КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/8529/17 головуючий у І інстанції:Лісовська О.В.
провадження 22-ц/824/1106/2018 доповідач: Сліпченко О.І.
ПОСТАНОВА

20 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: судді-доповідача Сліпченка О.І., суддів Волохова Л.А., Матвієнко Ю.О..

за участю секретаря: Тимошевської С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_5, про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу визнання майна спільною сумісною власністю та визнання на частку в спільній сумісній власності, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5, про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на майно.

Заслухавши доповідь судді Апеляційного суду, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2017 року ОСОБА_4 звернувся з вищевказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачкою з квітня 2010 року проживали однією сімєю та вели спільне господарство.

За час спільного проживання у сторін народилася дочка ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

22 вересня 2014 року сторонами було придбано Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, право власності на яку було оформлено на ім'я відповідачки ОСОБА_2

Наприкінці 2016 року сімейні стосунки сторін значно погіршилися, вони перестали вести спільне господарство, не мають спільного бюджету, хоча і проживають в одній квартирі.

Позивач просив:

- встановити факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з квітня 2010 року по грудень 2016 року включно;

- визнати Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1.

01 серпня 2017 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розподіл спільного майна, який обґрунтовувала тим, що сторони проживали однією сім'єю у період з квітня 2010 року по грудень 2016 року включно.

За період спільного проживання було придбано наступне майно: Ѕ частина квартири АДРЕСА_1, автомобіль Фольксваген д/н НОМЕР_1, земельна ділянка, площею 0, 12 га, що знаходиться у с. Михайлівка Броварського району Київської області, пральна машина та холодильник. Але позивачка за зустрічним позовом вважає, що Ѕ частина квартири, власником якої вона є, була придбана за її особисті кошти, отримані від продажу квартири, що була отримана нею у спадщину, за власні заощадження та кошти, отримані від бізнесу, що вона успадкувала від матері. Відповідач у цей час не мав належного доходу для того, щоб прийняти участь у придбанні частини квартири, а тому підстав вважати Ѕ частину вказаної квартири спільним майном немає, інше майно було придбано за спільні кошти сторін у справі, а тому підлягає поділу на загальних підставах.

ОСОБА_2 з урахуванням уточнення позовних вимог просила:

- визнати право власності за позивачкою на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1;

- визнати земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада;

- визнати автомобіль марки Фольксваген, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2;

- стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у рахунок компенсації за Ѕ частину автомобіля марки Фольксваген, 2004 року випуску, грошову суму у розмірі 74343, 00 грн.;

- визнати за ОСОБА_4 право власності на пральну машину SAMSUNG WF 1602W5K;

- визнати за ОСОБА_2 право власності на холодильник LG CW-B469BQHW.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_4 та ОСОБА_2 однією сімєю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з квітня 2010 року по грудень 2016 року включно.

Визнано Ѕ частину квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на ј частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано земельну ділянку, площею 0,12 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ частину земельну ділянку, площею 0, 1200 га, кадастровий номер НОМЕР_2, що розташована за адресою: Київська область, Броварський район, Жердівська сільська рада.

Визнано автомобіль марки Фольксваген, 2004 року випуску, д/н НОМЕР_1, спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 у рахунок компенсації за Ѕ частину автомобіля марки Фольксваген, 2004 року випуску, грошову суму у розмірі 74343, 00 грн.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на пральну машину SAMSUNG WF 1602W5K.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на холодильник LG CW-B469BQHW.

Вирішено питання по сплаті судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням в частині спірної квартири, ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 звернулась до суду з апеляційною скаргою, обґрунтовуючи її тим, що місцевим судом не правильно встановлено обставини справи, посилаючись на те, що спірна частина квартири була придбане нею за власні кошти, які вона отримала від продажу власної квартири в м. Коростишев та доходу від здійснення підприємницької діяльності.

Твердження позивача, про те, що спірна Ѕ частина квартири була придбана за спільні кошти не визнає.

Зазначає, що позика яку ОСОБА_4 нібито отримав у фізичних осіб на придбання житла, була витрачена на придбання іншої частини квартири матірю позивача за первісним позовом.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_4 ОСОБА_7 погоджується з рішенням першої інстанції, зазначає, що ОСОБА_4, попри твердження відповідача за первісним позовом мав всі можливості для фінансових накопичень на купівлю спірної частини квартири, крім того отримав фінансову допомогу від матері та отримав в борг грошові кошти, що в сумі перевищувало ј вартості квартири. Твердження надані ОСОБА_2 вважає недостовірними та викривленими.

Під час судового засідання сторони підтримали свої позиції.

Апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Згідно вимог ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами;

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів

3) показань свідків.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає у повній мірі.

Задовольняючи вимоги ОСОБА_4 та частково зустрічні вимоги ОСОБА_2 суд першої інстанції посилався на те, що факт спільного проживання сторін з квітня 2010 по грудень 2016 року є встановленим та не заперечувався, а тому придбана Ѕ частина квартири є спільною сумісною власністю та відповідно визнав право власності на по ј частині за сторонами.

Колегія апеляційного суду погоджується з такими висновками виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_4 та відповідачка ОСОБА_2 проживали однією сімєю без укладення шлюбу з квітня 2010 року по грудень 2016 року включно.

Встановлено, що до вересня 2014 року сторони проживали у квартирі АДРЕСА_3, що належала на праві власності матері позивача третій особі у справі ОСОБА_5

01 серпня 2014 року відповідачка ОСОБА_2 здійснила продаж квартири АДРЕСА_2, що належала їй на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Продаж вказаної квартири був здійснений за 144 000, 00 грн.

13 вересня 2014 року третя особа у справі ОСОБА_5 здійснила продаж квартири АДРЕСА_3, що належала їй на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Продаж вказаної квартири був здійснений за 492100, 00 грн.

22.09.2014 року відповідачкою ОСОБА_2 та третьою особою ОСОБА_5 була придбана квартира АДРЕСА_1 (по Ѕ частині), що підтверджується договором купівлі-продажу квартири. Придбання квартири було здійснено за 848 000, 00 грн.

Місцевим судом також було встановлено, що на момент придбання спірної квартири сторони по справі в будь-яких інших зареєстрованих шлюбах не перебували, ніяких письмових договорів щодо квартири не укладали, придбали квартиру у період спільного проживання.

Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08.06.2016 року у справі 6-2253цс15, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.

Із змісту положень ст. 74 СК України, ч. 1 ст. 60 та ч. 1 ст. 259 ЦПК України випливає, що у разі пред'явлення позову про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами.

Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Згідно з ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Як і було зазначено судом першої інстанції, обставини щодо спільного проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у період з квітня 2010 року по грудень 2016 року повністю визнані сторонами.

Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Відповідно до ст.60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Отже, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

В порядку ст. ст. 60, 70, 74 СК України, ділиться те майно, набуте у шлюбі та/або під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, яке є наявним у натурі та перебуває у власності чоловіка та жінки.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11, при застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Частиною 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до ЗУ "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_2 не доведено належними та допустимими доказами те, що від продажу квартири у м. Коростишів нею були отримані грошові кошти у розмірі 25000, 00 доларів США, а не 144 000, 00 грн., продажу торгівельного павільйону та отримання грошових коштів у розмірі 4 000, 00 доларів США та що отримані кошти були витрачені саме на придбання спірної частини квартири.

Крім того, при розгляді справи встановлено, що спірна квартира була придбана сторонами в інтересах сім"ї, для спільного проживання в ній.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що доводи ОСОБА_2 про те, що Ѕ спірної квартири була придбана виключно за її власні кошти з продажу квартири в м. Коростишев та ведення підприємницької діяльності, а тому вона не підлягає поділу, не знайшли підтверження.

Належних та допустимих доказів того, що спірне житло було придбане саме за особисті кошти ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

Місцевий суд правильно зазначив, що незалежно від розміру доходу, отриманого сторонами у період спільного проживання, набуте ними майно є спільним майном, а тому підлягає поділу на загальних підставах.

Таким чином, суд першої інстанції, вирішуючи спір на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які їх регулюють.

Виходячи з вищевикладеного апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, рішення суду першої інстанції ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального законодавства і підстав для його скасування не вбачається.

Вагомих, достовірних та достатніх доводів, які б містили інформацію щодо предмета доказування і спростовували висновки суду першої інстанції та впливали на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення, апеляційна скарга не містить.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана відповідна оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Таким чином, колегія суддів вважає необхідним залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374 - 375 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану її представником ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 18 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: