Провадження № 2/161/2974/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

14 листопада 2018 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого-судді Олексюка А.В.,

при секретарі Шумиводі О.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності, -

встановив:

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що 10.03.2016 року він на підставі письмового нотаріально не посвідченого договору купівлі-продажу придбав у відповідача дві земельні ділянки площею 0,1200 га кожна, що знаходиться за адресою: с. Боратин, Луцький район, Волинська область, кадастрові номери: :01:001:4266 та :01:001:4602 за ціною 83800,00 грн. Відповідно до даного договору відповідач зобовязався до 10.07.2016 року нотаріально посвідчити вказаний договір та передати йому технічну документацію на земельні ділянки.

Крім того, відповідно до складеної розписки 10.03.2016 року ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу, отримав від нього грошові кошти в сумі 83800 грн. та зобовязався виконати умови договору у найкоротші терміни, а також, посвідчити даний договір у нотаріуса.

Однак, відповідач відповідну технічну документацію на земельні ділянки не передав, а від нотаріального посвідчення договору ухиляється, посилаючись на скрутне матеріальне становище та відсутність грошових коштів для цього.

Вказує, що він фактично володіє вищевказаними земельними ділянками, але зареєструвати право власності на них на належним чином розпорядитись придбаним майном не може, оскільки укладений між ним та відповідачем договір купівлі-продажу не було нотаріально посвідчено, хоча умови договору ними виконано у повному обсязі.

Просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок, що знаходиться за адресою: с. Боратин, Луцький район, Волинська область, кадастрові номери: :01:001:4266 та :01:001:4602, укладений 10.03.2016 року між ним та ОСОБА_2 та визнати за ним право власності на дані земельні ділянки.

Представник позивача подав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує повністю з підстав наведених в позовній заяві. Просить позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує.

Відповідач в судове засідання повторно не зявився з невідомих суду причин, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.280 ЦПК України.

Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

З витягу з Державного реєстру правочинів від 16.03.2010 року вбачається, що ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2010 року набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:4602, що знаходиться за адресою: с. Боратин, Луцький район, Волинська область та на підставі договору купівлі-продажу від 24.11.2012 року набув у власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:4266, що знаходиться за адресою: с. Боратин, Луцький район, Волинська область (а.с. 10-15).

З матеріалів справи вбачається, що 10.03.2016 року між сторонами укладено письмовий нотаріально не посвідчений договір купівлі-продажу, відповідно до якого ОСОБА_1 придбав у відповідача ОСОБА_2 дві земельні ділянки, площею 0,1200 га кожна, що знаходиться за адресою: с. Боратин, Луцький район, Волинська область, кадастрові номери: :01:001:4266 та :01:001:4602 за ціною 83800,00 грн., які продавець отримав від покупця в повному обсязі до моменту підписання договору (а.с. 16, 17).

Крім того, відповідно до складеної розписки 10.03.2016 року, ОСОБА_2 згідно договору купівлі-продажу, отримав від позивача грошові кошти в сумі 83800,00 грн., зобовязався до 03.07.2016 року нотаріально посвідчити укладений договір купівлі-продажу (а.с. 18).

Як визначено п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків зокрема, є: договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У частині першій статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), було встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Згідно ч. 1 та 4-5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Положеннями ст. 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК.

За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Зазначеною нормою закріплено презумпцію законності набуття права власності, тобто право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або якщо незаконність набуття права власності встановлена рішенням суду, а також встановлено відкритість переліку підстав набуття права власності з обмеженням їх виключно тими, що прямо передбачені в законодавстві.

Укладений 10.03.2016 року між сторонами правочин відповідно до ст. 657 ЦК України підлягав обовязковому нотаріальному посвідченню та не підлягав обовязковій державній реєстрації. Відповідач на момент свого волевиявлення щодо продажу спірної земельної ділянки, яке відобразилось в підписанні відповідного договору, а також отриманні оплати за придбане майно, був його власником тобто відповідно до положень ст. 658 ЦК України мав право продажу відповідного товару. Крім того, відповідач на виконання своїх зобовязань за правочином передав позивачу предмет договору купівлі-продажу, а саме: вищевказані земельні ділянки, а позивач сплатив відповідачу визначену ним грошову суму, а отже між сторонами відбулось повне виконання відповідного договору.

Оскільки відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення правочину, а положення діючого законодавства не передбачають можливості зобовязання сторони правочину примусово здійснити його нотаріальне посвідчення, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити.

Керуючись, ст.ст. 4, 10, 11, 12, 13,76, 78, 79, 80, 133, 141, 263, 264, 265, 280-282 ЦПК України, ст.ст. 1, 13, 16, 321, 328, 655, 657ЦК України, -

В И Р І Ш И В:

Визнати дійсним договір купівлі-продажу земельних ділянок, що знаходяться за адресою: с. Боратин, Луцький район, Волинська область, кадастрові номери: :01:001:4266 та :01:001:4602, укладений 10.03.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:4266, що знаходиться за адресою: с. Боратин, Луцький район, Волинська область та земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:4602, що знаходиться за адресою: с. Боратин, Луцький район, Волинська область.

Позивачем у справі є ОСОБА_1, який проживає за адресою: 43020, вул. Захарова, 9а/30, м. Луцьк, Волинська область, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідачем у справі є ОСОБА_2, який зареєстрований за адресою: 43024, пр. Молоді,1а/17, м. Луцьк, Волинська область, РНОКПП - НОМЕР_2.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин

Заочне рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня вручення повного заочного рішення суду.

Повний текст рішення складено 22.11.2018 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду А.В.Олексюк