Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 524/8370/14-ц

провадження № 61-17769св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач-відповідач - публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач-позивач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича на рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від

18 лютого 2015 року у складі судді Зємцова В. В. та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 06 травня 2015 року у складі колегії суддів:

Лобова О. А., Гальонкіна С. А., Акопян В. І.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність Банку.

Позовна заява банку мотивована тим, що 19 липня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк») та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір

№ 0, згідно якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 298 000,00 швейцарський франків з розрахунку 8,99 % річних на строк з 19 липня 2007 року до 18 липня 2022 року. Того ж дня з метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за цим договором було укладено договір іпотеки № б/н, згідно якого ОСОБА_4 передав у іпотеку АКІБ «УкрСиббанк» нерухоме майно: приміщення офісу та виставочного залу в будинку № 44а, загальною площею 379,30 кв.м., що розташоване за адресою АДРЕСА_1. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «Укрсиббанк» змінило назву на публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк»), яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань АКІБ «Укрсиббанк». 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк», Банк) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно ПАТ «УкрСиббанк» передало ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, у зв'язку з чим ПАТ «Дельта Банк» стало новим кредитором та до нього перейшло право вимоги до боржників щодо повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Позичальник умови кредитного договору належним чином не виконував, про що неодноразово повідомлявся. Станом на 07 серпня 2014 року утворилась заборгованість у розмірі: 5 934 084,79 грн з яких: за кредитним договором №0 відсотки - 77 986,31 грн; за додатковою угодою № 1 відсотки - 51 062,48 грн, за додатковою угодою № 2 тіло кредиту - 582 918,46 грн; відсотки - 2 222 117,34 грн. Згідно умов іпотечного договору, сторони погодились, що у випадку невиконання іпотекодавцем своїх зобов'язань за кредитним договором предмет іпотеки переходить у власність іпотекодержателя. Зазначена згода сторін є угодою про перехід права власності, що набуває чинності з моменту, зазначеного упункті 5.3.3 Договору, а саме у випадку невиконання (або часткового невиконання) іпотекодавцем своїх зобов'язань перед іпотекодержателем за кредитним договором іпотекодержатель здійснює виконавчий напис нотаріуса на договорі і направляє повідомлення про перехід права власності та застосування застереження про добровільну передачу предмету іпотеки іпотекодержателюз моменту відправлення «повідомлення» та здійснення виконавчого напису іпотекодержатель набуває права власності на предмет іпотеки, а предмет іпотеки вважається переданим іпотекодержателю.

У зв'язку з викладеним ПАТ «Дельта Банк» просило в рахунок заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором №0 від 19 липня

2007 року у розмірі 5 934 084,79 грн на підставідоговору іпотеки від 19 липня 2007 року № б/н звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі предмета іпотеки у власність Банку.

У вересні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до суду ще з одним позов до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за рахунок реалізації предмета іпотеки від імені ПАТ «Дельта Банк».

У позовній заяві Банк посилаючись на тотожні обставини справи і підстави, просив звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реалізації предмета іпотеки та продажу від імені ПАТ «Дельта Банк».

У жовтні 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «Дельта Банк» про припинення дії кредитного та іпотечного договорів, виключення заставного майна з реєстру іпотек.

Зустрічна позовна заява мотивована тим, що 19 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ним було укладено договір про надання споживчого кредиту № 0 у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії в іноземній валюті на суму 298 000,00 швейцарських франків. Того ж дня в забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним кредитноим договором було укладено іпотечний договір № б/н, згідно якого Банку передано предмет іпотеки: приміщення офісу та виставкового залу за адресою: АДРЕСА_1. Кредит надавався Банком шляхом зарахування коштів на його поточний рахунок

№ НОМЕР_2 для подальшого використання за цільовим призначенням. Вказані кредитні кошти надавались траншами не в іноземній валюті, як зазначено в Договорі, а в національній валюті України - гривні. В період з

20 липня 2007 року до 25 вересня 2007 року АКІБ «УкрСиббанк» перерахувало на рахунок № НОМЕР_2 кошти, сума яких складає 300 958,08 гривень. Цей рахунок № НОМЕР_2 було відкрито у АКІБ «УкрСиббанк» для зберігання коштів та здійснення рохрахунково-касових операцій у національній валюті України гривні, тому використання його для операцій з іноземною валютою було неможливим. Зазначає, що він використав своє право дострокового повернення кредитних коштів на підставі пункту 6.2 спірного кредитного договору та в період з 19 липня 2007 року до 24 жовтня 2008 року сплатив у касу АКІБ «УкрСиббанк» кошти в розмірі 334 576,50 грн. 18січня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до ПАТ «УкрСиббанк» з вимогою про зняття заборони на відчуження спірного нерухомого майна та внесення до державного реєстру іпотек відомостей про виключення запису з реєстру щодо цього об'єкту нерухомості. З отриманої відповіді він дізнався, що ПАТ «Дельта Банк» викупило у ПАТ «УкрСиббанк» право вимоги за його кредитним та іпотечним договором, однак на дату переуступки прав вимоги за кредитами у нього не існувало кредитної заборгованості за спірним кредитним договором. Банк у своїх позовних заявах посилається на статті законодавства, але не додає жодних належних і допустимихдоказів щодо його заборгованості перед ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 5 934 084,79 грн та права вимоги щодо предмету іпотеки.

У зв'язку з викладеним просив припинити дію кредитного договору

№ 0 від 19 липня 2007 року на підставі його належного виконання; припинити дію іпотечного договору від 19 липня 2007 року № б/н; зняти заборону щодо відчуження нерухомого майна, переданого в заставу згідно умов кредитного договору № 0 від 19 липня 2007 року; внести до державного реєстру іпотек відомості про виключення запису з реєстру, щодо об'єкту, а саме приміщення офісу та виставкового залу на АДРЕСА_1.

Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 27 жовтня 2014 року два позови Банку та зустрічний позов

ОСОБА_4 об'єднано в одне провадження.

Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 лютого 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 06 травня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4та у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_4 до ПАТ «Дельта Банк» відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позовнівимоги ПАТ«Дельта Банк» до ОСОБА_4 не підлягають задоволенню, оскільки вонисуперечать одна одній, а договір іпотекимістить застереження (пункти 5.3.1, 5.3.3 іпотечного договору), яким визначено порядок набуття права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.Позовнівимоги ОСОБА_4 до ПАТ«Дельта Банк», також не підлягають задоволенню, оскільки нормами законодавства прямо передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, і не потребує судового порядку визнання такого виконання та припинення дії кредитного договору.Вимоги про зняття заборони відчуження нерухомого майна, переданого в заставу згідно умов спірного кредитного договору та внесення до державного реєстру іпотек відомостей про виключення запису з реєстру щодо об'єкту тежне можуть бути задоволені, оскільки державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводять орган державної реєстрації прав та нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, однакпозивач за зустрічним позовом не зазначив їхв якості відповідачів усправі, тому суд своїм рішенням не може внести відповідні відомості до реєстру.

У січні 2017 року ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Дельта Банк»

Кадирова В. В. подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким задовольнити всі їх позовні вимоги повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції в порушення правил статті 126 ЦПК України об'єднав в одне провадження два позови ПАТ «Дельта Банк» до ОСОБА_4, які за своєю природою є неоднорідними та спрямовані на досягнення різної мети, у зв'язку з чим зробив помилковий висновок, що ці вимоги суперечать одна одній. Також суди першої та апеляційної інстанцій дійшли помилкового висновку стосовно того, АКІБ «УкрСиббанк» не виконало належним чином умов спірного кредитного договору та надало позичальникові кошти в розмірі 300 958,08 грн, що значно менше ніж передбачено умовами кредитного договору та у валюті гривні, замість швейцарських коштів, оскільки згідно кредитного договору кредит надавався позичальникові не у гривні, а у швейцарських франках. Зазначають, що їх позовні вимоги доведені належними та допустимими доказами.

У травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у якій зазначив, що доводи касаційної скарги є необґрунтованими, зводяться лише до незгоди Банку з висновками судів щодо встановлених ними обставин справи. Вказує на те, що розгляд цієї справи як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції неодноразово відкладався через відсутність представників Банку та надання їм часу та можливостей для збирання додаткових доказів, які свідчили про наявність заборгованості позичальника за спірним кредитним договором у розмірі 5 934 084,79 грн, замість 300 958,08 грн, які отримував позичальник та уже повернув ПАТ «УкрСиббанк». На його думку суди повно та об'єктивно встановили всі обставини справи, дослідили надані сторонами докази, якими обґрунтовувались їх вимоги і заперечення та дійшли правильного і справедливого рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог Банку.

