Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 314/3881/15-ц

провадження № 61-17222св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - заступник прокурора Запорізької області,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Запорізькій області, ОСОБА_4, Головне управління Держземагентства у Запорізькій області,

третя особа - реєстраційна служба Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області на рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2016 року у складі судді Кофанова А. В. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017 року у складі колегії суддів: Онищенка Е. А., Бєлки В. Ю., Воробйової І. А.,

ВСТАНОВИВ :

У серпні 2015 року заступник прокурора Запорізької області звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Запорізькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області), ОСОБА_4, Головного управління Держземагентства у Запорізькій області (далі - ГУ Держземагентства у Запорізькій області), третя особа - Реєстраційна служба Вільнянського районного управління юстиції Запорізької області (далі - РС Вільнянського РУЮ Запорізької області), про визнання недійсним та скасування наказів, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, скасування державної реєстрації, повернення земельної ділянки.

Позовна заява мотивована тим, що 12 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до ГУ Держземагентства у Запорізькій області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для ведення фермерського господарства площею 7,1 га на території Любимівської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області лише з тією метою аби розширити територію вже існуючого фермерського господарства «Сенів» (далі - ФГ «Сенів»).

ОСОБА_4 на час звернення із заявою про відведення спірної земельної ділянки був засновником та головою ФГ «Сенів» та у своїй заяві про обгрунтування розміру земельної ділянки чітко зазначив, що вона йому потрібна для того, щоб збільшити своє фермерське господарство, а не створити нове. Таким чином, ОСОБА_4 як фізична особа отримав земельну ділянку для діяльності вже створеного ним ФГ «Сенів» без проведення земельних торгів (аукціону). Вказаними діями відповідачі порушили процедуру отримання земельної ділянки державної власності, передбачену вимогами ЗК України, а саме без проведення земельних торгів. Зазначає, що факт використання орендованої земельної ділянки ФГ «Сенів» також підтверджується тим, що орендну плату за її використання сплачувало саме це господарство.Отримання ОСОБА_4 земельної ділянки державної власності без проведення земельних торгів (аукціону) є порушенням вимогКонституції України, Земельного кодексу України та Закону України «Про фермерське господарство».

У зв?язку з викладеним заступник прокурора просив визнати недійсними накази ГУ Держземагентства у Запорізькій області від 13 грудня 2013 року «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» та від

31 грудня 2013 року «Про затвердження документації із землеустрою та передачу в оренду земельної ділянки»; визнати недійсним договір оренди землі від 04 лютого 2014 року, укладений між ГУ Держземагентства у Запорізькій області та ОСОБА_4; скасувати державну реєстрацію права оренди земельної ділянки; зобов'язати ОСОБА_4 повернути орендовану земельну ділянку державі в особі ГУ Держгеокадастру у Запорізькій області.

Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від

29 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017 року, у задоволенні позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що ОСОБА_4 звернувся до ГУ Держземагентства у Запорізькій області як фізична особа із заявою про відведення йому в оренду земельної ділянки державної власності саме для діяльності фермерського господарства з дотриманням всіх умов, визначених ЗК України, використавши таким чином своє право на отримання земельної ділянки без проведення торгів (аукціону). Позивачем не було доведено той факт, що ОСОБА_4 отримав вказану земельну ділянку саме для розширення господарської діяльності ФГ «Сенів», а не з метою створення іншого фермерського господарства, а посилання на правовий висновок Верховного Суду України, викладений у справі № 6-248цс16 від 18 травня 2016 року, є некоректним.

У касаційній скарзі, поданій 19 квітня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Запорізької області, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку, що ОСОБА_4 отримав вказану земельну ділянку відповідно до вимог законодавства та на позаконкурсній основі. Звертаючись до ГУ Держземагентства у Запорізькій області із заявою про отримання земельної ділянки, ОСОБА_4 мав на меті не створити нове фермерське господарство, а розширити вже існуюче ФГ «Сенів» за рахунок укладення додаткових договорів оренди землі. Зазначені дії ОСОБА_4 вказують на бажання отримати в оренду земельну ділянку державної власності для ведення фермерського господарства без проведення земельних торгів, як того вимагає Закон. Зазначає, що суди залишили поза увагою ту обставину, що ОСОБА_4, отримавши в оренду спірну земельну ділянку в лютому 2014 року, створив ФГ «Позняки» лише у липні 2016 року під час судового розгляду цієї справи. Також вказує на те, що ОСОБА_4, крім спірної земельної ділянки, отримав в оренду ще 6 земельних ділянок державної власності, а відповідно до законодавства громадянин України може отримати в оренду земельну ділянку без проведення земельних торгів лише один раз.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII«Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 12 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернувся до ГУ Держземагентстваіз заявою про надання йому дозволу на розроблення документації із землеустрою з метою отримати земельну ділянку державної власності плшощею 7,1 га для ведення фермерського господарства (а. с. 13).

Наказом ГУ Держземагентства у Запорізькій області від 13 грудня 2013 року № ЗП/:05:005/00000418 йому надано дозвіл на розроблення цієї документації (а. с. 12).

31 грудня 2013 року ОСОБА_4 подав заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення спірної земельної ділянки в оренду та в той же день було видано наказ про його затвердження (а. с. 18-19).

04 лютого 2014 року було укладено між ГУ Держземагентства у Запорізькій області та ОСОБА_4 договір оренди цієї земельної ділянки на 49 років

(а. с. 20-25).

З копії трудової книжки ОСОБА_4 вбачається, що він з 20 жовтня 2012 року засновник та голова ФГ «Сенів» (а. с. 17).

З відповіді, наданої Вільнянською об'єднаною державною податковою інспекцією Головного управління Державної фіскальної служби у Запорізькій області від 22 травня 2015 року № 1486/10-08-06-15, вбачається, що у оренді ОСОБА_4 перебуває шість земельних ділянок державної власності, отриманих ним для ведення фермерського господарства, за які орендну плату вносить ФГ «Сенів», засновником і головою якого є ОСОБА_4 (а. с. 27).

29 червня 2016 року ОСОБА_4 було створено фермерське господарство «Позняки» (далі - ФГ «Позняки») (а. с. 115).

Відповідно до статті 14 Конституції України, статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

З огляду на положення статей 22, 31, 93, 124 ЗК України землі сільськогосподарського призначення можуть надаватися громадянам для ведення фермерського господарства та використовуватися цим господарством, зокрема на умовах оренди.

Відповідно до статті 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок державної або комунальної власності здійснюється за результатами проведення земельних торгів.

Статтею 123 ЗК України врегульовано загальний порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування в тих випадках, коли згідно із законом земельні торги не проводяться; визначено вимоги до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; заборонено компетентним органам вимагати інші, ніж установлені цією статтею матеріали та документи; установлено загальні підстави для відмови в наданні такого дозволу.

Разом з тим відносини, пов'язані зі створенням, діяльністю та припиненням діяльності фермерських господарств, регулюються, крім ЗК України, Законом України «Про фермерське господарство» та іншими нормативно-правовими актами України (стаття 2 цього Закону). У таких правовідносинах Закон України «Про фермерське господарство» є спеціальним нормативно-правовим актом, а ЗК України - загальним.

Відповідно до частин першої та другої статті 1 Закону України «Про фермерське господарство» фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян зі створенням юридичної особи, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм для ведення фермерського господарства, відповідно до закону. Фермерське господарство може бути створене одним громадянином України або кількома громадянами України, які є родичами або членами сім'ї, відповідно до закону.

Можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов'язана з наданням (передачею) йому земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов'язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства (стаття 8 цього Закону).

Порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства передбачений спеціальним Законом України «Про фермерське господарство».

Так, згідно з абзацами 1, 2 частини першої статті 7 цього Закону для отримання (придбання) у власність або в оренду земельної ділянки державної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до відповідної районної державної адміністрації. Для отримання у власність або в оренду земельної ділянки із земель комунальної власності з метою ведення фермерського господарства громадяни звертаються до місцевої ради.

У заяві зазначаються: бажаний розмір і місце розташування ділянки, кількість членів фермерського господарства та наявність у них права на безоплатне одержання земельних ділянок у власність, обґрунтування розмірів земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства. До заяви додаються документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі.

Частинами другою та четвертою статті 7 цього Закону передбачено, що заяву громадянина про надання земельної ділянки у власність або в оренду районна або міська державні адміністрації або орган місцевого самоврядування розглядають у місячний строк і в разі її задоволення дають згоду на підготовку землевпорядною організацією проекту відведення земельної ділянки. Проект відведення земельної ділянки погоджується та затверджується відповідно до закону. У разі відмови органів державної влади та органів місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки для ведення фермерського господарства питання вирішується судом.

Отже, спеціальний Закон України «Про фермерське господарство» визначає обов'язкові вимоги до змісту заяви про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства, які дещо відрізняються від загальних вимог, передбачених статтею 123 ЗК України до змісту клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Зокрема, в заяві про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства потрібно зазначити не лише бажаний розмір і місце розташування ділянки, але й обґрунтувати розміри земельної ділянки з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства.

Зазначені вимоги відповідають загальним принципам земельного законодавства (стаття 5 ЗК України) та меті правового регулювання земельних відносин у сфері діяльності фермерських господарств, яка полягає в створенні умов для реалізації ініціативи громадян щодо виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, а також для забезпечення раціонального використання і охорони земель фермерських господарств, правового та соціального захисту фермерів України (преамбула Закону України «Про фермерське господарство»).

