Єдиний унікальний номер 226/804/18 Номер провадження 22-ц/4804/214/18
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 жовтня 2018 року м. Бахмут Донецької області

Донецький апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Соломахи Л.І.,

суддів Канурної О.Д., Кішкіної І.В.

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу № 226/804/18 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Стар" про стягнення грошових коштів з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 23 липня 2018 року, постановленого у складі судді Рибкіна О.А., -

В С Т А Н О В И В :

11 квітня 2018 року ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1) звернувся до Димитровського міського суду Донецької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Авто Стар"(далі - ТОВ "Авто Стар") про стягнення грошових коштів.

Зазначав, що між ним та відповідачем 13 березня 2018 року був укладений попередній договір купівлі-продажу транспортного засобу № 1832. Відповідно до п. 1.5 цього договору сторони зобов'язалися 20 березня 2018 року укласти основний договір за умови повного виконання п. 2.1 попереднього договору.

На виконання п. 2.1 попереднього договору він вніс на розрахунковий рахунок продавця грошові кошти у розмірі 93 640,00 грн. Також він сплатив на рахунок АКБ "Індустріалбанк"936,40 грн. Однак на час звернення до суду основний договір з ним не укладено та транспортний засіб ним не отримано.

23 березня 2018 року він звернувся до відповідача з письмовою заявою, в якій посилаючись на положення частин 1, 2 ст. 662, частин 1, 2 ст. 693 ЦК України, пункт 3 частини 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", просив у добровільному порядку повернути йому грошовим переказом суму попередньої оплати 93 640,00 грн. та 936,40 грн.

Відповідач 2 квітня 2018 року його заяву отримав, але на час звернення до суду ні автомобіль, ні грошові кошти він не отримав.

Посилаючись на положення статей 509, 526, 610, 612, 626, 629, 655 ЦК України, частину 1 ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів", просив стягнути з відповідача на його користь 93 640,00 грн. (а.с. 1 - 2).

Ухвалою Димитровського міського суду Донецької області від 18 квітня 2018 року у справі було відкрито провадження, справа була призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 15).

08 травня 2018 року до Димитровського міського суду Донецької області надійшла заява ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог, в якій позивач, посилаючись на те, що на час звернення з цією заявою основний договір з ним не укладено та транспортний засіб ним не отримано, просив:

- розірвати попередній договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1832;

- стягнути з відповідача на його користь 93 640,00 грн. (а.с. 19).

Оскільки позивачем відповідно до частини 5 ст. 49 ЦПК України не подано доказів направлення копії заяви про збільшення розміру позовних вимог та доданих до неї документів відповідачу, суд заяву ОСОБА_1 про збільшення розміру позовних вимог не прийняв та повернув позивачу, про що зазначив в рішенні від 23 липня 2018 року (а.с. 40 - 41).

Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 23 липня 2018 у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ "Авто Стар" про стягнення грошових коштів відмовлено (а.с. 40 - 41).

Судом першої інстанції встановлено, що 13 березня 2018 року між позивачем та відповідачем укладено попередній договір купівлі - продажу транспортного засобу № 1832 (а.с. 9 - 10).

Згідно пунктів 1.1, 1.2, 1.5 цього договору сторони зобов'язалися укласти основний договір 20 березня 2018 року, предметом якого є відчуження покупцеві транспортного засобу марки Lada Granta, 2015 року випуску, 1,6, 106 л.с., "Lux". Якщо на зазначену вище дату майно не буде придбано продавцем з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що основний договір буде укладено не пізніше ніж на п'ятий робочий день після придбання продавцем майна, про що останній зобов'язується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили 1 лютого 2019 року (а.с. 9 - 10).

Пунктами 1.3, 1.4 попереднього договору визначено, що основний договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти основний договір і прийняття пропозиції другою стороною, при цьому пропозицію може зробити кожна із сторін такого договору (а.с. 9 - 10).

13 березня 2018 року позивач на виконання умов попереднього договору № 1832 сплатив відповідачу згідно квитанції № 1877 - 13 - 005/С грошові кошти у розмірі 93 640 гривень (а.с. 7, а.с 8).

23 березня 2018 року позивач направив на адресу відповідача заяву про повернення йому у добровільному порядку коштів за попереднім договором у зв'язку із неукладенням з ним основного договору та неотриманням ним транспортного засобу (а.с. 11 - 12).