13 листопада 2018 року до Верховного Суду надійшли пояснення

ОСОБА_4 на касаційну скаргу, у яких зазначено, що суди першої та апеляційної інстанцій при ухваленні судових рішень надали вірну оцінку встановленим обставинам справи з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для їх скасування не має.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

1 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що 19 липня 2007 року ОСОБА_4 уклав з АКІБ «УкрСиббанк» кредитний договір № 0, згідно якого Банк зобов'язався надати позичальнику кредит у вигляді відновлювальної відкличної кредитної лінії в іноземній валюті у сумі 298 000,00 швейцарських франків зі сплатою 8,99% річних. Повернення кредиту здійснюється у повному обсязі згідно умов і термінів, встановлених графіком погашення кредиту (Додаток № 1 до даного договору), але не пізніше 18 липня 2018 року

(а. с. 7-16, 69-73, том 1).

Згідно додаткової угоди від 30 січня 2008 року № 3 до кредитного договору

№ 0 від 19 липня 2007 року, укладеної між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4, сторони домовилися для ідентифікації кредитного договору застосовувати як номер, присвоєний при його укладені

(№ 0), так і його реєстраційний номер у системі обліку Банку, а саме № 1. Окрім того, сторони змінили схему погашення кредиту - з часу підписання додаткової угоди позичальник зобов'язався сплачувати кредит шляхом щомісячного ануїтетного платежу у розмірі

2 796 швейцарських франків 56 сантимів (а. с. 236-237, том 1).

Згідно додаткової угоди від 30 січня 2009 року № 2 до кредитного договору

№ 0 від 19 липня 2007 року, укладеної між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 сторони домовилися про перенесення (відстрочення) строків сплати процентів, нарахованих з 01 листопада 2008 року до

31 листопада 2008 року і з 01 грудня 2008 року до 31 грудня 2008 року. Окрім того, сторони погодили зміну кінцевого терміну повернення кредиту - до

18 липня 2022 року (а.с. 118 -119, том 1).

Згідно додаткової угоди від 27 березня 2009 року №4 до кредитного договору № 0 від 19 липня 2007 року, укладеної між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4, сторони домовилися про перенесення (відстрочення) строків сплати процентів, нарахованих з 01 січня 2009 року до 29 січня

2009 року, з 30 січня 2009 року до 27 лютого 2009 року, з 28 лютого 2009 року до 26 березня 2009 року. Сторонами також викладений у новій редакції Додаток № 1 до кредитного договору (графік погашення кредиту)

(а. с.120-123, том 1).

19 липня 2007 року на забезпечення виконання грошових зобов'язань за цим кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 укладено договір іпотеки № б/н, згідно якого останній передав у іпотеку нерухоме майно: приміщення офісу та виставочного залу, загальною площею

379,30 кв. м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (а. с. 24-27, том 1).

05 березня 2009 року між АКІБ «УкрСиббанк» і ОСОБА_4 укладено договір про внесення змін до договору іпотеки від 19 липня 2007 року, яким іпотекодавець підтвердив, що іпотекою забезпечуються у тому числі його зобов'язання як позичальника згідно укладених додаткових угод № 2 і № 3 до кредитного договору, а також зобов'язання, які можуть виникнути у майбутньому у зв'язку з виконанням кредитного договору (а. с. 129-130,

том 1).

Рішенням загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ «УкрСиббанк» змінило назву на ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником усіх прав та зобов'язань АКІБ «УкрСиббанк» (а. с. 41-44, том 1).

Згідно платіжних доручень на виконання угоди №0 АКІБ «УкрСиббанк» з рахунку № НОМЕР_1 перерахувало на поточний рахунок

№ НОМЕР_2 (отримувач ОСОБА_4): 20 липня 2007 року - 53 500,00 грн; 25 липня 2007 року - 42 330,00 грн; 13 вересня 2007 року - 7 660,00 грн; 25 вересня 2007 року - 4 425,00 грн; 31 липня 2007 року - 83 000,00 грн; 28 серпня 2007 року - 110 043,00 грн, а всього за період з

20 липня 2007 року до 28 серпня 2007 року - 300 958,08 грн (а. с. 79-80, том 1, а. с. 61-64, том 2).

08 грудня 2011 року своє право вимоги, що виникло з кредитного договору

№ 0 від 19 липня 2007 року та іпотечного договору від того ж числа ПАТ «УкрСиббанк» передав ПАТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами (а. с. 38-40, 192-229, том 1, а. с. 59, 66-69, том 2).

Згідно розрахунку Банку заборгованість ОСОБА_4 за кредитним договором № 0 від 19 липня 2007 року станом на 07 серпня

2014 року становить 5 934 084,79 грн з яких: за кредитним договором

№ 0 відсотки - 77 986,31 грн; за додатковою угодою

№ 1 відсотки - 51 062,48 грн, за додатковою угодою

№ 2 тіло кредиту - 3 582 918,46 грн, відсотки - 2 222 117,54 грн

(а. с. 60, том 2).

Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другоюстатті 1054 ЦКУкраїни до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У статті 12 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що в разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 цього Закону передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто, законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею

37 Закону України «Про іпотеку»;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки за рішенням суду або на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

При цьому необхідно врахувати, що статтею 37 Закону України «Про іпотеку» не передбачено можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Разом з тим, у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі).

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті

3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей

36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за іпотекодержателем.

Саме такий правовий висновок зробила і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 760/14438/15-ц (провадження № 14-38цс18).

Таким чином суди дійшли правильного висновку, що позовна вимога банку про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність Банку цього майна задоволенню не підлягає.

Також судами було обґрунтовано зазначено, що ПАТ «Дельта Банк» на підтвердження існування та розміру простроченої заборгованості за кредитом не надав до суду належних і допустимих доказів, які б підтвердили факт передачі ОСОБА_4 на виконання вказаного кредитного договору коштів у сумі більшій ніж 300 958,08 грн. З урахуванням наявних у справі доказів відсутнє підтвердження позначеного у розрахунках Банку отримання позичальником коштів на суму 3 582 918,46 грн. заборгованість по тілу кредиту.

Слід зазначити, що ОСОБА_4, заперечуючи існування спірного розміру заборгованості, надав до суду належним чином завірені світлокопії платіжних доручень (а. с. 79-80, том1), згідно яких він на виконання умов кредитного договору у період з 20 липня 2007 року до 28 серпня 2007 року отримав лише 300 958,08 грн, тоді як згідно умов договору (а. с. 7, том 1) кредит мав видаватися у швейцарських франках. Також, ОСОБА_4 було надано до суду й належним чином завірені квитанції (а. с. 81-86, том 1), згідно яких він у період з 19 липня 2007 року до 24 жовтня 2008 року у рахунок погашення кредиту сплатив у касу Банку 334 576,50 грн.

З урахуванням викладеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку про недоведеність обставин, якими Банк обґрунтовував заявлені позовні вимоги, а саме факт існування простроченої заборгованості за кредитним договором.

Доводи ПАТ «Дельта Банк» стосовно того, що судом першої інстанції в порушення вимог статті 126 ЦПК України 2004 року об'єднано в одне провадження дві його позовні заяви, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Відповідно до статті 126 ЦПК України 2004 року суддя під час відкриття провадження у справі, підготовки справи до судового розгляду або суд під час її розгляду мають право постановити ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог за позовами одного й того самого позивача до одного й того самого відповідача чи до різних відповідачів або за позовом різних позивачів до одного й того самого відповідача.

Тобто, позовні вимоги позивача до одного й того ж відповідача можуть бути об'єднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно пов'язані між собою або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке об'єднання не допускається, коли відсутня спільність предмета позову.

Суддя в такому випадку постановляє ухвалу про об'єднання в одне провадження кількох однорідних позовних вимог, якщо це приведе до більш швидкого і правильного розгляду спору між сторонами.

Зі змісту двох позовних заяв вбачається, що в них один і той самий позивач ПАТ «Дельта Банк» та один і той самий відповідач - ОСОБА_4; кредитні правовідносини виникли на підставі одного і того ж кредитного договору

№ 0 від 19 липня 2007 року; забезпеченням вказаного кредитного договору виступає одне і теж саме нерухоме майно за одним і тим самим іпотечним договором від 19 липня 2007 року № б/н; визначений Банком один і той самий розмір кредитної заборгованості 5 934 084,79 грн за кредитним договором № 0 від 19 липня 2007 року та до одного і того ж боржника; позовні вимоги Банку спрямовуються на досягнення однієї й тої самої мети - погашення заборгованості за тим же самим кредитом; розгляд позовних вимог пов'язаний з однаковими методами дослідження, на підставі одних й тих самих документів, як юридичних, так і бухгалтерських, а різняться два позови лише способом досягнення кінцевої мети.

Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо об'єднання позовів Банку в одне провадження.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно визначилися із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують цих висновків та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ні до суду апеляційної інстанції, ні до суду касаційної інстанції не оскаржувалось, тому в цій частині не переглядається.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадирова Владислава Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 06 травня 2015 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк В. М. Сімоненко С. П. Штелик