КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/2368/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

8 листопада 2018 року м. Київ

Справа № 364/1128/13-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді-доповідача Ящук Т.І.,

суддів Немировської О.В., Чобіток А.О.,

за участю секретаря судового засідання Дроздової Ж.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Володарського районного суду Київської області від 08 серпня 2018 року, постановлену у складі судді Ткаченка О.В.,

у справі за скаргою ОСОБА_2 на бездіяльність Головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці Артема Володимировича, заінтересовані особи: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

встановив:

Заявник ОСОБА_2 звернувся до суду із зазначеною скаргою та просив визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці А.В. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження № 48021294 з примусового виконання виконавчого листа № 2/364/14, виданого 16 січня 2015 року Володарським районним судом Київської області про стягнення зі ОСОБА_2 заборгованості в сумі 6307216 грн. 50 коп. Також просив зобов'язати державного виконавця закінчити вказане виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» (фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом).

Ухвалою Володарського районного суду Київської області від 08 серпня 2018 у задоволенні скарги відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду, ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить ухвалу суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким скаргу задовольнити, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Звертає увагу суду, що предметом доказування у поданій скарзі є бездіяльність державного виконавця, яка полягає у незакінченні виконавчого провадження саме після отримання державним виконавцем заяви боржника ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження від 06 липня 2017 року, а не після заяви стягувача від 27 червня 2018 року про відкликання заяви про закриття виконавчого провадження, як помилково зазначає в ухвалі суд першої інстанції.

Вищевказану заяву про закінчення виконавчого провадження від 06 липня 2018 року, разом з доказами сплати боргу ( копіями розписок) боржник ОСОБА_2 подав саме на виконання вимог ст.19 Закону України «Про виконавче провадження», яка зобов'язує боржника письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення, а не у зв'язку з тим, що на прийомі у державного виконавця 06 липня 2018 року боржнику стало відомо про відкликання стягувачами раніше поданих ними заяв про закінчення виконавчого провадження.

Отже, законність дій державного виконавця Перепелиці А.В., направлених на примусове виконання рішення суду після отримання ним заяви боржника ОСОБА_2 про закінчення виконавчого провадження та надання доказів, які підтверджують сплату боргу в повному обсязі, залишилась поза увагою суду першої інстанції.

Вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі доводів скарги та вдався до з'ясування обставин, які не входять предмет доказування по даній скарзі, а висновки суду ґрунтуються виключно на поясненнях ОСОБА_7 та на квитанціях і депозитних договорах, наданих стягувачем.

Судом також залишено поза увагою, що стягувач ОСОБА_4 в судовому засіданні визнала факт написання нею та її доньками вказаних розписок.

Твердження ОСОБА_4 про те, що по усній домовленості ОСОБА_2 зобов'язався погасити залишок боргу після збору врожаю 2018 року, спростовуються послідовними діями самих стягувачів, які, отримавши 08 червня 2018 року кошти у повному розмірі, видали про це ОСОБА_2 власноручно написані розписки. Того ж дня, не чекаючи збору врожаю 2018 року, надіслали державному виконавцю заяви про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з повним фактичним виконанням рішення суду.

Висновки суду першої інстанції про законність дій державного виконавця з огляду на відсутність підтвердження виконання боржником рішення суду в повному обсязі - є безпідставними та не ґрунтуються на жодних доказах. Крім того, Закон України «Про виконавче провадження» не містить жодних норм, які б містили виключний перелік документів, що мають підтверджувати факт погашення боргу, чи надають державному виконавцю право піддавати сумніву власноручно написані стягувачами розписки про отримання ними коштів від боржника.

В судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_2 - ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив задовольнити.

Стягувач ОСОБА_4 особисто та як представник стягувачів ОСОБА_6, ОСОБА_5 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, зазначаючи, що боржником ОСОБА_2 розрахунок було проведено лише частково, а розписки про отримання заборгованості у повному обсязі були написані ними під тиском з боку боржника.

Інші учасники справи в судове засідання не з'явилися, будучи повідомленими про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку, а тому колегія суддів вважала можливим розглянути справу у їх відсутність у відповідності до вимог ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного.

Звертаючись до суду із скаргою на бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці А.В., заявник ОСОБА_2 посилався на те, що в провадженні головного державного виконавця Перепелиці А.В. перебуває виконавче провадження № 48021294 з примусового виконання виконавчого листа № 2/364/14 від 16 січня 2015 року, виданого Володарським районним судом Київської області, про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 заборгованості в сумі 6307216 грн. 50 коп.

