Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 591/2132/18

провадження № 61-43443св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Сумська обласна державна адміністрація,

третя особа - голова Сумської обласної державної адміністрації Клочко Микола Олексійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2018 року у складі судді Кононенко О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Сумської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди, посилаючись на незаконність свого звільнення з посади завідувача господарства сектору господарського забезпечення апарату Сумської обласної державної адміністрації у зв'язку із скороченням штату працівників на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 17 травня 2018 року у складі судді Бурда Б. В. позовну заяву ОСОБА_4 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_4 оскаржив її в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 09 липня 2018 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано ОСОБА_4 строк не більше десяти днів з дня вручення даної ухвали для звернення до суду із заявою, вказавши в ній інші підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 17 травня 2018 року.

Постановляючи вказану ухвалу, суд апеляційної інстанції виходив із наявності підстав, передбачених пунктом 4 частини першої статті 358 ЦПК України для відмови у відкритті апеляційного провадження, оскільки позивачем не виконано вимоги ухвали суду від 09 липня 2018 року щодо усунення недоліків апеляційної скарги.

30 серпня 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просить ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2018 року скасувати.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції порушив його право на судовий захист, не розглянувши апеляційної скарги по суті, з урахуванням доданих ним додаткових матеріалів.

Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2018 року та надано строк для подання відзиву.

02 листопада 2018 року Сумська обласна державна адміністрація подала відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки апеляційного суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

08 листопада 2018 року до Верховного Суду від ОСОБА_4 надійшов відповідь на відзив у вигляді письмових пояснень, в якому зазначав про те, що заперечення відповідача на касаційну скаргу є безпідставними і такими, що намагаються ввести суд в оману.

За змістом правил частини першої та третьої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи проводиться колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи. Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З метою визначення меж розгляду справи Верховним Судом підлягають до застосування правила статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимоги щодо законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень передбачені у статті 263 ЦПК України, за якою судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд вислухав суддю-доповідача, перевірив доводи касаційної скарги та матеріали цивільної справи, за результатами чого зробив висновок, що оскаржуване судове рішення відповідає вимогам законності та обґрунтованості, визначеним у статті 263 ЦПК України, касаційна скарга не підлягає задоволенню.

17 квітня 2018 року ОСОБА_4 подав до суду позов до Сумської обласної державної адміністрації про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 24 квітня 2018 року позовну заяву залишено без руху й надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме зазначити конкретний розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню, надати довіреність або інший документ, що підтверджує повноваження представника, зазначити у позовній заяві, визначені статтею 175 ЦПК усі данні сторін у справі.

Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 17 травня 2018 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу, у зв'язку з неналежним усуненням її недоліків.

26 червня 2018 року ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу на вказану ухвалу суду, зазначивши, що ним на декілька днів пропущено строк апеляційного оскарження через необізнаність в питаннях цивільного процесу щодо строку оскарження ухвали, а не рішення суду, та неузгодженості дій зі своїм захисником, зустрічі з яким відкладалися, у зв'язку із незадовільним самопочуттям позивача.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 09 липня 2018 року, підстави, вказані ОСОБА_4 для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані неповажними, апеляційну скаргу залишено без руху, з наданням строку, протягом десяти днів з дня отримання цієї ухвали, усунути недоліки скарги, а саме подати заяву про поновлення строку апеляційного оскарження, із зазначенням інших підстав для його поновлення.

На виконання вказаної ухвали, ОСОБА_4 заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження не подав, а надіслав копії аркушів медичної картки, згідно яких вбачається, що 01, 11 та 22 червня 2018 року він відвідував лікаря.

Оскаржуваною ухвалою, апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на підставі пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції зробив такий висновок у зв'язку з невиконанням позивачем вимог ухвали про усунення недоліків скарги та неподання заяви про поновлення строку апеляційного оскарження із зазначенням інших поважних причин його пропуску, крім відвідування лікаря 01, 11 та 22 червня 2018 року, без доказів перебування на лікарняному, чи амбулаторному лікуванні. При цьому, судом достовірно встановлено, що ухвалу Зарічного районного суду м. Суми від 17 травня 2018 року про визнання неподаною та повернення позовної заяви, ОСОБА_4 отримав 21 травня 2018 року, проте апеляційну скаргу подав лише 26 червня 2018 року, тобто поза межами встановленого частиною першою статті 354 ЦПК України п'ятнадцятиденного строку.

Апеляційний суд, перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши письмові матеріали, які були надані заявником на усунення недоліків апеляційної скарги, з урахуванням вимог передбачених статтями 357, 358 ЦПК України, дійшов правильного висновку про те, що заявником не було надано належних та допустимих доказів того, що строк на апеляційне оскарження ним пропущено з поважних причин.

Колегія погоджується з такими висновками.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК Українита іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов'язків суб'єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

За правилами статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п'ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених участині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними.

Судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, які беруть участь у справі. Поновлення строку на апеляційне оскарження рішення суду без доведеності поважності причин не забезпечило б рівноваги між інтересами сторін та правової визначеності у цивільних відносинах, які є складовими принципу верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»на суд покладено обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У § § 46, 47 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України» (заява № 32053/13) зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення у справі «Ryabykh v. Russia», заява № 52854/99, § § 51 і 52, ECHR 2003-Х). Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі «Пономарьов проти України» , заява № 3236/03, § 41, від 03 квітня 2008 року).

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд погоджується з висновками апеляційного суду у цій справі про те, що визначені ОСОБА_4 у апеляційній скарзі підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження є непереконливими, неповажними, їх обґрунтованість спростовується матеріалами справи, оскільки заявником не надано доказів щодо наявності істотних перешкод чи труднощів, які унеможливили вчасне вчинення процесуальних дій з подачі апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини зауважив, що «право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (рішення у справі «Воловік проти України» заява № 15123/03, § § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року). Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (рішення у справі «Перетяка та Шереметьев проти України» заяви, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Доказів, які б свідчили про добросовісну реалізацію позивачем своїх процесуальних прав та належне виконання процесуальних обов'язків, зокрема вчинення усіх можливих та залежних від нього дій, спрямованих на своєчасне подання апеляційної скарги, ОСОБА_4 не надав.

Інші доводи касаційної скарги, зокрема посилання заявника на неправильне застосування апеляційним судом процесуального законодавства та не дослідження додаткових матеріалів (копії аркушів медичної картки), висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (§ 42 рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» № 3236/03).

Оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги спрямовані на зміну оцінки обставин справи і висновків суду не спростовують.

Частиною третьою статті 406 ЦПК України визначено, що касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують і підстав для скасування судового рішення немає.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 02 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А.С. Олійник
Г.І. Усик