Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 314/3798/16-ц

провадження № 61-19919св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С.П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року у складі судді Надворної О. С. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року у складі колегії судів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Дзярука М. П.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (далі - ПАТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про виселення.

Позовна заява мотивована тим, що 12 серпня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ZPС0GA, відповідно до умов якого останній отримав кредит у вигляді кредитної лінії у розмірі 83 406,25 грн строком до 12 серпня 2013 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за цим договором між сторонами 12 серпня 2008 року було укладено договір іпотеки, згідно з яким ОСОБА_5 надала в іпотеку нерухоме майно, а саме, житловий будинок загальною площею 40 кв. м, житловою площею 28,30 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності на підставі договору дарування.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит в розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, проте ОСОБА_4 зобов'язання за кредитним договором не виконав. У зв'язку з цим, позивач звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок АДРЕСА_2), і рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року звернуто стягнення на вказаний житловий будинок в рахунок погашення заборгованості відповідача за кредитним договором № ZPС0GA.

Після прийняття рішення про звернення стягнення на переданий в іпотеку житловий будинок всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити будинок протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо ж мешканці не звільняють житловий будинок добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Позивачем така вимога відповідачу була направлена, проте останній житловий будинок разом із своєю сім'єю не звільняє.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виселити ОСОБА_4, який зареєстрований та/або проживає у житловому будинку (предмет іпотеки), який розташований за адресою: АДРЕСА_3

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року, в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що в іпотеку передано житловий будинок, який не був придбаний за рахунок отриманих кредитних коштів, тому відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР та статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» підстав для виселення відповідача із зазначеного будинку без надання йому іншого постійного житла немає .

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що в порушення пункту 20.11 іпотечного договору ОСОБА_5 зобов'язалася не надавати документи у відповідні державні органи з метою реєстрації будь-яких осіб у будинку без письмової згоди банку як іпотекодержателя, та ця умова договору останньою була порушена, оскільки відповідач ОСОБА_4 вселився в цей будинок після укладення зазначеного іпотечного договору та без отримання відповідної згоди банку на вселення.

Суд першої інстанції, маючи відомості про наявність у відповідача іншого житла, не розглянув питання про можливість надання йому цього майна, чи надання житла у гуртожитку, заборону на що положеннями частини другої статті 109 ЖК Української РСР не встановлено.

Крім того, на кредитора ні договором іпотеки, ні законом обов'язку за власний рахунок надати житло боржнику, який підлягає виселенню з предметі іпотеки, не визначено.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

21 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Судами встановлено, що 12 серпня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір № ZPС0GA, за умовами якого відповідач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 88 437,50 грн на строк до 12 серпня 2013 року включно (а. с. 6-10).

В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 12 серпня 2008 року було укладено іпотечний договір житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_5 надала в іпотеку нерухоме майно - жилий будинок загальною площею 40,00 кв. м, житловою площею 28,30 кв. м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 11-13, 47-49).

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 15 жовтня 2015 року у справі № 314/655/15-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_4, про звернення стягнення на предмет іпотеки, за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання іпотечного договору недійсним, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 перед ПАТ КБ «ПриватБанк» за кредитним договором від 12 серпня 2008 року № ZPC0GA000000083 станом на 30 вересня 2014 року у розмірі 479 115,67 грн, яка складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 85 453,00 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 60 729,66 грн, заборгованості за комісією за користуванням кредитом - 12 414,34 грн, та 297 465,54 грн, яка складається з пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, штрафів 250,00 грн (фіксована частина) та 22 803,13 грн (процентна складова), звернуто стягнення на житловий будинок АДРЕСА_2, загальною площею 40,00 кв. м, житловою площею 28,30 кв. м, який зареєстрований за ОСОБА_5 на праві власності на підставі договору дарування від 05 жовтня 2007 року № 3017. Застосовано процедуру продажу предмета іпотеки, передбачену статтею 38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення ПАТ КБ «ПриватБанк» договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною предмета іпотеки для його подальшої реалізації 121 250,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3 654,00 грн.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено (а. с. 14-16, 56-58).

Рішення набрало законної сили 27 жовтня 2015 року.

Додатковим рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 22 грудня 2015 року у справі № 314/655/15-ц в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання кредитного договору від 12 серпня 2008 року № ZPC0GA000000083 відмовлено (а. с. 59).

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Частиною другою статті 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.

Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і положення статті 109 ЖК УРСР.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України

від 21 грудня 2016 року в справі № 6-1731цс16, з якою погодилася Велика Палата Верховного суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15-ц.

Як убачається з матеріалів справи, предмет іпотеки - житловий будинок АДРЕСА_2, загальною площею 40,00 кв. м, житловою площею 28,30 кв. м, належить на праві власності ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 05 жовтня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Вільнянського районного нотаріального округу Запорізької області Сіротенко Г. О., зареєстрованого в реєстрі за № 3017 (а. с. 50).

Тобто, в іпотеку передано житловий будинок, який був придбаний не за рахунок коштів, які були взяті в кредит.

Крім того, відповідно до копій актів обстеження житлово-побутових умов ОСОБА_4 від 19 березня 2013 року та від 17 серпня 2016 року у будинку АДРЕСА_2 мешкають:

ОСОБА_11, бабуся, ІНФОРМАЦІЯ_1, мешкає в цьому будинку з 1978 року;

ОСОБА_5, дружина, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає в цьому будинку з 2007 року;

ОСОБА_4, чоловік, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешкає в цьому будинку з 2007 року;

ОСОБА_12, дочка, ІНФОРМАЦІЯ_3, мешкає в цьому будинку з 2007 року;

ОСОБА_13, дочка, ІНФОРМАЦІЯ_4, мешкає в цьому будинку з 2007 року (а. с. 54, 55).

Таким чином, відповідач та члени його сім'ї проживали у спірному будинку з 2007 року, тобто до моменту укладення між сторонами іпотечного договору житлового будинку від 12 серпня 2008 року.

Ураховуючи вищенаведене, доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про неправильне застосування до спірних правовідносин норм частини другої статті 109 ЖК Української РСР є необґрунтованими.

Новий власник може частково поновити свої права шляхом звернення про відшкодування шкоди до продавця, якщо той неналежним чином виконав свої зобов'язання про повне інформування можливих покупців будинку про обтяження, чи до банку про виконання останнім обов'язку із забезпечення осіб, які підлягають виселенню, іншим житловим приміщенням та відшкодування збитків (правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц ).

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 10, 60, 212 ЦПК України 2004 року, дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав, визначених статтею 109 ЖК Української РСР та статтею 40 Закону України «Про іпотеку», для виселення мешканців зі спірного майна.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

За таких обставин судові рішення відповідають вимогам статей 213-215, 316 ЦПК України 2004 року щодо законності й обґрунтованості.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 402, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 06 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:В. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк В. М. Сімоненко С. П. Штелик