01 травня 2017 року ОСОБА_9 помер та ухвалою Володарського районного суду Київської області від 06 березня 2018 року було замінено сторону виконавчого провадження, а саме: стягувача ОСОБА_9 замінено на ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних частках, як правонаступників.

Заявник вказує, що 08 червня 2018 року він виконав рішення суду, сплативши стягувачам заборгованість в рівних частках на загальну суму 6 307 216 грн. 50 коп., про що стягувачі надали ОСОБА_2 власноручно написані розписки, та до відділу примусового виконання рішень УДВС ГТУЮ у Київській області подали заяви про закінчення виконавчого провадження № 48021294 в зв'язку з фактичним виконанням рішення суду.

В свою чергу 06 липня 2018 року боржник ОСОБА_2 подав заяву про закінчення виконавчого провадження, в якій просив державного виконавця в передбачені законом строки закінчити виконавче провадження на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», додавши до заяви копії розписок (оригінали для огляду) ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 від 08 червня 2018 року про отримання кожною із них коштів у сумі по 2 102 405 грн. 50 коп.

Однак головний державний виконавець не виніс постанову про закінчення виконавчого провадження, тому ОСОБА_2 просив суд визнати неправомірною бездіяльність головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці А.В. щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження та зобов'язати зазначеного державного виконавця закінчити виконавче провадження № 48021294.

Вислухавши пояснення представника заявника ОСОБА_2- ОСОБА_8, стягувача ОСОБА_4, пояснення свідка ОСОБА_10, дослідивши письмовий відзив на скаргу головного державного виконавця Перепелиці А.В., а також наявні у матеріалах справи письмові докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Стягувач ОСОБА_4 надала пояснення про те, що розписки про отримання суми заборгованості у повному обсязі вона та її доньки ОСОБА_6, ОСОБА_5 написали під тиском, побоюючись не отримати будь-яких коштів, отримавши від ОСОБА_2 лише по 500 000 гривень в рахунок боргу кожному стягувачу, всього разом 1500000 гривень, які були покладені на депозитний рахунок у ПАТ «Державний ощадний банк України».

З огляду на викладені пояснення, суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі зазначив, що суду не зрозуміло, чи розписки було написано до повернення боргу ОСОБА_2 чи після, та в якій сумі було погашено борг, повністю чи частково, з врахуванням пояснень ОСОБА_4, яка надала квитанції та депозитні договори щодо покладення коштів на депозитні рахунки на загальну суму 1500000 гривень.

За викладених обставин суд в оскаржуваній ухвалі зазначив, що він ставить під сумнів посилання заявника на те, що ним було виконано рішення суду в повному обсязі.

Тому суд першої інстанції, посилаючись на Закон України «Про виконавче провадження» ( без вказівки на конкретну норму цього Закону) вважав, що скарга є необґрунтованою, оскільки державним виконавцем вчиняються виконавчі дії відповідно до вимог закону, у межах повноважень та у спосіб передбачений законом. Тому дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги, з врахуванням того, що державний виконавець зазначив, що відсутні підтвердження виконання боржником рішення суду в повному обсязі, тому дане звернення ОСОБА_2 суд визнав передчасним.

Однак колегія суддів з висновками суду першої інстанції не погоджується, вважає їх такими, що зроблені за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Пунктом 20 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» передбачено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути лише рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальному стадією судового провадження.

Згідно з вимогами статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов'язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до п.9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Постанова про закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених частиною першою цієї статті, виноситься в день настання відповідних обставин або в день, коли виконавцю стало відомо про такі обставини

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Разом з тим, чітких та однозначних висновків щодо відповідності дій ( бездіяльності) державного виконавця вищевказаним вимогам Закону України «Про виконавче провадження» оскаржувана ухвала суду не містить, як і відсутні висновки про те, чи порушено права заявника скарги діями ( бездіяльністю) державного виконавця.

Як вбачається з матеріалів справи, в провадженні головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Перепелиці А.В. перебуває виконавче провадження № 48021294 з примусового виконання виконавчого листа № 2/364/14 від 16 січня 2015 року, виданого Володарським районним судом Київської області, про стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_9 заборгованості в сумі 6 307 216 грн. 50 коп.

01 травня 2017 року ОСОБА_9 помер та ухвалою Володарського районного суду Київської області від 06 березня 2018 року було замінено сторону виконавчого провадження, а саме: стягувача ОСОБА_9 замінено на ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 в рівних частках, як правонаступників (а.с.5).

12 червня 2018 року до відділу примусового виконання рішень УДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області надійшли заяви стягувачів ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4 про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із повним самостійним виконанням рішення суду боржником ОСОБА_2 ( а.с. 87-89)

27 червня 2016 року до відділу примусового виконання рішень надійшла письмова заява ОСОБА_4, в якій вона відзиває власну заяву про закінчення виконавчого провадження, з посиланням на те, що рішення суду виконано частково в розмірі одного мільйона гривень ( а.с. 76).

У письмовому поясненні на ім'я начальника відділу примусового виконання рішень від 27 червня 2018 року ОСОБА_4 зазначила, що кошти було сплачено у розмірі 3 мільйони гривень, тобто кожному із стягувачів по одному мільйону гривень ( а.с. 82)

Звертаючись до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, боржник ОСОБА_2 посилався на те, що державним виконавцем Перепелицею А.В. не було здійснено дій по закінченню виконавчого провадження після того, як 06 липня 2018 року він звернувся до державного виконавця з відповідною заявою, подавши при цьому копії та оригінали для огляду розписок стягувачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про отримання ними суми боргу у повному обсязі.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копії заяви ОСОБА_2 в особі представника за довіреністю ОСОБА_10 про закінчення виконавчого провадження, зареєстрованої в Головному територіальному управлінні юстиції Київської області 06 липня 2018 року ( а.с. 6), боржник ОСОБА_2 08 червня 2018 року самостійно виконав рішення суду, сплативши стягувачам ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_4 в рівних частинах кошти на загальну суму 6 307 216 грн. 50 коп.

До заяви додані копії розписок ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про отримання від ОСОБА_2 суми в розмірі 2 102 405 грн. 50 коп. кожною в рахунок погашення боргу згідно з виконавчим листом № 2/364/14, виданого Володарським районним судом Київської області. В розписках зазначено про отримання у повному обсязі кожним із стягувачів суми 2 102 405 грн. 50 коп. та про відсутність будь-яких претензій до ОСОБА_2 (а.с. 7-9)

Як в суді першої, так і в суді апеляційної інстанцій, ОСОБА_4 особисто та як представник ОСОБА_6, ОСОБА_5 пояснювала, що розписки написані стягувачами особисто кожною з них. Також в апеляційному суді ОСОБА_4 пояснила, що вона погодилась на отримання готівкою лише частини суми боргу.

Зазначена обставина була безпідставно залишена поза увагою суду першої інстанції, натомість суд послався на надані ОСОБА_11 квитанції та депозитні договори на загальну суму 1 500 000 грн. в підтвердження того, що стягувачі отримали від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі по 500 000 грн. кожна, а не всю суму, вказану ними у власноручно написаних розписках.

Разом з тим, у листі-відповіді головного державного виконавця Перепелиці А.В. від 12 липня 2018 року за № 3802 на заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_10 від 06.07.2018 року зазначено, що стягувач ОСОБА_4 на особистому прийомі 27 червня 2018 року повідомила, що боржник ОСОБА_2 сплатив їм кошти в розмірі 3000 000 грн., тобто по 1 000 000 грн. кожній.

Таким чином, розглядаючи скаргу ОСОБА_2 на бездіяльність державного виконавця щодо невинесення постанови про закінчення виконавчого провадження з підстав повного фактичного виконання рішення, суд першої інстанції надав перевагу усним поясненням стягувача ОСОБА_4 та наданим нею документам про розміщення на депозитних рахунках у банку суми в загальному розмірі 1 500 000 грн.

Однак поза увагою суду залишились письмові розписки стягувачів про отримання суми боргу у повному розмірі, відповідно до виконавчого листа, при цьому стягувач ОСОБА_4 у суді підтвердила, що розписки написані особисто кожним із стягувачів.

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції не зазначив, якими належними та допустимими доказами підтверджується, що зазначені розписки стягувачів написані не ними особисто або ж написані під тиском боржника ОСОБА_2 чи його представників, та що зміст розписок не відповідає дійсності.

Суд також не перевірив матеріалів виконавчого провадження, в оскаржуваній ухвалі не виклав обґрунтованих висновків щодо законності дій чи бездіяльності державного виконавця, про які зазначається у скарзі ОСОБА_2, не надав мотивованої оцінки усім доводам учасників справи, та дійшов передчасних висновків про необґрунтованість доводів боржника ОСОБА_2 про повне фактичне виконання рішення суду.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України, яка підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції визначає неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, та невідповідність висновків суду обставинам справи. Отже, ухвалу суду першої інстанції неможливо визнати законною і обґрунтованою, тому вона підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції з вищевикладених підстав.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 379, 381-383 ЦПК України суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Ухвалу Володарського районного суду Київської області від 08 серпня 2018 року - скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2018 року.

Суддя - доповідач: Ящук Т.І.

Судді: Немировська О.В.

Чобіток А.О.