Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 644/2672/17-ц

провадження № 61-42736св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2018 року у складі судді Сітало А. К. та постанову апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2018 року у складі колегії суддів: Кіся П. В., Кружиліної О. А., Хорошевського О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», про визнання кредитних договорів недійсними.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 27 липня 2007 року вона та банк уклали два кредитні договори № НАЕ2G114010129, згідно з умовами якого отримала кредит у розмірі 35 358,76 доларів США, та № НАЕ2G214010129, відповідно до умов якого отримала кредит у сумі 7 200 доларів США.

Пунктами 7.1 цих правочинів передбачено сплату відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,75 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,2 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Вважала, що встановлення таких платежів за дії, які банк здійснює на власну користь, порушує вимоги постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та закупну вартість кредиту».

Крім того, банк не надав їй жодної інформації про суму сукупної вартості кредиту та суму абсолютного подорожчання кредиту.

У зв'язку з наведеним просила позов задовольнити.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Скарга мотивована тим, що відсутність у кредитних договорах повної інформації про умови кредитування, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається, перед їх укладенням, є порушенням пункту 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і може бути підставою для визнання договорів недійсними в цілому.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 27 липня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № HAE2G114010129, згідно з умовами якого позивач отримала кредит у сумі 35 358,76 доларів США, та договір № НAE2G214010129, відповідно до умов якого позивач отримала кредит у сумі 7 200 доларів США, строком до 25 липня 2027 року.

Пунктами 3.1 договорів передбачено, що за користування кредитом у період із дати списання коштів з кредитного рахунку до дати його погашення позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки в розмірі, зазначеному в пункті 7.1.

У пункті 7.1 договорів сторони дійшли згоди про те, що позичальник сплачує за користування кредитними коштами відсотки у розмірі 1,00 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,75 % від суми виданого кредиту у момент його надання та винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 договорів (0 %) та винагороду за проведення додаткового моніторингу відповідно до пункту 6.2 договорів.

У додатках № 1 до кредитних договорів сторони узгодили графік погашення кредиту, у яких зазначені конкретні дати погашення та суми платежів.

Вважаючи, що банк не надав повної інформації щодо умов кредитування, у зв'язку з чим порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» і постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та закупну вартість кредиту», позивач подала до суду даний позов.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, зробив висновок про відсутність підстав для визнання договорів кредиту недійсними.

Колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до статей 16, 203, 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред'явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб'єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16).

Установивши, що оспорювані договори кредиту підписані обома сторонами, які досягли згоди щодо всіх їхніх істотних умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, суди обґрунтовано відмовили у визнанні оспорюваних правочинів недійсними.

Позивач на момент укладення договорів не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитних договорів та в подальшому виконувала їх; відповідач надав позичальнику документи, які передували укладенню кредитних договорів, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про неповідомлення банком позичальника про сукупну вартість кредиту, оскільки оспорювані договори і додатки до них містять повну інформацію про умови кредитування.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2018 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Харкова від 02 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат