Постанова Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 509/107/15-ц

провадження № 61-21446св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

представник позивача - ОСОБА_2,

відповідачі: ОСОБА_3, публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 березня 2016 року у складі судді Ганзій Д. М. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Драгомерецького М. М., Черевко П. М., Громіка Р. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_3, публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») про визнання права власності на нерухоме майно в рахунок погашення боргу та визнання договору іпотеки недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 16 січня 2006 року ОСОБА_4 надав розписку, що він отримав від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 100 тис. доларів США, які зобов'язався повернути їй до 16 січня 2007 року, а у випадку неможливості з будь-яких причин повернути вказану грошову суму, зобов'язався передати ОСОБА_1 у власність належне йому на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: кафе-бар на 40 місць з літнім майданчиком на 12 місць, загальною площею 213,9 кв. м., що розміщений на земельній ділянці площею 525 кв. м. за адресою: АДРЕСА_1, земельну ділянку площею 0,0525 га за тією ж адресою та земельну ділянку площею 0,0515 га за адресою: АДРЕСА_2.

17 вересня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»), правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого, банк надав, а ОСОБА_4 отримав споживчий кредит у сумі

227 тис. доларів США. У забезпечення належного виконання взятих на себе кредитних зобов'язань, між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки від 17 вересня 2007 року, відповідно до якого, останній, в забезпечення виконання всіх своїх грошових зобов'язань за кредитним договором передав в іпотеку банку - кафе-бар на 40 місць з літньою площадкою на 12 місць, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 213,9 кв. м. і земельну ділянку площею 0,0525 га за тією ж адресою.

ОСОБА_4 не повернув ОСОБА_1 борг та не передав їй спірне нерухоме майно.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_1 просила суд визнати нотаріально посвідчений договір іпотеки від 17 вересня 2007 року, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4, недійсним. У рахунок погашення боргу по укладеному 16 січня 2006 року між нею та ОСОБА_4 договору позики, ОСОБА_1 просила суд визнати за нею право власності на зазначене нерухоме майно.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 14 березня

2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що наявність розписки не є підставою для визнання за ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно з огляду на положення статті 328 ЦК України, а, отже, у позивачки

ОСОБА_1 відсутні правові підстави вимагати визнання за нею права власності на майно ОСОБА_4 в рахунок погашення боргу, так як в цьому випадку фактично йдеться про підміну понять зі стягнення грошового боргу на безпідставне визнання за нею права власності, що фактично змінює суть розписки.

Іпотекодержателем за законом і за договором є ПАТ «УкрСиббанк», у зв'язку з чим безпідставними визнав доводи позивачки ОСОБА_1 з приводу пріоритетності її прав та вимог на спірне нерухоме майно, вказане у розписці, і не ґрунтуються на вимогах закону, а тому у зв'язку з безпідставністю її позовних вимог у задоволенні позову останній відмовив. При цьому вважав, що ОСОБА_1 не позбавлена права звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу за договором позики відповідно до умов вищевказаної розписки.

Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції вірно застосував правові норми, що регулюють ці правовідносини, та зробив вірний висновок про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 Крім того, доводи про пріорітетність прав на іпотечне майно вважав необґрунтованими, оскільки відповідно до Закону України «Про іпотеку» пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх

пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації, що у цьому випадку ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зроблено не було.

У січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ОСОБА_1, подана представником - ОСОБА_2, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, вона просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідно до статті 3 Закону України «Про іпотеку» вона має переважне право відносно права

ПАТ «УкрСиббанк» на нерухоме майно, що належить на праві приватної власності ОСОБА_4, що вказує на неправомірність укладеного між відповідачами ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» договору іпотеки від 19 вересня 2007 року, оскільки він не мав права в якості забезпечення виконання основного зобов'язання передавати банку в іпотеку майно, право вимоги на яке виникло у неї раніше. Крім того, вона не була належним чином повідомлена про день розгляду апеляційної скарги, відповідно судом апеляційної інстанції було порушено норми процесуального права щодо виклику сторін, що є підставою для скасування оскаржуваної ухвали та прийняття нового рішення.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

02 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Повістки про виклик до Апеляційного суду Одеської області на 05 жовтня 2016 року та на 14 грудня 2016 року надсилалися на адресу ОСОБА_1

17 серпня 2016 року та 06 жовтня 2016 року відповідно. Проте листи повернулися без вручення адресату з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 193-194, 200-201).

Таким чином, матеріали справи не містять доказів про те, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена про розгляд справи судом апеляційної інстанції, оскільки не отримала повістку про виклик до суду та не була присутня в судовому засіданні, а повернуті листи без їх вручення адресату не свідчать про фіксацію факту належного його повідомлення.

Особи, які беруть участь у справі, згідно зі статтею 27 ЦПК України 2004 року мають право, зокрема брати участь у судових засіданнях, подавати свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до частини п'ятої статті 74 ЦПК України судова повістка разом із розпискою, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається поштою рекомендованим листом із повідомленням або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншою особою, яка бере участь у справі. Стороні чи її представникові за їх згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам цивільного процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку.

Відомості про те, що ОСОБА_1 була належним чином повідомлена судом апеляційної інстанції про дату, час і місце розгляду справи в суді апеляційної інстанції в матеріалах справи відсутні.

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Таким чином, суд апеляційної інстанції порушив право позивача знати про час і місце судових засідань (частина друга статті 6 ЦПК України 2004 року), що є порушенням права на доступ до правосуддя та порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Віктор Назаренко проти України» від 03 жовтня 2017 року та у справі «Лазаренко та інші проти України» від 27 червня 2017 року).

Вказаний висновок також узгоджується із позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, провадження № 14-280цс18.

Апеляційний суд, у порушення вимог пункту 5 частини першої статті 411 ЦПК України, розглянув справу за відсутності позивача, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання, про що останній зазначає у касаційній скарзі.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1, подану представником - ОСОБА_2, задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта