Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 357/8103/16-ц

провадження № 61-15285св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1, ОСОБА_2,

відповідач - ОСОБА_3,

треті особи: Матюшівська сільська рада Білоцерківського району Київської області, Управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу МіхірьоваОлена Анатоліївна, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2016 року у складі судді Дмитренко А. М. та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Сліпченка О. І., Гуля В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3, треті особи: Матюшівська сільська рада Білоцерківського району Київської області, Управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Міхірьова О. А. (далі - ПН КМНО Міхірьова О. А.), ОСОБА_5, про визнання права власності в порядку спадкування та витребування майна з чужого незаконного володіння. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їх батько ОСОБА_6, після смерті якого залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства площею 0,2556 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка належала спадкодавцю на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку від 22 грудня 2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 43. Земельна ділянка перейшла у власність їх батька при примусовому стягненні з ОСОБА_5 на його користь боргу в сумі 144 388,16 грн. Однак, не маючи ніяких прав на спірну земельну ділянку, ОСОБА_5 у грудні 2015 року розробив технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, ведення особистого селянського господарства з метою поділу вказаної земельної ділянки на дві - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,006 га, після чого за договорами купівлі-продажу від 18 грудня 2015 року відчужив ці земельні ділянки ОСОБА_3 Вони прийняли спадщину, але ПН КМНО МіхірьовоюО. А. їм було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначену земельну ділянку у зв'язку з тим, що документація із землеустрою на неї відсутня. Вважаючи свої права порушеними, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 просили: визнати за ними в порядку спадкування право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2556 га в рівних частках; витребувати у ОСОБА_3 на їх користь земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, кадастровий номер НОМЕР_1, та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,006 га, кадастровий номер НОМЕР_2, розташовані за вищевказаною адресою; зобов'язати ПН КМНО Міхірьову О. А. зареєструвати право власності на земельну ділянку площею 0,2556 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства за ним в рівних частках.

ОСОБА_3 позов не визнала і пояснила, що маючи намір придбати земельну ділянку в селі Матюші для будівництва житлового будинку, вона вжила всіх заходів для того, щоб перевірити, чи дійсно ОСОБА_5 є власником ділянки. Разом з ОСОБА_5 вони зверталася до сільської ради, де їм було надано довідку про те, що спірна земельна ділянка рахується за ОСОБА_5, у нього на руках був оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку, за його заявою землевпорядною організацією було виготовлено технічну документацію із землеустрою, на підставі якої земельну ділянку поділено на дві - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства площею 0,006 га, присвоєно кадастрові номери, управлінням Держгеокадастру у Білоцерківському районі надано витяг для нотаріуса з Державного земельного кадастру, договори купівлі-продажу земельних ділянок посвідчено нотаріусом, за нею зареєстровано право власності на земельні ділянки, жодних норм закону вона не порушувала, є добросовісним набувачем, заплатила продавцю кошти за придбане майно.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2016 рокув задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 набула право власності на дві земельні ділянки у встановленому законом порядку, зареєструвала це право, а позивачами не доведено їх право на спірне майно.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відхилено. Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2016 рокузалишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У лютому 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. На час набуття ОСОБА_6 права власності на земельну ділянку документом, що підтверджував цей факт був державний акт, зареєстрований у Книзі реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі, а тому суди безпідставно визнали неналежним доказом державний акт на право власності на земельну ділянку від 22 грудня 2006 року НОМЕР_3, виданий Білоцерківським районним відділом земельних ресурсів, який підтверджує право власності ОСОБА_6 на спірну земельну ділянку. Не взявши до уваги статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), та частину третю статті 41 Конституції України, порушивши принципи правової визначеності, презумпції правомірності набуття права власності, суди незаконно позбавили позивачів права на спадкування.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у цій справі, а ухвалою від 19 жовтня 2017 року - справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

27 березня 2018 року справу № 357/8103/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судами встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_6, спадщину після смерті якого прийняли його діти ОСОБА_1 та ОСОБА_2, що підтверджується свідоцтвами про смерть, про народження позивачів, про укладення шлюбу між ОСОБА_7 та ОСОБА_8, спадковою справою № 20/2016 після смерті ОСОБА_6, яка відкрита 21 січня 2016 року ПН КМНО Міхірьовою О. В.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 18 серпня 2004 року у справі № 2-9816/2004 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про стягнення боргу за договором позики, стягнено з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 144 388,16 грн боргу.

На підставі вказаного рішення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 19 вересня 2004 року видано виконавчий лист № 2-9816/2004, який пред'являвся до виконання та був повернутий стягувачу згідно зі статтею 40 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - Закон № 606-XIV), з відміткою про стягнення 54 424 грн та про залишок боргу - 89 964,16 грн.

Згідно з довідкою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 червня 2016 року справа № 2-9816/2004 знищена у зв'язку із закінченням терміну зберігання.

На запит суду щодо надання інформації про виконання вказаного вище виконавчого документа Білоцерківський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області листом від 02 листопада 2016 року повідомив про те, що строки зберігання завершених виконавчих проваджень становлять три роки, а тому надати копії матеріалів виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 18 серпня 2004 року № 9816 не виявилося можливим.

З постанови державного виконавця державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області від 31 жовтня 2006 року, затвердженої начальником вказаної державної виконавчої служби, встановлено, що повторний аукціон з реалізації арештованої земельної ділянки, яка належить ОСОБА_5, розташованої по АДРЕСА_1 площею 0,256 га, не відбувся у зв'язку з відсутністю покупців, стягувачу направлена пропозиція щодо залишення за собою цього майна. 25 жовтня 2006 року стягувачем подано заяву про намір залишити земельну ділянку за собою. На підставі частини шостої статті 61 Закону № 606-XIV державним виконавцем прийнято рішення про передачу в рахунок погашення боргу у власність ОСОБА_6 земельної ділянки вартістю 54 424 грн згідно з експертним висновком від 28 листопада 2005 року.

На підставі виконавчого листа Білоцерківського міськрайонного суду від 18 серпня 2004 року № 2-9816 Білоцерківським районним відділом земельних ресурсів ОСОБА_6, за його життя, було видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 22 грудня 2006 року НОМЕР_3, згідно з яким посвідчено його право власності на земельну ділянку площею 0,2556 га, розташовану по АДРЕСА_1, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_4. Державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 43 в Білоцерківському районному відділі земельних ресурсів, що підтверджується зазначеним державним актом та витягом з Книги записів реєстрації державних актів.

На звернення позивачів 23 вересня 2016 року ПН КМНО Міхірьовою О. А. надано роз'яснення щодо відсутності підстав для видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_6 на вказану вище земельну ділянку у зв'язку з тим, що спадкоємцями не подано необхідних документів, що підтверджують належність спадкодавцю земельної ділянки, яка згідно з відомостями з Національної кадастрової системи не рахується, документація із землеустрою щодо неї в управлінні Держгеокадастру у Білоцерківському районі відсутня, витяг з Державного земельного кадастру та/або витяг з Поземельної книги не надано.

ОСОБА_5 належала на праві власності земельна ділянка площею 0,256 га, розташована в селі Матюші Білоцерківського району Київської області, цільове призначення якої - для обслуговування будівель і господарських споруд, ведення особистого підсобного господарства. Ця ділянка передана йому у власність на підставі рішення Матюшівської сільської ради від 30 травня 1997 року № 78-10-22, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю НОМЕР_5, зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю Матюшівської сільської ради 19 грудня 1997 року за № 95.

29 серпня 2007 року ОСОБА_5 звертався до управління земельних ресурсів у Білоцерківському районі, де йому було надано довідку, якою підтверджено його право власності на цю земельну ділянку на підставі державного акта НОМЕР_6. 29 серпня 2007 року управлінням земельних ресурсів у Білоцерківському районі надано Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, в якому власником земельної ділянки площею 0,256 га зазначено ОСОБА_5

Листами управління Держгеокадастру у Білоцерківському районі від 27 грудня 2016 року та від 19 лютого 2016 року позивачам повідомлено, що 14 грудня 2015 року ОСОБА_5 звернувся до управління з документацією із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для отримання Витягу з Державного земельного кадастру на земельні ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,006 га, які розташовані по АДРЕСА_1 Йому надано Витяг з Державного земельного кадастру. Щодо рішення суду від 18 серпня 2004 року управлінню нічого не було відомо. Згідно з відомостями з Національної кадастрової системи земельна ділянка, належна ОСОБА_6, з кадастровим номером НОМЕР_4, не рахується; документація із землеустрою на земельну ділянку згідно з державним актом НОМЕР_7 від 22 грудня 2006 року в управлінні відсутня.

Управлінням Держгеокадастру у Білоцерківському районі надано копію технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства ОСОБА_5 по АДРЕСА_1 в межах Матюшівської сільської ради Білоцерківського району Київської області, виготовлену приватним підприємством «Світлиця-Нова» у 2015 році. В цій документації наявні кадастрові плани двох земельних ділянок з описом меж, описом кутів, складом земельних угідь згідно з формою 6-зем, а саме - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,006 га, акти прийомки-передачі межових знаків на зберігання та приймання-передачі документації до Державного фонду документації із землеустрою.

На підставі цієї технічної документації ОСОБА_5 було надано Витяги з Державного земельного кадастру та присвоєно земельним ділянкам кадастрові номери.

18 грудня 2015 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було укладено договори купівлі-продажу двох земельних ділянок площею 0,25 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер НОМЕР_1, та площею 0,006 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер НОМЕР_2, розташованих по АДРЕСА_1, посвідчені приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М.

Згідно з Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 грудня 2015 року за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на дві земельні ділянки, придбані нею на підставі договорів купівлі-продажу.

Фотокопія витягу із земельно-кадастрової книги Матюшівської сільської ради Білоцерківського району свідчить про те, що земельна ділянка площею 0,256 га по АДРЕСА_1 до розроблення технічної документації рахувалася за ОСОБА_5, а після укладення договорів купівлі-продажу - за ОСОБА_3

За змістом частини першої статті 319 Цивільного Кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно зі статтею 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Добросовісне придбання в розумінні статті 388 ЦК України можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація).

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 125 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) (тут і далі в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами.

Відповідно до статті 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до ЦK України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Статтею 202 ЗК України передбачено, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у складі державного реєстру земель, який складається з двох частин: а) книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок; б) Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку.

Наказом Держкомзему України від 02 лютого 2003 року № 174 затверджено Тимчасовий порядок ведення державного реєстру земель. Наказ зареєстровано в Міністерстві юстиції України 25 липня 2003 року за № 641/7962 (втратив чинність з 20 серпня 2012 року). Зазначеним порядком було передбачено, що Державний реєстр земель - це складова частина державного земельного кадастру, який складається з книги записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі із зазначенням кадастрових номерів земельних ділянок та Поземельної книги, яка містить відомості про земельну ділянку і формується за допомогою Автоматизованої системи державного земельного кадастру (далі - АС ДЗК).

Поземельна книга - це документ, який є складовою частиною державного реєстру земель, містить відомості про земельну ділянку, в тому числі кадастровий план, відомості про державний акт на право власності на землю, державний акт на право постійного користування землею, договір оренди землі та власника, користувача, орендаря (суборендаря) земельної ділянки і формується за допомогою АС ДЗК.

Згідно з пунктом 1.13 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Держкомзему України № 43 від 04 травня 1999 року, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 04 червня 1999 року за № 354/3647 (втратив чинність з 23 серпня 2013 року), складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою відповідною технічною документацією.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що державний акт на ім'я ОСОБА_6 був зареєстрований у Книзі записів державних актів, але відомості про земельну ділянку не були внесені до Поземельної книги як однієї із складових частин державного земельного кадастру. При цьому доказів того, що державний акт на ім'я ОСОБА_6 було виготовлено на підставі технічної документації про відновлення меж земельної ділянки в натурі суду не надано. Тобто у спадкодавця позивачів ОСОБА_6 не виникло право власності на спірну земельну ділянку в порядку, встановленому статтями 125-126, 131, 202 ЗК України, а відтак це право не перейшло до спадкоємців на підставі статті 1218 ЦК України.

Згідно з частиною першою статті 316, частинами першою, четвертою статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов'язує.

Виходячи з існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах кожен власник має діяти добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значимих рішень та обранні варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

Протягом тривалого часу з 2006 року по час своєї смерті у 2015 році ОСОБА_6 не оформив у встановленому законом порядку своє право власності на спірну земельну ділянку. Доказів того, що він володів або користувався нею протягом вказаного періоду часу суду не надано.

З огляду на викладене навіть за умови відсутності у ОСОБА_5 права на відчуження земельної ділянки ОСОБА_3 позивачі не мають права на її витребування у неї, оскільки за змістом вищенаведених статей 387-388 ЦК України таким правом наділений лише власник.

Відповідно до статті 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, є необґрунтованими і фактично зводяться до помилкового тлумачення вищенаведених правових норм.

Доводи касаційної скарги про безпідставність визнання неналежним доказом державного акта від 22 грудня 2006 року НОМЕР_3 не заслуговують на увагу, оскільки суди дійшли правильного висновку про те, що без внесення відомостей про земельну ділянку до Поземельної книги як однієї із складових частин державного земельного кадастру відсутні правові підстави вважати, що ОСОБА_6 набув право власності на спірну земельну ділянку.

Аргументи касаційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що суди не взяли до уваги статтю 1 Першого протоколу до Конвенції та частину третю статті 41 Конституції України, порушивши принципи правової визначеності, презумпції правомірності набуття права власності, та незаконно позбавили їх права на спадкування, є неспроможними, виходячи з такого.

Положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не довели наявності у них права на спірну земельну ділянку. Тому вістуні правові підстави вважати, що судами порушено їх право на володіння майном. При цьому Верховним Судом враховано, що позивачами не спростовано правомірності набуття ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки, а позбавлення її такого права призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції та принципу правової визначеності.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року, № 63566/00Л).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним судом не встановлено.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук

Судді:С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов

О. В. Ступак Г. І. Усик