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що підстави для стягнення сплачених позивачем за попереднім договором коштів відсутні. Попередній договір сторонами укладено з додержанням норм цивільного законодавства. Виконання попереднього договору № 1832 від 13.03.2018 року може бути здійснено лише за умови, що продавцем на зазначену в договорі дату буде придбано з метою відчуження покупцеві майно, зазначене у п. 1.2 цього договору, тобто транспортний засіб Lada Grаnta, 2015 року випуску, 1,6, 106 л.с., "Lux". Суду не надано доказів придбання відповідачем для відчуження покупцеві зазначеного транспортного засобу. Також не надано доказів навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На час розгляду справи судом дія попереднього договору не закінчилась, оскільки ще не настав вказаний у договорі останній строк виконання обов'язків за попереднім договором - 1 лютого 2019 року. Порушення відповідачем прав позивача за укладеним між ними договором судом не встановлено.

Не погоджуючись із судовим рішенням, позивач ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Димитровського міського суду Донецької області від 23 липня 2018 року та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог.

Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що дія попереднього договору ще не закінчилася, що вказаний у договорі останній строк виконання обов'язків за попереднім договором - 1 лютого 2019 року, що порушення відповідачем прав позивача за укладеним між ними договором не встановлено і підстави для стягнення сплачених за цим договором коштів відсутні.

Вважає, що такі висновки суду суперечать положенням частин 1, 2 ст. 6 Закону України "Про захист прав споживачів", згідно яких продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію; на вимогу споживача зобов'язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції.

Суд не врахував, що жодної інформації про продукцію та про її належну якість відповідач йому не надав.

Відповідач взагалі не приступив до виконання зобов'язань за договором, не надав йому жодного розрахункового документу, що відповідно до ст. 10 Закону України "Про захист прав споживачів" дає йому право відмовитися від договору і вимагати відшкодування збитків.

Вважає, що підстава, на якій відповідач набув грошові кошти, відпала, а тому відповідач згідно ст. 1212 ЦК України зобов'язаний повернути йому грошові кошти (а.с. 45 - 46).

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 було відкрито ухвалою апеляційного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року.

Копія ухвали про відкриття апеляційного провадження від 05 вересня 2018 року учасниками справи отримана 17 вересня 2018 року, про що в матеріалах справи є рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень (а.с. 55 - 56).

Копія апеляційної скарги позивача відповідачем ТОВ "Авто Стар" згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення отримана 17 вересня 2018 року (а.с. 56). Встановлений ухвалою апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження від 05 вересня 2018 року строк для подання письмового відзиву на апеляційну скаргу - протягом п'ятнадцяті днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі сплинув 02 жовтня 2018 року. Письмовий відзив на апеляційну скаргу в матеріалах справи відсутній.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 розділу ХІІ "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до пункту 8 розділу ХІІІ "Перехідні положення" ЦПК України (у редакції Закону України № 2147-VIII від 03.10.2017 року) до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Відповідно до Указу Президента України від 29.12.2017 року № 452/2017 "Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах" апеляційний суд Донецької області ліквідовано та утворено Донецький апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Донецьку область, з місцезнаходженням у містах Бахмуті, Донецьку і Маріуполі, юрисдикція якого поширюється на територію, на яку поширювалася юрисдикція ліквідованого суду.

Відповідно до частини 6 ст. 147 Закону України від 02.06.2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів" у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

Суд, що ліквідується, в місячний строк з дня припинення здійснення правосуддя передає до новоутвореного суду матеріали та документи, пов'язані зі здійсненням таким судом повноважень, а судові справи та матеріали проваджень, що перебувають у володінні суду, що ліквідується, передаються негайно, до дня початку роботи новоутвореного суду (частину шосту статті 147 доповнено абзацом другим згідно із Законом України від 12.07.2018 року № 2509-VIII).

03 жовтня 2018 року у газеті "Голос України" №185 (6940) опубліковано повідомлення голови Донецького апеляційного суду про початок роботи Донецького апеляційного суду, згідно якого рішенням зборів суддів Донецького апеляційного суду від 02.10.2018 року № 4 днем початку роботи Донецького апеляційного суду визначено 03 жовтня 2018 року.

У зв'язку із припиненням апеляційним судом Донецької області з 03 жовтня 2018 року здійснення правосуддя цивільна справа № 226/804/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Авто Стар" про стягнення грошових коштів з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 23 липня 2018 року передана 09 жовтня 2018 року до Донецького апеляційного суду.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Донецького апеляційного суду від 09.10.2018 року визначено колегію судів для розгляду цієї справи: суддя-доповідач Соломаха Л.І., судді Канурна О.Д., Кішкіна І.В. (а.с. 58).

Ухвалою Донецького апеляційного суду від 11 жовтня 2018 року справа № 226/804/18 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ "Авто Стар" про стягнення грошових коштів з апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Димитровського міського суду Донецької області від 23 липня 2018 року прийнята до провадження Донецького апеляційного суду та відповідно до частини 1 ст. 369, частини 13 ст. 7 ЦПК України призначена до розгляду в порядку письмового провадження (без повідомлення учасників справи), оскільки справа не відноситься до справ, які відповідно до частини 4 ст. 274 ЦПК України не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, і ціна позову у цій справі (93 640,00 грн.) менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

На час розгляду справи відзив ТОВ "Авто Стар" на апеляційну скаргу позивача до апеляційного суду не надійшов.

Відповідно до частини 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частини 13 ст. 7 ЦПК України, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 задоволенню не підлягає. Такого висновку апеляційний суд дійшов, виходячи з наступного:

Відповідно до частини 1 та пункту 2 частини 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина перша ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Судом першої інстанції встановлено і ця обставина сторонами не оспорюється, що 13 березня 2018 року між ОСОБА_1 (Покупець) та ТОВ "Авто Стар" (Продавець) укладено попередній договір № 1832 купівлі - продажу транспортного засобу (а.с. 9 - 10).

Відповідно до частини 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Згідно змісту попереднього договору № 1832 купівлі-продажу транспортного засобу від 13 березня 2018 року сторони, посилаючись на те, що Покупець має бажання купити у Продавця, а Продавець має бажання продати Покупцеві транспортний засіб, зобов'язалися укласти Договір купівлі - продажу транспортного засобу (Основний договір) на умовах, встановлених у цьому Попередньому договорі (п. 1.1), зокрема:

- Транспортний засіб (далі за текстом "Майно"), який Продавець зобов'язується придбати у третіх осіб для його відчуження Покупцеві за Основним договором, та який являтиметься предметом Основного договору, має наступні ідентифікаційні ознаки: марка Lada, модель Granta, рік випуску 2015, інші характеристики: "Lux"1,6/16кг/106 л.с. (п. 1.2);

- Основний договір укладається шляхом пропозиції однієї Сторони укласти Основний договір і прийняття пропозиції другою Стороною (п. 1.3);

- Пропозицію укласти Основний договір може зробити кожна із Сторін такого договору; пропозиція має містити істотні умови Основного договору, включаючи умови, обумовлені цим договором (п. 1.4);

- Сторони зобов'язуються укласти Основний договір 20 березня 2018 року за умови повного виконання п. 2.1 цього Попереднього договору, а саме, на підтвердження дійсних намірів Сторін на укладення Основного договору до моменту укладення цього Попереднього договору Покупець вносить на розрахунковий рахунок Продавця грошові кошти в розмірі 93 640,00 грн., а Продавець своїм підписом під цим Попереднім договором підтверджує отримання таких коштів (п. 1.5, п. 2.1). Зазначена сума розцінюється Сторонами як аванс за Основним договором, а при оформленні Основного договору вартість Майна, що має бути сплачена Покупцем, буде зменшена на суму, сплачену за цим Попереднім договором (п. 2.2.). Якщо на зазначену вище дату (тобто 20.03.2018 р.) Майно не буде придбано Продавцем з метою його відчуження Покупцеві, то Сторони визначили, що Основний договір буде укладено не пізніше ніж на п'ятий робочий день після придбання Продавцем Майна, про що останній зобов'язується повідомити Покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення Основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення Основного договору сторони визначили 1 лютого 2019 року (п. 1.5);

- істотні умови Основного договору: Продавець зобов'язується передати Майно у власність Покупця, а Покупець зобов'язується прийняти Майно та оплатити його поточну повну вартість у сукупності 93 640,00 грн. Право власності на Майно переходить Покупцю з моменту оплати поточної повної вартості Майна на підставі Основного договору. Майно передається Покупцеві з моменту сплати повної вартості Майна, зазначеної в цьому Попередньому договорі, після укладення Основного договору, якщо Сторони не домовляться про інше при укладенні Основного договору.

Всі інші умови Основного договору, які не визначені Сторонами в цьому Попередньому договорі, визначаються Сторонами в Основному договорі, враховуючи побажання Покупця та реальність їх виконання Продавцем (п. 1.6).

Згідно п. 1.8 цього Попереднього договору він вважається укладеним з моменту його підписання Сторонами та діє до моменту укладення Основного договору. Якщо укладення Основного договору у визначений термін не відбулося, то Попередній договір та передбачені ним зобов'язання втрачають чинність в день, коли мав бути укладений Основний договір, якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення (а.с. 9 - 10).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Укладений між сторонами попередній договір не містить зобов'язань Продавця передати майно (товар) у власність Покупцеві, а також зобов'язань Покупця прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму, а отже не є договором купівлі - продажу.

Тобто, з положень частини 1 ст. 635 ЦК України та змісту укладеного між сторонами 13 березня 2018 року попереднього договору № 1832 випливає, що цей договір на передачу транспортного засобу не спрямований, за умовами цього договору сторони зобов'язалися лише в майбутньому укласти договір купівлі - продажу транспортного засобу марка Lada, модель Granta, рік випуску 2015, інші характеристики: "Lux"1,6/16кг/106 л.с., за ціною 93 640,00 грн. Згідно п. 1.6 попереднього договору обов'язок Продавця передати у власність Покупця транспортний засіб виникне лише на підставі Основного договору.

Отже, попередній договір № 1832 не створює для сторін будь - яких матеріальних прав та обов'язків, крім одного зобов'язання - укласти протягом погодженого сторонами строку цивільно - правовий договір купівлі - продажу транспортного засобу на заздалегідь погоджених умовах.

Сторони визнають, що на час розгляду справи судом першої інстанції Основний договір купівлі - продажу транспортного засобу між ними не укладено. Зазначене підтверджується як заявою позивача від 23.03.2018 року на адресу відповідача щодо невиконання умов попереднього договору про укладення основного договору та повернення йому у добровільному порядку попередньої оплати у розмірі 93 640,00 грн. (а.с. 11 - 12), так і відповіддю ТОВ "Авто Стар" від 16.04.2018 року вих. № 9 на цю заяву, згідно якої транспортний засіб, обумовлений попереднім договором, до моменту направлення цього листа не придбаний; Товариством ведуться пошуки транспортного засобу; основний договір буде укладений не пізніше ніж на п'ятий робочий день після придбання Товариством Майна, про що позивача буде додатково повідомлено у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору (а.с. 21).

Оскільки на час розгляду справи судом першої інстанції основний договір купівлі - продажу транспортного засобу між сторонами не укладено, посилання позивача на порушення відповідачем положень ст. 662, частин 1, 2 ст. 693 ЦК України, частин 1, 2 ст. 6, ст. 10 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону України від 1.12.2005 року № 3161-IV), є не обгрунтованими.

Стаття ст. 662 ЦК України регулює обов'язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу, а також його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром.

Положення частин 1, 2 ст. 693 ЦК України регулюють правові наслідки не передання у встановлений строк товару продавцем, який одержав суму попередньої оплати товару та передбачають право покупця вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно частин 1, 2 ст. 6 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону України від 1.12.2005 року № 3161-IV) продавець (виробник, виконавець) зобов'язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Продавець (виробник, виконавець) на вимогу споживача зобов'язаний надати йому документи, які підтверджують належну якість продукції.

Згідно ст. 10 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону України від 1.12.2005 року № 3161-IV) споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов'язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим.

Зазначені положення ЦК України та Закону України "Про захист прав споживачів" регулюють зобов'язання сторін за укладеними договорами купівлі - продажу (договорами про виконання робіт) і не розповсюджуються на правовідносини, які виникли на підставі укладеного між сторонами у цій справі попереднього договору, який містить лише зобов'язання сторін протягом певного строку укласти в майбутньому договір купівлі - продажу транспортного засобу (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Посилання позивача на те, що він 13 березня 2018 року виконав п. 2.1. попереднього договору, сплатив на розрахунковий рахунок відповідача зазначену в попередньому договорі суму - 93 640,00 грн., не спростовує висновків суду, оскільки згідно п. 2.2. укладеного між сторонами попереднього договору зазначена сума є авансом за Основним договором, на яку при укладенні Основного договору буде зменшена вартість Майна, що має бути сплачена Покупцем.

Посилання позивача на порушення відповідачем положень п. 3 частини 3 ст. 19 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону України від 1.12.2005 року № 3161-IV), є безпідставним.

Відповідно до п. 3 частини 3 ст. 19 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону України від 1.12.2005 року № 3161-IV) забороняється як така, що вводить в оману, відмова від пред'явлення споживачу товару, що пропонується, та прийняття замовлення або ненадання товару протягом розумного строку чи демонстрування дефектного зразка товару.

Згідно п. 1.2. укладеного між сторонами попереднього договору Продавець (відповідач), лише зобов'язався придбати у третіх осіб транспортний засіб для його відчуження Покупцеві (позивачу) за визначеними у попередньому договорі ідентифікаційними ознаками. Тобто, на час укладення попереднього договору відповідач фактично не мав транспортного засобу і не міг його пред'явити позивачу, у зв'язку з чим між сторонами і був укладений саме попередній договір, який є юридичним інструментом, завдяки якому сторони при відсутності фактичної можливості укласти договір купівлі - продажу (у цій справі у зв'язку із відсутністю предмету продажу станом на 13 березня 2018 року) можуть зафіксувати свої наміри, надавши їм статус взаємних зобов'язань.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону України від 1.12.2005 року № 3161-IV) споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Інформація про продукцію повинна містити:

1) назву товару, найменування або відтворення знака для товарів і послуг, за якими вони реалізуються;

3) дані про основні властивості продукції, номінальну кількість (масу, об'єм тощо), умови використання;

4) відомості про вміст шкідливих для здоров'я речовин, які встановлені нормативно-правовими актами, та застереження щодо застосування окремої продукції, якщо такі застереження встановлені нормативно-правовими актами;

5) позначку про наявність у складі продукції генетично модифікованих організмів;

6) дані про ціну (тариф), умови та правила придбання продукції;

61) виробник (продавець) у разі виявлення недостовірної інформації про продукцію (якщо вона не шкодить життю, здоров'ю або майну споживача) протягом тижня вилучає цю продукцію з продажу та приводить інформацію про неї до відповідності.

7) дату виготовлення;

8) відомості про умови зберігання;

9) гарантійні зобов'язання виробника (виконавця);

10) правила та умови ефективного і безпечного використання продукції;

11) строк придатності (строк служби) товару (наслідків роботи), відомості про необхідні дії споживача після їх закінчення, а також про можливі наслідки в разі невиконання цих дій;

12) найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування.

Зазначена інформація доводиться до відома споживачів виробником (виконавцем, продавцем) у супровідній документації, що додається до продукції, на етикетці, а також у маркуванні чи іншим способом (у доступній наочній формі), прийнятим для окремих видів продукції або в окремих сферах обслуговування.

Інформація про продукцію може бути розміщена у місцях, де вона реалізується, а також за згодою споживача доводитися до нього за допомогою засобів дистанційного зв'язку.

Частково інформація про замовлений позивачем транспортний засіб зазначена в п. 1.2 попереднього договору, а саме, зазначено назву товару та дані про основні властивості товару, зокрема, що транспортний засіб, який буде предметом Основного договору, має наступні ідентифікаційні ознаки: марка Lada, модель Granta, рік випуску 2015, інші характеристики: "Lux" 1,6/ 16 кг/ 106 л.с.

Решта інформації має бути доведена до відома позивача під час укладення Основного договору.

Отже, підстави вважати укладений між сторонами попередній договір № 1832 відповідно до частини 6 ст. 19 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону України від 1.12.2005 року № 3161-IV) недійсним, як такий, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, відсутні.

Відповідно до частини 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дія попереднього договору на час розгляду справи судом не закінчилася. Такий висновок суду відповідає п. 1.5 попереднього договору, згідно якого Сторони зобов'язалися укласти Основний договір 20 березня 2018 року, а якщо на цю дату транспортний засіб Продавцем не буде придбано з метою його відчуження Покупцеві, то Основний договір буде укладено не пізніше ніж на п'ятий робочий день після придбання Продавцем Майна, але не пізніше 01 лютого 2019 року. Кінцевий строк укладення основного договору - 01 лютого 2019 року ще не настав. Доказів про те, що на час розгляду справи судом відповідачем придбано транспортний засіб для його відчуження позивачу, що однією із сторін попереднього договору другій стороні направлена пропозиція про укладення основного договору, суду не надано.

Посилання позивача в апеляційній скарзі на те, що відповідач взагалі не приступив до виконання зобов'язань за попереднім договором, не стосуються предмета позову.

Відповідно до частини 2 ст. 635 ЦК України сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд (стаття 20 ЦК України).

