Постанова

Іменем України

27 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 344/291/17

провадження № 61-26282св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Журавель В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - служба у справах дітей Тисменицької районної державної адміністрації,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, яка підписана представником ОСОБА_6, на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року у складі суддів: Васильковського В. М., Бойчука І. В., Горейко М. Д.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - служба у справах дітей Тисменицької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5, батько ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, ухиляється від обов`язку по вихованню дитини, коштів на її утримання не надає. ОСОБА_4 просила: стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дочки у розмірі 10 000 грн щомісячно до її повноліття; стягнути з відповідача аліменти за три останні роки на загальну суму 360 000 грн; позбавити ОСОБА_5 батьківських прав відносно дочки ОСОБА_7

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 травня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на неповнолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 900 грн щомісячно, починаючи з 15 березня 2017 року до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_5 в дохід держави 640 грн судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивовано, тим що відсутні переконливі докази для застосування такого крайнього заходу впливу до відповідача як позбавлення батьківських прав. При відмові у задоволенні вимоги про стягнення аліментів за минулий період, суд зробив висновок, що ОСОБА_4 не надала належних доказів того, що вона вживала заходів для одержання аліментів із ОСОБА_5 При визначенні розміру аліментів в сумі 900 грн, суд враховував те, що відповідач працює, але у нього мінливий дохід, інших дітей на утриманні не має і спроможний платити аліменти на утримання дитини.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Івано-Франківського міського суду від 05 травня 2017 року змінено в частині стягнення аліментів. Збільшено розмір стягнутих з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, до 3 000 грн щомісячно. В іншій частині рішення Івано-Франківського міського суду від 05 травня 2017 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що судом встановлено і це визнається відповідачем та його представником, що ОСОБА_5 на даний час працює за кордоном в Республіці Італія. У 2013-2014 роках він здійснював грошові перекази по 200 євро в місяць на ім'я позивача. Тому враховуючи матеріальне становище відповідача і те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, апеляційний суд визначив аліменти на утримання дитини у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн щомісячно.

У червні 2017 року ОСОБА_5 надіслав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_6, в якій просила оскаржене рішення скасувати в частині визначення розміру аліментів та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушені норми процесуального права. Суд апеляційної інстанції при вирішенні справи не врахував, що відповідач має не постійний і мінливий дохід. Хоча відповідач дійсно працює в Італії, але тривалість його перебування та роботи не є постійною, оскільки він планує повернутися в Україну.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить, що ОСОБА_5 оскаржує рішення апеляційного суду в частині визначення розміру аліментів. В іншій частині рішення апеляційного суду не оскаржується, а тому в касаційному порядку не переглядається.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01 вересня 2017 року у справі відкрито касаційне провадження.

У статті 388 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), в редакції Закону України № 2147-VІІІ від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України справу передано до Касаційного цивільного суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2017 року позивач надіслала заперечення на касаційну скаргу, в яких просила залишити в силі оскаржене рішення. Посилалась на те що, відповідач офіційно працює та протягом тривалого часу проживає в Італії, пересилав по 200 Євро під час шлюбу, тобто має матеріальну можливість оплачувати аліменти. Розмір аліментів в сумі 3000 грн є необхідним для нормального розвитку дитини.

Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені в касаційній скарзі, з таких мотивів.

Суди встановили, що ОСОБА_5 і ОСОБА_4 є батьками малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. Рішенням Тисменицького районного суду від 05 листопада 2013 року шлюб між ними розірвано, дитину залишено на проживанні з матір'ю. 25 жовтня 2014 позивач ОСОБА_4 зареєструвала шлюб із ОСОБА_8

Позивач ОСОБА_4 є фізичною особою-підприємцем та за 2016 рік отримала дохід у розмірі 37 485 грн.

Відповідач ОСОБА_5 з 2008 року працює в Республіці Італія.

ОСОБА_7 часто хворіє, що підтверджується в долученій до справи медичній книжці ОСОБА_7 та відповіді на запит Старолисецької лікарської амбулаторії від 22.02.2017 року.ОСОБА_7перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Івано-Франківської ОДКЛ та їй проведено оперативне лікування: видалення атероми.

Апеляційним судом встановлено, що у 2013-2014 роках відповідач здійснював грошові перекази по 200 євро в місяць на ім'я позивача.

Згідно частини другої статті 27 Конвенції Організації Об'єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Тлумачення статті 184 СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) свідчить, що суд може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі за наявності передбачених у законі підстав: по-перше, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, що надходить із різною періодичністю, перервами; по-друге, якщо платник аліментів частину доходу отримує в натурі; по-третє, коли існують інші істотні обставини для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, зокрема, до них можуть бути віднесені обставини, коли платник аліментів одержує заробіток (дохід) повністю або частково в іноземній валюті (зміна курсу іноземної валюти може істотно впливати на розмір аліментів при їхньому вирахуванні в частці від заробітку (доходу).

Встановивши, що відповідач працює, але у нього мінливий дохід, врахувавши матеріальний стан відповідача, апеляційний суд обґрунтовано визначив розмір аліментів в твердій грошовій сумі в сумі 3000 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення апеляційного суду в оскарженій частині постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права. У зв'язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду в оскарженій частині без змін.

Оскільки рішення апеляційного суду в оскарженій частині залишено без змін, а скарга без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, яка підписана представником ОСОБА_6, залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 06 червня 2017 року в оскарженій частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

Н.О. Антоненко

В.І. Журавель