Крім того, Закон України «Про фермерське господарство» передбачає, що заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна бути розглянута по суті. При цьому норми цього Закону не містять імперативної вказівки про задоволення заяви за наявності певних формальних умов, допускаючи можливість прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про відмову в задоволенні заяви без визначення виключного переліку підстав для такої відмови.

Таким чином, при вирішенні позовних вимог про законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства застосуванню підлягає порядок надання (передачі) земельних ділянок для ведення фермерського господарства, визначений статтею 7 Закону України «Про фермерське господарство» як спеціального по відношенню до статті 123 ЗК України.

За змістом статей 1, 7, 8 Закону України «Про фермерське господарство» заява громадянина про надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства повинна містити сукупність передбачених частиною першою статті 7 цього Закону відомостей і обставин. У свою чергу, розглядаючи заяву громадянина по суті, орган виконавчої влади чи місцевого самоврядування (а в разі переданого на судовий розгляд спору - суд) повинен дати оцінку обставинам і відомостям, зазначеним у заяві, перевірити доводи заявника, наведені на обґрунтування розміру земельної ділянки, з урахуванням перспектив діяльності фермерського господарства, в тому числі щодо наявності трудових і матеріальних ресурсів.

За наслідками зазначеної перевірки орган державної виконавчої влади чи орган місцевого самоврядування повинен пересвідчитися в дійсності волевиявлення заявника, наявності в нього бажання створити фермерське господарство та спроможності вести господарство такого типу - виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою та реалізацією з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих для ведення фермерського господарства. Натомість відсутність належної перевірки, формальний підхід до вирішення заяви громадянина створює передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання іншими приватними суб'єктами в користування земель державної чи комунальної власності поза передбаченою законом обов'язковою процедурою - без проведення земельних торгів.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-2902цс15, від 11 травня 2016 року № 6-2903цс15, від 18 травня 2016 року № 6-248цс16.

Отже, розглядаючи позов, суд повинен був перевірити належним чином, чи дотримався орган державної влади вимог статей 1, 7, 8, 12 Закону України «Про фермерське господарство» та статей 116, 118, 121, 123, 134 ЗК України при вирішенні питання про надання ОСОБА_4 земельної ділянки державної власності для ведення фермерського господарства, оскільки громадянин право на отримання земельної ділянки державної власності може використати один раз, додатково земельні ділянки громадянин або фермерське господарство можуть отримувати на конкурентних засадах через участь у торгах.

З матеріалів справи вбачається, що в оренді у ОСОБА_4 перебуває не одна земельна ділянка державної власності, яка передана йому на підставі наказу ГУ Держземагентства у Запорізькій області для здійснення ним фермерського господарства (а. с. 94-114).

Разом з тим ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції на вказані обставини уваги не звернули, наведеного вище не врахували та не перевірили, чи не отримував ОСОБА_4 раніше земельну ділянку державної власності, а, відтак, чи мав він право вимагати від ГУ Держземагентства у Запорізькій області передання йому в оренду спірної земельної ділянки на поза конкурсній основі.

Також необхідно зазначити, що ОСОБА_4 із заявою про надання дозволу на розробку документації із землеустрою звернувся до ГУ Держземагентства у Запорізькій області 12 грудня 2013 року, а вже наступного дня, 13 грудня

2013 року, отримав цей дозвіл. Суди не перевірили, чи мали можливість державні органи за такий короткий проміжок часу належним чином перевірити подані заявником документи, та чи не свідчать такі дії про формальний підхід органів державної влади, що може створити передумови для невиправданого, штучного використання процедури створення фермерського господарства як спрощеного, пільгового порядку одержання орендарем у користування земель державної власності без проведення земельних торгів.

Крім того із заяви про обгрунтування розмірів земельної ділянки вбачається, що ОСОБА_4 має намір збільшити фермерське господарство для вирощування сількогосподарської продукції, у зв?язку з позитивним його розвитком, а не створити нове фермерське господарство (а. с. 14).

ФГ «Позняк» було створено після звернення прокурора з позовом до суду, а саме через два роки після отримання в оренду спірної земельної ділянки, перевіряючи правомірність отримання орендарем цієї земельної ділянки, суди зазначеній обставині оцінки не надали.

Також, ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції в порушення вказаних норм законодавства не перевірили та не встановили, чому протягом двох років орендну плату за спірну земельну ділянку вносило ФГ «Сенів».

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що оскаржувані судові рішення відповідно до частини третьої статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню з направленням справи на розгляд до суду першої інстанції, оскільки постановлені з порушеннями норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи вимоги наведених норм ЦПК України та доводи касаційної скарги заступника прокурора Запорізької області, Верховний Суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування судових рішень з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 29 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 16 березня 2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк В. М. Сімоненко С. П. Штелик