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Позовні вимоги про відшкодування позивачу збитків, завданих простроченням відповідача, позивачем у цій справі не заявлялися.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (частини 1, 6 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно частини 3 статті 635 ЦК України зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Оскільки зобов'язання сторін, встановлене попереднім договором - укласти договір купівлі - продажу транспортного засобу, за яким позивачем відповідно до умов попереднього договору сплачено аванс, не припинилося, підстави для повернення цього авансу у розмірі 93 640,00 грн. відсутні.

Доводи апеляційної скарги про те, що підстава, на якій відповідач набув грошові кошти, відпала, а тому грошові кошти підлягають поверненню відповідно до ст. 1212 ЦК України, є необґрунтованими.

Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Згідно правового висновку, який викладений Верховним Судом України у постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-3090цс15, зобов'язання із безпідставного придбання або збереження майна виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Як зазначив Верховний Суд України в постанові від 02.10.2013 року у справі № 6-88цс13, системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей).

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов'язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно правової позиції Верховного Суду, яка викладена в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.04.2018 року у справі № 679/2231/15-ц (провадження № 61-3305св18), за змістом частини першої ст. 1212 ЦК Українибезпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою ст. 11 ЦК України.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК Україниможе бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Згідно правової позиції Великої палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 26.06.2018 року у справі № 910/9072/17 (провадження № 12-125гс18), оскільки між сторонами у справі існують договірні відносини, а кошти, які позивач просить стягнути як невикористаний аванс, набуті відповідачем за наявності правової підстави, їх не може бути витребувано відповідно до положень статті 1212 ЦК України як безпідставне збагачення. У цьому разі договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 1212 ЦК України положення глави 83 цього Кодексу застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Однак необхідною умовою для цього є відсутність або відпадіння достатньої правової підстави (п. 6.9, п. 6.10).

Позивач сплатив відповідачу 93 640,00 грн. на підставі п. 2 укладеного між сторонами попереднього договору № 1832 купівлі продажу транспортного засобу, тобто ці кошти набуті відповідачем за наявності правової підстави.

Строк дії попереднього договору № 1832 купівлі продажу транспортного засобу, на підставі п. 2 якого позивач сплатив відповідачу аванс у сумі 93 640,00 грн. за основним договором, не закінчився, кінцевим терміном укладення основного договору є 01 лютого 2019 року. Тобто правова підстава для отримання відповідачем авансу не відпала, а тому підстави для стягнення перерахованих позивачем відповідачу за попереднім договором грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України відсутні.

В апеляційній скарзі позивач наводить норму частини 2 ст. 651 ЦК України щодо зміни або розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін. Проте будь-яких доводів щодо розірвання укладеного попереднього договору апеляційна скарга не містить. До того ж вимоги позивача про розірвання попереднього договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1832 від 13 березня 2018 року судом першої інстанції по суті не розглядалися.

Відповідно до частин 1, 6 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У рішенні у справі "Проніна проти України" від 18 липня 2006 року Європейський суд з прав людини також вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з'ясував обставини справи та дав належну оцінку наданим сторонами доказам. Суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для скасування рішення суду в межах доводів апеляційної скарги не має, доводи апеляційної скарги необгрунтовані і не спростовують висновків суду. Тобто, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційну скаргу позивача необхідно залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

В рішенні суду першої інстанції висновок щодо розподілу судових витрат відсутній.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, не є предметом апеляційного перегляду, підстави для змінили розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у суді першої інстанції, відсутні.

Відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до частини 3 ст. 22 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (в редакції Закону України від 1.12.2005 року № 3161-IV) позивач від сплати судового збору звільнений, тому судові витрати, понесені у зв'язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції,необхідно віднести за рахунок держави.

Відповідно до статті 7 Закону України від 7.12.2017 року № 2246-VIII "Про Державний бюджет України на 2018 рік" розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 1 січня 2018 року встановлено у розмірі 1762 гривні.

Відповідно до пункту 1 частини 6 ст. 19 ЦПК України зазначена справа є малозначною, оскільки ціна позову ОСОБА_1 складає 93 640,00 грн., що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року, в якому позивачем була подана позовна заява (1 762 х 100 = 176 200 грн.).

Отже, відповідно до п. 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України постанова апеляційного суду у цій справі касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Керуючись ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381 - 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Димитровського міського суду Донецької області від 23 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку, як така що ухвалена у малозначній справі, не підлягає, крім випадків, встановлених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 24 жовтня 2018 року.

Головуючий суддя: Л.І. Соломаха

Судді: І.В. Кішкіна

О.Д. Канурна