичальнику у тимчасове користування на умовах повернення, строковості, платності, забезпеченості та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 157 500,00 грн.

Відповідно до пункту 2.1 зазначеного договору надання кредиту проводиться шляхом перерахування кредитних коштів із позичкового рахунку позичальника НОМЕР_1 на його поточний рахунок НОМЕР_2 із подальшою видачею готівкових грошей з каси банку.

Згідно з пунктом 2.2 договору кредиту моментом (днем) надання кредиту вважається день зарахування суми кредиту на позичковий рахунок позичальника.

Постановою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 вересня 2007 року, яка набрала законної сили, встановлено, що ОСОБА_5 за попередньою змовою в групі з ОСОБА_4 умисно присвоїли належні ПАТ «Укрсоцбанк» грошові кошти у розмірі 157 500,00 грн, які перераховані на рахунок останньої, а ОСОБА_5 на зазначену суму придбав на ім'я ОСОБА_4 елінг АДРЕСА_1

ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що у листопаді 2005 року вмовляннями і підкупом схилив ОСОБА_4 до змови на вчинення корисливого злочину проти власності відповідача, підбуривши її на виконання ролі виконавця, завдяки чому 29 листопада 2005 року позивач уклала договір кредиту № 1/115-5 із АКБ СР «Укрсоцбанк», отримавши під виглядом кредиту 157 500,00 грн. Провадження у кримінальній справі за обвинуваченням ОСОБА_5 за частиною першою статті 366, частиною першою статті 222, частиною другою статті 222, частиною другою статті 222 Кримінального кодексу України закрито у зв'язку із застосуванням до підсудного амністії.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Факт отримання позивачем грошових коштів у розмірі 157 500,00 грн, які перераховані на її рахунок є обставиною, встановленою судовим рішенням у межах кримінального провадження. Отже ця обставина має преюдиціальне значення для цієї справи, тобто вона вважається встановленою, такою, що не потребує нового доведення.

Таким чином, посилання позивача на неотримання нею грошових коштів за оспорюваним договором кредиту є недоведеними і спростовуються постановою суду, що набрала законної сили.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Кредитний договір є укладеним не з моменту передачі грошей, а з моменту досягнення сторонами в письмовій формі згоди з усіх істотних умов такого договору. Передача грошей відбувається на стадії виконання кредитного договору.

Таким чином, посилання позивача на неотримання нею грошей не може бути підставою для визнання оспорюваного договору кредиту недійсним.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки умови передбачені договором кредиту від 29 листопада 2005 року № 1/115-5 відповідають нормам чинного законодавства та не порушують прав позивача.

Висновки судів по суті вирішеного спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи та не спростовані позивачем належним чином.

Наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів апеляційної інстанцій ? без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Заочне рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик