Тернівський районний суд міста Кривого Рогу
Дніпропетровської області
Справа № 215/4175/18
Провадження 2/215/2097/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючої-судді Красюк К.І., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про стягнення моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2018 року ОСОБА_3 звернувся із позовною заявою до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ПІВНГЗК») про відшкодування моральної шкоди, в зв'язку з ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків. В обґрунтування позову вказує, що він працював в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища на підприємстві відповідача 21 рік 4 місяці. Внаслідок виконуваної роботи на підприємстві із несприятливими умовами праці, отримав професійне захворювання: двохкохлеарний неврит, яке виникло в умовах впливу на організм шуму, який перевищував ПДР на 3-5 ДБА. Останнім висновком МСЕК

від 17.09.2004 року позивачу встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 45% по професійному захворюванню вібраційна хвороба та туговухість, та встановлено третю групу інвалідності безстроково. Внаслідок отриманого професійного захворювання позивач не має змоги вести звичайне життя, тому що постійно зазнає та терпить фізичний біль у суглобах, оніміння і слабкість в руках і ногах, стискаючий біль в області серця при фізичному навантаженні, шум у вухах, зниження слуху, підвищену дратливість і втомлюваність. Захворювання вимагає додаткових зусиль для організації його життя, постійно приймати медикаментозне лікування, а підвищена дратливість і втомлюваність викликає небажання спілкування з оточуючими людьми, його нормальні життєві зв'язки порушено внаслідок неможливості вести активний спосіб життя. Просить стягнути на його користь з відповідача 160 000 грн на відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров'я.

Ухвалою судді від 26.09.2018 року відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, роз'яснено відповідачу право подати клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін та подати відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.

У відзиві на позов відповідач проти заявлених вимог заперечує, вважаючи їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що чинним законодавством не встановлено прямої заборони або обмеження тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах. Крім того, тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці збільшує рівень професійного ризику та залежить лише від нього самого, тому існує причинно-наслідковий зв'язок між діями самого потерпілого, що мають вираз у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, і виникненням у нього професійного ушкодження здоров'я, а не тільки дії роботодавця, який маючи необхідні дозволи на здійснення небезпечних робіт, не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Також наявність моральних страждань позивача не може доводитись ні актом розслідування хронічного професійного захворювання, ні довідками МСЕК, оскільки акт підтверджує виникнення у позивача професійних захворювань та його причини і не встановлює конкретних осіб, відповідальних за виникнення у позивача професійних захворювань, а в медичних документах не йдеться про розлади здоров'я, пов'язані з психологічним станом позивача.

Дослідивши письмові докази у справі в порядку спрощеного позовного провадження, суд приходить до наступного.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивач

ОСОБА_3 відповідно до записів у його трудовій книжці у період з 1972 року по 1987 рік та з 1989 року по 2000 рік працював на підприємстві Ордена Леніна Північному гірничозбагачувальному комбінаті імені Комсомолу України, який згодом було перейменовано на Північний гірничозбагачувальний комбінат, та який 31.10.1986 року перетворено на ВАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат»,

з 04.04.2011 року на ПАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат», а з 05.05.2016 року на ПрАТ «Північний гірничозбагачувальний комбінат») за різними спеціальностями, зокрема: помічником машиніста екскаватора, машиністом екскаватора. Наразі, працює на вказаному підприємстві по теперішній час, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 14-16).

Висновком МСЕК (медико-соціальної експертної комісії) від 16.09.1996 року позивачу вперше встановлено 30% втрати професійної працездатності в зв'язку з професійним захворюванням та третя група інвалідності. Висновком МСЕК

від 28.09.1997 року встановлено 35% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності. Висновком МСЕК від 11.10.1999 року встановлено 50% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності. Висновком МСЕК від 17.09.2004 року позивачу встановлено 45% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності в зв'язку з професійним захворюванням вібраційна хвороба та туговухість безстроково.

Відповідно до Акту розслідування професійного захворювання від

01.08.1996 року ОСОБА_3 протягом 21 року 4 місяців працював в умовах впливу на організм вібрації від 102-109 дб, при нормі 101 дб, причиною чого була відсутність віброкрісла та недосконалість обладнання (а.с. 17).

Відповідно до Акту № 81 розслідування професійного захворювання від 22.09.1998 року ОСОБА_3 протягом 24 років працював в умовах впливу на організм шуму, який перевищував ПДР на 3-5 ДБА (а.с. 18).

З дослідженого Акту № 23 розслідування професійного захворювання

від 06.08.2004 року слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи з 1989 року по 1996 рік помічником машиніста екскаватора, машиністом екскаватора, з 1996 року по 2004 рік слюсарем черговим та з ремонту устаткування ОСОБА_3 виконував роботи, які характеризувались впливом на організм пилу, параметри якого перевищували ГДК (а.с. 19).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.

Суд вважає, що зазначеного обов'язку відповідач не виконав.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Із досліджених судом виписок з історії хвороби та виписок-епікризів із медичної карти, ОСОБА_3 має професійні захворювання: з 1994 року - остеохондроз поперекового від. хребта, з 1996 року - вібраційна хвороба,

з 1998 року - нейросенсорна приглухуватість, з 2004 року - вертеброгенна люмбоішіалгія, сідеросилікоз 1 ст., з 2005 року - розповсюджений остеохондроз з корінцевим синдромом, з 2007 року - вібраційна хвороба 2 ст. Неодноразово проходив лікування через погіршення стану здоров'я. Наразі стан помірно тяжкий.

У зв'язку з викладеним, ОСОБА_3 має підтверджені скарги на постійний суглобний біль, почуття оніміння і слабкість в руках і ногах, побіління пальців кистей при охолодженні, стискаючий біль в ділянці серця при фізичному навантаженні, підвищення АТ до 160/100 мм рт. ст., перебої в серцевій діяльності, головний біль, біль в п/крижовому відділі хребта з іррадіацією поперемінно в обидві ноги, почуття оніміння по передній поверхні правої гомілки та великого пальцю, судоми в пальцях ніг, шум у вухах, зниження слуху, підвищену дратливість і втомлюваність.

За рекомендаціями лікарів, ОСОБА_3 має постійно приймати ліки, перебувати під наглядом лікарів, проходити щорічні курси відновної терапії, оздоровлення в санаторіях та ін.

Як вбачається з досліджених актів розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, причиною виникнення професійного захворювання позивача є робота в умовах впливу шкідливих виробничих факторів.

Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.

Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Посилання представника відповідача на те, що позивач з власної волі протягом тривалого часу виконував роботу в шкідливих умовах праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. При цьому, добровільність виконання позивачем робіт у шкідливих умовах праці, не знімає з відповідача обов'язку виконати вимоги ч. 2 ст. 153 КЗпП України та

ст. 13 Закону України «Про охорону праці» й нести відповідальність за їх невиконання у вставленому законом порядку. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не бере до уваги, оскільки судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. При цьому спростовуються доводи відповідача щодо неможливості визнання беззаперечними доказами заподіяння позивачеві моральних страждань висновками МСЕК, оскільки дані докази є одними із доказів, а не єдиним доказом, які розглядаються судом разом із іншими документами та наявними відомостями про позивача. Отже, висновки відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Судом також встановлено, що в зв'язку з професійним захворюванням позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 30% з 1996 року, та у розмірі 45% з 2004 року безстроково. Як наслідок позивач вже з 45 років був обмежений у життєдіяльності, не мав змоги вести звичайне життя, тому що постійно зазнає та терпить фізичний біль, в зв'язку з чим був позбавлений можливості вести активний спосіб життя, аж до теперішнього часу.

Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 21 року у шкідливих умовах виробничого середовища, йому встановлено 45 % втрати працездатності безстроково, а також характер професійного захворювання, пов'язаного із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що ОСОБА_3 має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди.

Позивач при визначенні відшкодування моральної шкоди у сумі 160 000 грн посилався на Постанову Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року із змінами внесеними згідно Постанови Пленуму ВСУ №5 від 25.05.2001 року та № 1 від 27.02.2009 року, та керувався при цьому розміром мінімальної заробітної плати на 2018 рік, та враховуючи фінансові можливості відповідача.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 37230 грн (тобто 10 мінімальних заробітних плат станом на 2018 рік) за встановлені 45 % втрати професійної працездатності безстроково, вважаючи суму, що вимагає позивач завищеною.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 704 грн. 80 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача.

На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та керуючись

ст. ст. 10, 13, 19, 77-80, 89, 141, 258, 259, 263-265, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я внаслідок виконання трудових обов'язків, - задовольнити частково.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь ОСОБА_3 37230 (тридцять сім тисяч двісті тридцять) гривень на відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок втрати професійної працездатності, без нарахування та утримання податку з доходів фізичних осіб та інших зборів та платежів.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави в особі Державної судової адміністрації України, код ЄДРПОУ 2655795 (отримувач коштів: ГУК у м. Києві /м.Київ/ 22030106; код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783; Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП); код банку отримувача (МФО) 899998; Рахунок отримувача 6001; Код класифікації доходів бюджету 22030106) судовий збір в розмірі 704 (сімсот чотири) грн 80 коп.

У решті позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Дніпровського апеляційного суду через Тернівський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП - НОМЕР_1, зареєстрований та проживає за адресою: 50089, АДРЕСА_1.

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат», ЄДРПОУ - 00191023, місцезнаходження: 50079, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг.

Повний текст рішення складено та підписано 26.11.2018 року.

Суддя: