Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 524/5254/14-ц

провадження № 61-19432св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанк Росії»,

відповідач - ОСОБА_1,

третя особа - Приватне підприємство «Паритет»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 16 травня 2016 року у складі судді Савічева В. О. та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року у складі колегії суддів: Гальонкіна С. А., Лобова О. А., Абрамова П. С.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дочірній банк Сбербанк Росії» (далі - ПАТ «ДБ Сбербанк Росії») звернулося до суду з позовом, який уточнило у процесі розгляду справи, до ОСОБА_1, третя особа - Приватне підприємство «Паритет» (далі - ПП «Паритет»), про стягнення заборгованості за договором поруки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» посилалося на те, що 11 лютого 2013 року між ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» та ПП «Паритет» було укладено договір про відкриття кредитної лінії № 02-Н/13/37/ЮО із змінами, внесеними договором від 30 квітня 2013 року № 1 (далі - Кредитний договір), згідно з умовами якого для поповнення обігових коштів позичальнику було надано кредит в сумі 700 тис. грн з кінцевим терміном повернення до 10 листопада 2014 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним Кредитним договором 11 лютого 2013 року між банком і ОСОБА_1 (поручитель) було укладено договір поруки із змінами, внесеними договором від 30 квітня 2013 року № 1, за умовами якого поручитель солідарно відповідає за належне виконання позичальником зобов'язань, що виникають із Кредитного договору. ПП «Паритет» виконало кредитні зобов'язання частково в сумі 247 452 грн 27 коп. 13 лютого 2014 року банк направив відповідачу повідомлення про неналежне виконання позичальником договірних зобов'язань з вимогою достроково повернути кредитну заборгованість у повному обсязі протягом 10 календарних днів з дати направлення цього повідомлення. Однак вказана вимога не виконана. Враховуючи викладене, ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» просило стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Кредитним договором у розмірі 927 745 грн 54 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Останнім рішенням Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 16 травня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» залишок заборгованості за Кредитним договором у розмірі 927 745 грн 54 коп., з яких: залишок заборгованості за кредитом - 570 тис. грн; відсотки за користування кредитними коштами за період з 14 жовтня 2013 року до 30 березня 2014 року - 211 548 грн 74 коп.; пеня за прострочення повернення кредитних коштів за період з 15 жовтня 2013 року по 31 березня 2014 року - 121 093 грн 85 коп.; пеня за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами за період з 14 листопада 2013 року до 31 березня 2014 року - 25 102 грн 95 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» сплачений судовий збір за подання первинного позову в сумі 3 654 грн та за подання заяви про уточнення (збільшення розміру) позовних вимог - в сумі 4 076 грн 54 коп.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов'язань, у зв'язку з чим в нього утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню з поручителя. Позов до поручителя пред'явлено банком у межах строку, встановленого частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 16 травня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 922 906 грн 62 коп. станом на 16 лютого 2015 року, яка складається із: заборгованості з повернення кредитних коштів - 570 тис. грн; заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами - 206 672 грн 08 коп.; пені за прострочення повернення кредитних коштів - 121 094 грн 09 коп.; пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами - 25 140 грн 45 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» 7 649 грн 37 коп. в рахунок відшкодування понесених судових витрат по оплаті судового збору.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що 13 лютого 2014 року ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» направлено поручителю вимогу про дострокове повернення повної суми заборгованості за Кредитним договором банком, яка нею отримана 21 лютого 2014 року. З цим позовом банк звернувся до суду 03 червня 2014 року, тобто в межах шестимісячного строку. Висновки місцевого суду про наявність підстав для стягнення заборгованості за Кредитним договором з поручителя є обґрунтованими, оскільки на час ухвалення судового рішення відсутні відомості про проведення державної реєстрації припинення юридичної особи - ПП «Паритет» на підставі рішення Господарського суду Полтавської області від 17 лютого 2015 року. Тому діяльність юридичної особи не припинена в установленому законом порядку. Після ухвалення рішення Господарським судом Полтавської області від 22 липня 2014 року, яким стягнута кредитна заборгованість з ПП «Паритет» станом на 31 березня 2014 року, банк мав право на нарахування відсотків за користування кредитом та пені, оскільки це рішення суду залишається невиконаним. Однак вказане право існувало у банку з 01 квітня 2014 року по 16 лютого 2015 року, тобто до ухвалення господарським судом постанови від 17 лютого 2015 року про визнання ПП «Паритет» банкрутом.

У січні 2017 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Автозаводського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 16 травня 2016 року та рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що 28 вересня 2016 року апеляційним судом розглянуто справу за відсутності відповідача та його представника, у зв'язку з чим сторона відповідача була позбавлена можливості повідомити суду цілий ряд обставин, які мають істотне значення для справи. На час розгляду справи апеляційним судом ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» як юридичної особи не існувало, оскільки вона була реорганізована у Публічне акціонерне товариство «Сбербанк» (далі - ПАТ «Сбербанк»), тобто відбулася заміна особи у правовідносинах, щодо яких виник спір. Однак судом апеляційної інстанції не було залучено до участі у справі ПАТ «Сбербанк» і зазначені обставини щодо реорганізації не знайшли відображення в судовому рішенні. Суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення з поручителя суми боргу, яка перевищує суму грошових вимог кредитора, визнаних судовими рішеннями господарського суду, які набрали законної сили. Станом на час ухвалення рішення апеляційним судом заборгованість ПП «Паритет» за Кредитним договором була частково погашена і зменшилася на 374 790 грн 96 коп. та становила 419 877 грн 31 коп., оскільки 09 серпня 2016 року на аукціоні з продажу майна банкрута ПП «Паритет» було реалізовано цілісний майновий комплекс підприємства. Позичальником не було виконано зобов'язання щодо сплати чергового платежу в сумі 60 тис. грн до 11 червня 2013 року. Таким чином, 12 червня 2013 року у позивач виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення кредиту в повному обсязі протягом наступних шести місяців, тобто до 12 грудня 2013 року. Тому висновки судів попередніх інстанцій про те, що позивачем не порушено шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя, не ґрунтуються на законі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 березня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 20 липня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

20 квітня 2018 року справу № 524/5254/14-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частин першої, третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно зі статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).

Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду у повній мірі не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судами встановлено, що 11 лютого 2013 року між ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» та ПП «Паритет» було укладено Кредитний договір, згідно з умовами якого банк відкриває позичальнику відновлювальну кредитну лінію в національній валюті України, надає позичальнику на умовах цього договору кредитні кошти в межах ліміту кредитної лінії, а позичальник зобов'язується використовувати кредит за цільовим призначенням, своєчасно і у повному обсязі виплачувати банку проценти за користування кредитом, а також повернути наданий йому кредит у розмірах та у терміни, визначені в статті 8 цього договору, і виконувати інші умови цього договору.

Ліміт кредитної лінії складає з часу укладення цього договору і по 11 червня 2013 року - 500 тис. грн, з 12 червня по 11 вересня 2013 року - 440 тис. грн, з 12 вересня по 11 жовтня 2013 року - 370 тис. грн, з 12 жовтня 2013 року по 11 квітня 2014 року - 300 тис. грн, з 12 квітня по 11 травня 2014 року - 240 тис. грн, з 12 травня по 11 червня 2014 року - 180 тис. грн, з 12 червня по 11 жовтня 2014 року - 120 тис. грн, з 12 жовтня по 10 листопада 2014 року - 60 тис. грн (пункт 1.2 Кредитного договору).

З дня підписання цього договору і до 11 лютого 2014 року застосовується фіксована процентна ставка у розмірі 26 % річних, а з 12 лютого 2014 року - змінювана процентна ставка (пункт 1.3 Кредитного договору).

Згідно з пунктом 1.4 Кредитного договору останній день дії кредитної лінії - 10 листопада 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

З метою належного виконання ПП «Паритет» взятих на себе зобов'язань 11 лютого 2013 року між банком і ОСОБА_1 (поручитель) було укладено договір поруки, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати за повне та своєчасне виконання боржником його боргових зобов'язань перед банком за Кредитним договором у повному обсязі.

Визначення поняття зобов'язання міститься у частині перші статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Пунктом 10 Кредитного договору передбачено, що за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань позичальником за цим договором позичальник несе відповідальність у порядку і на умовах, визначених в цьому договорі.

ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» у повному обсязі виконало взяті на себе зобов'язання за Кредитним договором, надавши позичальнику кошти в сумі 700 тис. грн, що підтверджується меморіальними ордерами від 13 лютого 2013 року № 8793742 на суму 500 тис. грн та від 30 квітня 2013 року № 28176668 на суму 200 тис. грн.

ПП «Паритет» зобов'язання за Кредитним договором виконало частково, повернувши банку кредитні кошти в сумі 130 тис. грн та проценти за користування цими коштами в сумі 117 452 грн 27 коп.

Згідно з наданими банком розрахунками станом на 31 березня 2014 року заборгованість ПП «Паритет» становила 655 976 грн 46 коп., а станом на 03 листопада 2015 року - 927 745 грн 54 коп.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Пунктом 1.1 Кредитного договору визначено, що у цьому договорі терміном «відновлювальна кредитна лінія» позначається кредитна лінія, за умовами якої після повного або часткового повернення наданого позичальнику кредиту банк здійснює на умовах цього договору подальше кредитування позичальника в межах ліміту, зазначеного в пункті 1.2 цього договору, та до настання останнього дня дії кредитної лінії, зазначеного в пункті 1.4 цього договору.

Згідно з пунктом 8.3 Кредитного договору банк має право в односторонньому порядку вимагати від позичальника дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором.

У разі якщо банк використовує своє право щодо вимоги в односторонньому порядку дострокового повернення повної суми заборгованості за цим договором, то він зобов'язаний в письмовій формі повідомити про це позичальника. В такому повідомленні банк зазначає повну суму заборгованості. Позичальник у разі направлення банком письмової вимоги про дострокове повернення повної суми заборгованості зобов'язаний здійснити усі платежі за цим договором на користь банку в строк не пізніше 10 календарних днів з дня відправлення такого повідомлення (пункти 8.4, 8.5 Кредитного договору).

Судами встановлено, що банк (кредитор) надіслав ПП «Паритет» повідомлення-вимогу від 21 січня 2014 року № 419/7/28-3 щодо дострокового повернення повної суми заборгованості за Кредитним договором у строк не пізніше 10 календарних днів з дня відправлення цієї вимоги-повідомлення.

Вказана вимога була направлена позичальнику 22 січня 2014 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 748.

Тобто кредитор використав передбачене частиною другою статті 1050 ЦК України та пунктом 8 Кредитного договору право на односторонню зміну строку виконання основного зобов'язання.

Внаслідок неналежного виконання ПП «Паритет» зобов'язань за Кредитним договором банк звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до позичальника про стягнення заборгованості.

Рішенням Господарського суду Полтавської області від 22 липня 2014 року у справі № 917/802/14 позов задоволено. Стягнуто з ПП «Паритет» на користь ПАТ «ДБ Сбербанк Росіїі» 570 тис. грн основної заборгованості, 67 994 грн 90 коп. - заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитними коштами, 16 531 грн 66 коп. - пені за прострочення повернення кредитних коштів, 1 449 грн 90 коп. - пені за прострочення сплати відсотків за користування кредитними коштами.

Апеляційним судом встановлено, що рішення Господарського суду Полтавської області від 22 липня 2014 року не виконано.

Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора.

Частинами першою і третьою статті 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі частини першої статті 252 та частини першої статті 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строк починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Пунктом 4.1 договору поруки передбачено, що боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором в тому ж обсязі, що і боржник. Поручитель і боржник залишаються зобов'язаними перед кредитором до того моменту, поки всі зобов'язання за основним договором не будуть виконані повністю.

Тобто Договором поруки, укладеним 11 лютого 2013 року між ПАТ «ДБ Сбербанк Росії» і ОСОБА_1, не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється.

Аналіз вищенаведеної частини четвертої статті 559 ЦК України дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються.

Це означає, що зі збігом вказаного строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може.

Отже, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем).

Таким чином, закінчення строку, встановленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя.

Виконання сторонами зобов'язання - це здійснення ними дій з реалізації прав і обов'язків, що випливають із зобов'язання, передбаченого договором. Отже, основне зобов'язання - це не зміст кредитного договору, а реально існуючі правовідносини, зміст яких складають права та обов'язки сторін кредитного договору.

Вищенаведеним пунктом 1.2 Кредитного договору передбачено сплату позичальником певної частини заборгованості за кредитом (зміну ліміту кредитної лінії шляхом зменшення її розміру) в обумовлені сторонами строки (11 червня, 11 вересня, 11 жовтня 2013 року, 11 квітня, 11 травня, 11 червня, 11 жовтня, 10 листопада 2014 року).

Крім того, згідно з пунктами 6.1-6.3 Кредитного договору позичальник зобов'язується сплачувати банку за користування кредитом проценти в розмірі, передбаченому договором. Проценти за кредитом нараховуються на загальну суму заборгованості за кредитною лінією у валюті заборгованості. Нарахування процентів за користування кредитом здійснюється щоденно протягом дії цього договору із розрахунку 360 днів у році. Нарахування процентів починається з дня надання кредиту (включно). Нарахування процентів повністю і остаточно припиняється в день фактичного повернення кредиту в повному обсязі. Проценти позичальник зобов'язаний сплачувати щомісяця не пізніше 3 (трьох) робочих днів, наступних за днем закінчення періоду.

Таким чином, сторони встановили строки виконання позичальником окремих зобов'язань (внесення періодичних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору.

Строк виконання боржником кожного періодичного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 цього Кодексу) повинні застосовуватися і до поручителя.

У разі неналежного виконання боржником зобов'язань за Кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначене періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (виникнення простроченої заборгованості за Кредитним договором) пред'явити вимоги до поручителя.

У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більш ніж через 6 місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних періодичних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку.

Вищевказане узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, з яким погодилася ОСОБА_3 Верховного Суду, не знайшовши підстав для відступлення від нього у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, апеляційний суд не врахував зазначених вимог матеріального права та висновків Верховного Суду і не звернув уваги на те, що Кредитним договором передбачено виконання грошових зобов'язань шляхом здійснення періодичних платежів на погашення тіла кредиту та щомісячних платежів на погашення процентів. З огляду на це судом не з'ясовано, які з пред'явлених банком вимог знаходяться в межах шести місяців за кожним періодичним платежем та чи припинилася порука за окремими платежами.

Також при визначенні розміру заборгованості за Кредитним договором, яка підлягає стягненню з поручителя, апеляційний суд не звернув уваги на те, що згідно з вищенаведеними пунктами 8.4, 8.5 Кредитного договору змінений банком в односторонньому порядку строк виконання основного зобов'язання при реалізації ним права на дострокове повернення повної суми заборгованості настає не пізніше 10 календарних днів з дня направлення позичальнику відповідного повідомлення.

Враховуючи, що повідомлення кредитора № 419/7/28-3 було надіслано ПП «Паритет» 22 січня 2014 року, строк виконання основного зобов'язання настав через десять днів після вказаної дати, тобто 02 лютого 2014 року.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Враховуючи викладене, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється.

Вказані правові висновки викладені у постанові ОСОБА_3 Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18).

Своїми діями банк на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим його право нараховувати передбачені Кредитним договором проценти за кредитом через десять днів після направлення вимоги позичальнику припинилося. Тому позивач має право на стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилася станом на 02 лютого 2014 року, а нарахування після цієї дати процентів за користування кредитом є неправомірним.

Суд апеляційної інстанції не врахував зазначених вище обставин та вимог процесуального законодавства, не дотримався встановленого статтею 212 ЦПК України 2004 року принципу оцінки доказів, згідно з яким суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «ОСОБА_4 та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Всупереч усталеній практиці ЄСПЛ, вимогам статей 212, 303, 316 ЦПК України 2004 року апеляційний суд не дослідив належним чином зібрані докази, що стосуються розміру заборгованості за Кредитним договором, яка підлягає стягненню з поручителя, в оскаржуваному судовому рішенні не дав правової оцінки доводам апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що умовами Кредитного договору передбачено повернення кредитної заборгованості частинами і що позов до поручителя банк пред'явив після спливу шестимісячного строку, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України, щодо окремих періодичних платежів.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове рішення.

Відповідно до пункту першого частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Оскільки апеляційним судом порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене цим судом рішення не може вважатися законними і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з передачею справи на новий апеляційний розгляд.

Верховним Судом взято до уваги тривалий час розгляду судами вказаної справи, однак з метою дотримання принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об'єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Апеляційного суду Полтавської області від 28 вересня 2016 року скасувати.

Справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Дочірній банк Сбербанк Росії» до ОСОБА_1, третя особа - Приватне підприємство «Паритет», про стягнення заборгованості за договором поруки направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик