Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

місто Київ

справа № 750/2336/15-ц

провадження № 61-9373св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Красногора О. В.,

треті особи із самостійними вимогами: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2016 року у складі судді Карапута Л. В. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2016 року у складі колегії суддів: Бобрової І. О., Вінгаль В. М., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк» (далі - ПАТ «Омега Банк»), Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» (далі - ПАТ «Альфа-Банк»), Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи»), приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногори О. В. про визнання договору про надання споживчого кредиту та додатка № 1 до нього недійсними, визнання недійсним іпотечного договору та застосування до договору про надання споживчого кредиту від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 та додатка № 1 до нього та іпотечного договору від 19 березня 2008 року приписів щодо недійсності нікчемних правочинів в порядку частини другої статті 215 ЦК України, а також про зобов'язання приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногори О. В. виключити запис з реєстру іпотек щодо квартири АДРЕСА_1 та зняття заборони на відчуження цієї квартири.

Ухвалою суду від 21 серпня 2015 року прийнято та об'єднано в одне провадження з первісним позовом позов третіх осіб із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногори О. В., ПАТ «Омега Банк» про захист прав споживача та визнання договорів поруки припиненими.

09 червня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» також звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за укладеним кредитним договором в сумі 945 431, 95 грн.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 жовтня 2015 року згадані позов ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту та іпотеки, позов ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів поруки припиненими, позов ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості об'єднано в одне провадження.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2016 року узадоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Омега Банк», ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногори О. В. про визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним, визнання недійсним іпотечного договору відмовлено. У задоволенні позову ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Альфа-Банк», ТОВ «Кредитні ініціативи», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногори О. В., ПАТ «Омега Банк» про захист прав споживача та визнання договорів поруки припиненими відмовлено. У задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» до ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовувалось тим, що згідно з висновком експерта за даними первинних документів (квитанцій) розмір грошових коштів, фактично виплачених ОСОБА_3 за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 становить 30 759, 42 дол. США та 96 440, 00 грн. Визначити сплату грошових коштів за платежами за період з 19 березня 2008 року до вересня 2015 року не видалося можливим. Визначити суму залишку за тілом кредиту за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 станом на вересень 2015 року та суму заборгованості за відсотками станом на вересень 2015 року не видалося можливим, оскільки реальна процентна ставка за кредитним договором, яка за результатами дослідження експерта становить 12, 93 % та не відповідає дійсній процентній ставці, що зазначена у кредитному договорі від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028, що становить 11, 9 % річних.

ПАТ «Альфа-Банк» не довів суду та не надав достатніх доказів існування дійсної заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028, тому в задоволенні позову ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості відмовлено. За висновками суду, доводи позивача, що умови договору були приховані, несправедливі та такі, що вводять в оману, спростовуються його власноручним підписанням оспорюваного кредитного договору, додатка № 1 до нього та договору іпотеки. Відповідно до пункту 10.1 кредитного договору від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими. При цьому сторони не мали на меті інших цілей, ніж ті, що передбачені чинним законодавством України для кредитних договорів, а саме: банк зобов'язався надати позичальнику кредит у відповідному розмірі в іноземній валюті, а позичальник зобов'язався повернути кредит у тій же валюті, в якій він його отримав, у строки, встановлені договором, та сплатити проценти за користування кредитними коштами. Позивачем щомісячно вносилися необхідні платежі на погашення кредиту, що є підтвердженням схвалення правочину.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посилаючись на частину 2 статті 548 ЦК України як на підставу для визнання іпотечного договору та договорів поруки недійсними, зазначали, що недійсність основного зобов'язання спричиняє недійсність правочинів щодо його забезпечення. Враховуючи, що кредитний договір від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 не визнається судом недійсним, то відсутні також підстави для визнання недійсними іпотечного договору та договорів поруки.

ПАТ «Альфа-Банк», не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подало апеляційну скаргу, яка ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області

від 26 липня 2016 року відхилена, а рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ПАТ «Альфа-Банк» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 26 липня 2016 року.

ОСОБА_3 також не погодилась із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні її позову та подала апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова

від 07 червня 2016 року в цій частині.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду від 17 жовтня 2016 року обґрунтовувалась тим, що ОСОБА_3 систематично сплачувала протягом тривалого періоду часу періодичні платежі згідно з умовами договору, чим фактично погоджувалася з умовами кредитного договору, не порушувала питання про його розірвання, її волевиявлення, як учасника правочину, було вільним і відповідало її внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а отже, не вважала умови договору несправедливими. Правочин вчинено у письмовій формі відповідно до вимог закону, а позивач не заперечує, що на момент укладення договору мала і в цей час має необхідний обсяг цивільної дієздатності. При цьому, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи оспорюваний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а враховуючи зміст статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник при належній обачності міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та девальвації національної валюти України, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті. За таких обставин умови договору щодо надання кредиту в іноземній валюті не можна визнати несправедливими. Протягом дії кредитного договору позивач не зверталася до банку з пропозицією щодо внесення будь-яких змін до запропонованої редакції договору, за роз'ясненням положень, які були їй незрозумілі, або за додатковою інформацією щодо умов кредитування, тим самим погоджуючись зі всіма умовами такого договору. Доводи апеляційної скарги щодо ігнорування судом першої інстанції висновку судово-економічної експертизи від 27 квітня 2016 року №3103-3110/15-24 є безпідставними, оскільки суд дав детальну оцінку цьому доказу, про що свідчить зміст мотивувальної частини рішення суду першої інстанції. Такий доказ використано в межах заявлених позовних вимог.

У листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою, в якій просила скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення її позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В іншій частині рішення судів залишити без змін.

Касаційна скарга обґрунтовується неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права під час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій.

Доводами касаційної скарги є те, що банк, будучи обізнаним про те, що позивач є громадянкою України, отримує заробітну плату в національній валюті України, всупереч статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» не повідомив її про орієнтовну сукупну вартість кредиту в національній валюті України з переліком усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням. У тексті кредитного договору та додатку № 1 до нього не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача у національній валюті. У зв'язку із зростанням курсу долара з 5, 05 грн за 1 дол. США у 2008 році до 15,77 грн за 1 дол. США у 2014 році витрати споживача за кредитним договором зросли до непомірних розмірів. На переконання заявника, суди першої та апеляційної інстанцій не дали належної оцінки висновку судово-економічної експертизи від 27 квітня 2016 року №3103-3110/15-24 на предмет невідповідності реальної процентної ставки у розмірі 12, 93 % тій, що зазначена у кредитному договорі у розмірі 11, 9 % річних, а також порушень, допущених банком при видачі готівки в іноземній валюті без відкриття поточного рахунку.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 листопада 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, а ухвалою від 14 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України (в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що набрав чинності 15 грудня 2017 року, далі - ЦПК України) судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду у лютому 2018 року.

Верховний Суд перевірив судові рішення у межах доводів касаційної скарги щодо вирішення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів про надання споживчого кредиту та іпотеки на предмет правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, за наслідками чого дійшов таких висновків.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України, відповідно до яких під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України (в редакції Закону України від 18 березня 2004 року № 1618-IV, далі - ЦПК України 2004 року), відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що 19 березня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» (далі - ВАТ «Сведбанк») та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 2402/0308/71-028, відповідно до умов якого кредитор надав позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 50 000, 00 дол. США на строк з 19 березня 2008 року до 19 березня 2038 року включно та на умовах, передбачених у кредитному договорі, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі. Позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11, 9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом.

Відповідно до умов договору грошові кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків за договором купівлі-продажу між позичальником та ОСОБА_8 з метою придбання двокімнатної квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

За умовами кредитного договору від 19 березня 2008 року

№ 2402/0308/71-028 позичальник зобов'язалася здійснювати погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення коштів на позичковий рахунок НОМЕР_1 щомісяця, через касу банку згідно з додатком № 1 до договору (графік погашення кредиту).

13 січня 2009 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_3 укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028, згідно з умовами якої проценти за користування кредитом підлягають сплаті позичальником через касу банку на рахунок погашення відсотків НОМЕР_2 щомісяця в період з 01 до 20 числа включно за попередній календарний місяць; проценти, нараховані за останній календарний місяць фактичного користування кредитом, сплачуються позичальником одночасно з погашенням кредиту. До додаткової угоди укладено змінений графік погашення кредиту.

У забезпечення виконання умов кредитного договору 19 березня 2008 року між ОСОБА_3 та ВАТ «Сведбанк» укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку банку передано двокімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, оцінена в 55 499, 00 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день укладення договору становило у еквіваленті 280 270, 00 грн.

З метою забезпечення належного виконання відповідачем умов кредитного договору 19 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 (поручитель) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір поруки № 2402/0308/71-028/Р-2, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання позичальником усіх зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, передбачених кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028, укладеним між банком та позичальником, та будь-якими додатковими угодами до нього, у тому числі щодо: повернення позичальником коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту у сумі 50 000, 00 дол. США строком до 18 березня 2038 року включно; оплати позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 11, 9 % річних у порядку та строки, зазначені в кредитному договорі; сплати комісій, неустойок, відшкодування збитків та інших платежів у порядку та строки, передбачені кредитним.

19 березня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 (поручитель) та ОСОБА_3 (позичальник) укладено договір поруки

№ 2402/0308/71-028/Р-1, відповідно до умов якого поручитель зобов'язується перед банком відповідати за виконання позичальником всіх зобов'язань, у тому числі тих, що виникнуть у майбутньому, передбачених кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028, укладеним між банком та позичальником, та будь-якими додатковими угодами до нього, у тому числі щодо: повернення позичальником коштів, наданих банком позичальнику у вигляді кредиту у сумі 50 000, 00 дол. США строком до 18 березня 2038 року включно; оплати позичальником процентів за користування кредитом у розмірі 11, 9 % річних у порядку та строки, зазначені в кредитному договорі; сплати комісій, неустойок, відшкодування збитків та інших платежів, у порядку та строки, передбачені кредитним договором.

Згідно із заявою на видачу готівки від 19 березня 2008 року №11425-11 ОСОБА_3 в готівковій формі видані кредитні кошти в розмірі 50 000, 00 дол. США з позичкового рахунку НОМЕР_1 в касу на рахунок НОМЕР_3, що в еквіваленті становило 252 500, 00 грн.

25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк», який є правонаступником ВАТ «Сведбанк», та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених цим договором, АТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників до АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

15 червня 2016 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «Альфа Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого АТ «Дельта Банк» продає (відступає) права вимоги ПАТ «Альфа-Банк».

Таким чином, на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами ПАТ «Альфа Банк» набуло статус нового кредитора відповідно до статей 512, 513, 514, 516, 517 ЦК України та, відповідно, усіх процесуальних прав та обов'язків нового кредитора.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 02 лютого 2016 року у справі призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено Чернігівському відділенню КНДІСЕ.

Згідно з висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 27 квітня 2016 року № 3103-3110/15-24, враховуючи умови кредитного договору у їх поєднанні та взаємозв'язку та чинні норми законодавства операція з видачі кредитних коштів ОСОБА_3 в розмірі 50 000, 00 дол. США повинна бути відображена в обліку ВАТ «Сведбанк» при готівковій формі видачі бухгалтерською проводкою: Дт 2233 в кореспонденції з Кт 2620, далі Дт 2620 Кт 1001. Виходячи із питання № 1, документальне оформлення зазначеної операції з видачі ВАТ «Сведбанк» кредиту ОСОБА_3 складене з порушенням вимог чинного законодавства. Перерахунок ВАТ «Сведбанк» кредиту в готівковій формі у сумі 50 000, 00 дол. США ОСОБА_3 підтверджується заявою на видачу готівки від 19 березня 2008 року, у якій видача кредитних коштів відображена некоректною кореспонденцією бухгалтерських рахунків. Під час видачі кредиту ОСОБА_3 ВАТ «Сведбанк» не дотримані вимоги постанови НБУ від 12 листопада 2003 року № 492 «Про затвердження Інструкції про відкриття, використання та закриття рахунків в національній та іноземних валютах» стосовно видачі готівки в іноземній валюті без відкриття поточного рахунку (видача готівкової іноземної валюти можлива лише з поточного рахунку клієнта банку). Документального підтвердження відкриття

ВАТ «Сведбанк» поточного рахунку в іноземній валюті позичальнику ОСОБА_3, як для видачі готівки в іноземній валюті, так і для погашення кредитної заборгованості в іноземній валюті, на дослідження не надано. У пункті 1.5 кредитного договору від 19 березня 2008 року №2402/0308/71-028 зазначені витрати, які входять до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника у зв'язку з його отриманням, але відсутній детальний опис/орієнтовна сукупна вартість кредиту та абсолютне подорожчання кредиту, як це передбачено постановою НБУ від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Мінімально необхідний платіж, який би відповідав усім умовам договору, розраховувати недоцільно у зв'язку із застосуванням диференційованого методу погашення кредиту, що передбачає постійну зміну платежу в залежності від залишку кредиту. За даними первинних документів (квитанцій) розмір грошових коштів, фактично виплачених ОСОБА_3 за кредитним договором від 19 березня 2008 року №2402/0308/71-028, становить 30 759, 42 дол. США та 96 440, 00 грн. Визначити сплату грошових коштів за платежами за період з 19 березня 2008 року до вересня 2015 року не видається можливим. Визначити суму залишку за тілом кредиту за кредитним договором від 19 березня 2008 року № 2402/0308/71-028 станом на вересень 2015 року та суму заборгованості за відсотками станом на вересень 2015 року не видається можливим. Заява на видачу готівки ОСОБА_3, яка документально підтверджує видачу кредитних коштів, складена із порушенням вимог пункту 2.3 Інструкції з бухгалтерського обліку операцій з готівковими коштами та банківськими металами в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 20 жовтня 2004 року № 495, пункту 5 глави 1 розділу III, пункту 4, пункту 5 глави 3 розділу III Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління НБУ від 04 серпня 2004 року № 337; пункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітність в банках України, затвердженого постановою Правління НБУ від 30 грудня 1998 року № 566; пункту 1.9 постанови НБУ від 29 грудня 2007 року № 496 «Про затвердження Правил здійснення за межі України та в Україні переказів фізичних осіб за поточними валютними неторговельними операціями та їх виплати в Україні та внесення змін до деяких нормативно-правових актів»; положення глави 72 ЦК України. Реальна процентна ставка за кредитним договором, яка за результатами дослідження становить 12, 93 %, не відповідає дійсній процентній ставці, що зазначена у кредитному договорі від 19 березня 2008 року

№ 2402/0308/71-028 та складає 11, 9 % річних.

Норми права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин

Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

За статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Визначення поняття «зобов'язання» міститься у частині 1 статті 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону.

За змістом частини п'ятої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції Закону України від 01 грудня 2005 року № 3161-IV, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім процентної ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. Положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення є несправедливими і це є підставою для визнання таких положень договору недійсними.

Під час застосування положення статті 18 згаданого Закону до спірних правовідносин для судів є обов'язковим правовий висновок, викладений Верховним Судом України у постанові у справі № 6-40цс13, згідно із яким визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Застосовуючи цю норму, суди цих положень не врахували та не зазначили, на підставі яких ознак, визначених у частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», кваліфікували умови договору несправедливими, і чи тягне несправедливість цих умов недійсність договору в цілому. Неправильне застосування норм матеріального права призвело до ухвалення касаційним судом у справі, яка переглядається, незаконного судового рішення.

Згідно зі статтею 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Судами встановлено, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди щодо усіх його істотних умов; позивач на момент укладання договору не заявляла додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконувала його тривалий період часу, договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: про строк кредитування, процентну ставку за користування кредитом, строки сплати платежів, мету, для реалізації якої споживчий кредит може бути витрачений, а також права та обов'язки сторін, порядок розрахунків, відповідальність за порушення зобов'язань; тривалий час позивач виконувала умови договору.

За змістом статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.

Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.

Після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні правовідносини.

Щодо розподілу між сторонами тягаря доведення під час вирішення спору

Відповідно до змісту статті 230 ЦК України у контексті та взаємозв'язку зі статтею 10 ЦПК України 2004 року наявність умислу в діях банку, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статтею 230 ЦК України та статтями 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), позивач відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року зобов'язаний довести правову та фактичну підстави своїх позовних вимог.

Суди першої та апеляційної інстанцій, встановили, що оспорюваний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли домовленості з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним й відповідало їхній внутрішній волі; ОСОБА_3 на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов зазначеного договору та в подальшому виконувала його умови, чим фактично визнала умови договору, правильно застосували положення статей 203, 215 ЦК України та статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) та дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Верховний Суд відхиляє доводи заявника про те, що суди не надали належної оцінки доказам, наявним у матеріалах справи, зокрема висновку експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 27 квітня 2016 року № 3103-3110/15-24, оскільки суди оцінили докази відповідно до частини першої статті 212 ЦПК України 2004 року за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги позову, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суди першої та апеляційної інстанцій свої процесуальні дії належним чином обґрунтували, врахувавши при цьому, що доказування не може ґрунтуватися виключно на припущеннях.

Оцінка доказів у справі відповідно до статті 400 ЦПК України перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції та не може бути здійснена цим судом під час перегляду оскаржуваних судових рішень.

Помилковим є розуміння заявника того, що кредитний договір має бути визнаний судом недійсним з підстав того, що за висновком згаданої експертизи розмір реальної процентної ставки перевищує розмір річної процентної ставки, зазначеної у договорі, з огляду на таке.

Проценти за користування кредитом визначені у пункті 1.3 кредитного договору в розмірі 11, 9 %.

У пункті 1.5 кредитного договору встановлено, що до складу сукупної (загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв'язку з отриманням кредиту на умовах цього договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат на страхування відповідно до умов пункту 5.1.12 цього договору, а також вартість усіх витрат, пов'язаних з укладанням іпотечного договору.

За змістом підпункту «а» пункту 3.3 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року № 168, реальна процентна ставка (у процентах річних) точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.

Таким чином, ефективна (реальна) річна процентна ставка визначається як фактична процентна ставка, що нараховується (виплачується) після внесення до номінальної ставки поправки на такий чинник, як кількість періодів нарахування відсотків за рік. Поняття «реальна процентна ставка» та «річні проценти за кредитом» не завжди є тотожними.

Інші аргументи касаційної скарги є аналогічними викладеним в апеляційній скарзі та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Таким чином, висновки судів першої та апеляційної інстанцій, перевірені в межах касаційного перегляду, відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, доказам у справі надана належна правова оцінка.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2016 року та ухвала Апеляційного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання договорів поруки припиненими та ПАТ «Альфа-Банк» про стягнення заборгованості, як такі, що перебувають поза межами доводів й вимог касаційної скарги, Верховним Судом не переглядалися.

Враховуючи наведене, Верховний Суд зробив висновок, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 07 червня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 17 жовтня 2016 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногори О. В. про визнання договору про надання споживчого кредиту та додатку № 1 до нього недійсними, визнання недійсним іпотечного договору, зобов'язання приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Красногори О. В. виключити запис з реєстру іпотек та зняття заборони на відчуження квартири залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді В. О. Кузнєцов

С. О. Погрібний

О. В. Ступак

Г. І. Усик