Справа № 152/1187/18
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
19 листопада 2018 року м. Шаргород
Cправа №152/1187/18
Провадження №2/152/512/18
Шаргородський районний суд
головуючого судді Славінської Н.Л.,
секретаря судового засідання Бабиної І.Д.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_4 виклад позицій позивача, відповідачів
1. Виклад позиції позивача.
27.08.2018 року ОСОБА_1 звернулася до Шаргородського районного суду з вказаною позовною заявою, в якій просить визнати ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у житловому будинку №67 по вул. Коцюбинського в м. Шаргород Вінницької області.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що вона, відповідно до договору дарування жилого будинку від 08.10.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори, є власником житлового будинку №67, який знаходиться на вул. Коцюбинського в м. Шаргород Вінницької області.
У зазначеному будинку, окрім неї, з 2005 року зареєстровані її дочка ОСОБА_2, чоловік дочки ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 ОСОБА_3, котрі з 2012 року у будинку не проживають. Місце проживання відповідачів їй невідоме.
З часу вибуття відповідачів з належного їй будинку, вони добровільно з реєстраційного обліку не знімаються, що обмежує її права як власника будинку, оскільки створюють незручності та перешкоди у використанні власного будинку, а також на отримання відповідних соціальних виплат субсидії, соціальної допомоги.
Вважає, що відповідачі втратили право користування житлом у належному їй будинку, так як ніяких відносин вона з ними не підтримує, місце проживання останніх їй невідомо.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги, посилаючись на ті самі обставини, просить визнати її доньку ОСОБА_2 та чоловіка доньки ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 такими, що втратили право користування житловим приміщенням у належному їй житловому будинку №67 по вул. Коцюбинського в м. Шаргород Вінницької області.
Позивач ОСОБА_1 пояснила суду, в дар від батька за договором дарування отримала 08.10.2009 року отримала житловий будинок №67 по вул. Коцюбинського в м. Шаргород. Вона є єдиним власником будинку, але її права власника порушуються відповідачами, які добровільно не знімаються з реєстраційного обліку у належному їй будинку. Її донька ОСОБА_2 після одруження разом із чоловіком зареєструвалися у належному їй будинку №67 по вул. Коцюбинського в м. Шаргород, на що вона надала дозвіл. Проте, починаючи з 2012 року відповідачі виїхали з м. Шаргород, спершу за кордон, а тепер повернулися в Україну і, як їй стало відомо, проживають у м. Харкові, але достовірно їх місце проживання не відоме, так як за наявними у неї засобами звязку із відповідачами, останні не відповідають на її дзвінки. Перебування відповідачів на реєстраційному обліку у належному їй будинку приводить до того, що вона оплачує комунальні послуги у збільшеному розмірі, не може оформити субсидію, чим порушуються її права розпорядження власністю на власний розсуд.
2. Виклад позиції відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4.
Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 відзивів на позов із викладенням своїх заперечень, відповідно до норм діючого ЦПК України, до суду не подавали, а також, не подавали заяв про визнання ними позовних вимог ОСОБА_1, не дивлячись на пропозицію суду, викладену в ухвалі від 05.09.2018 року (а.с.16-17).
3. Виклад позиції третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів Шаргородської міської ради Вінницької області
28.09.2018 року від представника третьої особи Шаргородської міської ради ОСОБА_6, що діє на підставі довіреності від 17.05.2018 року (а.с.26), надійшла заява, у якій останній просить розгляд справи проводити без участі представника Шаргородської міської ради, щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечень не має.
ІІ. Заяви, клопотання позивача, відповідача.
1. Позивач ОСОБА_1 заяв та клопотань, повязаних із розглядом справи, не має.
2. Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 заяв та клопотань, повязаних із розглядом справи, до суду не подавали.
3. Представник третьої особи Шаргородської міської ради ОСОБА_6 (а.с.26) подав до суду заяву про розгляд цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, без його участі (а.с.24).
ІІІ. Процесуальні дії у справі
1. Відповідно до ухвали судді від 05.09.2018 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено перше судове засідання на 05.09.2018 року (а.с.16-17).
2. 05.09.2018 року відкладено розгляд справи на 19.11.2018 року (а.с.28).
Виклик відповідачів в судові засідання на 05.10.2018 року та на 19.11.2018 року здійснено через розміщення оголошення на веб-порталі «Судова влада України» (а.с.20, 33, 34).
3. 19.11.2018 року судом постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів Шаргородської міської ради Вінницької області і про ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів (а.с.41-42).
ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази
Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини, які регулюють питання власності, питання набуття і втрати права на користування житловим приміщенням.
Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами.
Так, судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі договору дарування жилого будинку від 08.10.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Шаргородської ДНК Вінницької області ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №5933, є власником житлового будинку за №67 з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в м. Шаргород Вінницької області на вул. Коцюбинського (а.с.6).
Таким чином, судом встановлено, що ОСОБА_1 є єдиним власником житлового будинку №67, що знаходиться на вулиці Коцюбинського в м. Шаргород Вінницької області.
Відповідачі ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані за адресою позивача, тобто в будинку №67 по вулиці Коцюбинського в м. Шаргород Вінницької області, але не проживають з 2012 року.
Вказаний факт підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов сімї уповноваженими представниками Шаргородської міської ради від 27.08.2018 року (а.с.8), довідкою Шаргородської міської ради за №2780 від 27.08.2018 року про зареєстрованих у житловому будинку осіб (а.с.7) та актом від 27.08.2018 року, що складений та підписаний сусідами позивача ОСОБА_1 про те, що її дочка ОСОБА_2, чоловік останньої ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 та онука ОСОБА_5 ОСОБА_3 зареєстровані за адресою вул. Коцюбинського, 67, в м. Шаргород Вінницької області, але не проживають понад пять років (а.с.9).
Таким чином, судом встановлено, що відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, які зареєстровані в будинку №67, що знаходиться на вулиці Коцюбинського в м. Шаргород Вінницької області, в ньому не проживають з 2012 року, тобто не є членами сімї позивача, тому втратили право на користування житловим приміщенням у вказаному будинку.
Перебування відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 на реєстраційному обліку в будинку №67, що знаходиться на вулиці Коцюбинського в м. Шаргород Вінницької області, перешкоджає ОСОБА_1 у здійсненні прав власника будинку щодо користування та розпоряджання ним на власний розсуд.
V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування
Встановлені судом цивільні правовідносини щодо власності, набуття і втрати права на користування житловим приміщенням, регулюються Конституцією України, ЦК України, ЦПК України.
Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.
У відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
При вирішенні даного спору суд також враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року №15-рп/2004 у справі №1-33/2004.
Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.
Так, за правилами ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється органом, уповноваженим на зняття з реєстрації, на підставі, зокрема, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням).
Статтями 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, право власності на житло, порядок його набуття та припинення права власності.
Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
Усі субєкти права власності є рівними перед законом (ч.2 ст.318 ЦК України).
Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч.ч.1, 2, 3 ст.319 ЦК України).
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України).
Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу памяток культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших обєктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобовязаннями власника; 9) реквізиції; 10) конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника (ч.1 ст.346 ЦК України).
Особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке не підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняються з моменту вчинення дії, яка свідчить про таку відмову. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру (ст.347 ЦК України).
Ст.1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.379 ЦК України).
Житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання (ст.380 ЦК України).
Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ст.383 ЦК України).
Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Одним із способів захисту права власності від порушень, не повязаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.
Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Тобто, за змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Статтями 150, 155 ЖК України встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, встановлених законодавством.
Згідно зі ст.ст.71, 72 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або члена його сімї за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз наведених норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, а саме, шляхом заявлення вимоги про позбавлення права користування житловим приміщенням.
VІ. Висновки суду
Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає, достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які підтверджуються належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, проаналізованими судом.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (ч.1 ст.78 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст.79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч.1 ст.81 ЦПК України).
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч.5, 6 ст.81 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ч.ч.1, 2 ст.89 ЦПК України).
Таким чином, під час судового розгляду предметом доказування є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення.
Обєктом оцінки судом при ухваленні рішення є як докази (фактичні дані, відомості), так і процесуальні джерела, що їх містять (показання свідків, висновки експертів, тощо).
Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судом досліджено кожний доказ, наявний у матеріалах цивільної справи.
Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позивачем надано суду належні та допустимі докази того, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 не проживають у належному позивачу будинку з 2012 року, не приймали та не приймають участі в його утриманні, не мають права власності чи права на користування житловим приміщенням у вказаному будинку, і, крім того, зареєстровані в будинку позивача, чим перешкоджають ОСОБА_1В . у здійсненні прав власника будинку щодо користування та розпоряджання ним на власний розсуд.
При цьому, суд констатує той факт, що відповідачі не були позбавлені можливості та права подавати докази та доводити перед судом їх переконливість, проте, в судові засідання не зявилися двічі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, пропозицію суду надати відзив на позовну заяву ОСОБА_1 проігнорували, не довівши, таким чином, належними та допустимими доказами наявність підстав для перебування на реєстраційному обліку у будинку №67 по вул. Коцюбинського в м. Шаргород.
Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.76 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими ті факти та обставини, які визнаються сторонами та підтверджуються доказами. Зокрема, що, позивачка є власником будинку №67, що знаходиться на вул. Коцюбинського, в м. Шаргород Вінницької області на підставі договору дарування від 08.10.2009 року; що позивач набула права власності на вказаний будинок на передбачених цивільним законодавством підставах; що право власності позивача на вказаний будинок не оспорене в передбаченому законодавством порядку; що між позивачем та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 виник спір з приводу чинення останніми перешкод у користуванні та розпоряджанні ОСОБА_1 її власністю внаслідок не зняття у добровільному порядку з реєстраційного обліку у вказаному будинку.
Таким чином, суд вважає, що позов ОСОБА_1 про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку за №67 по вул. Коцюбинського в м. Шаргород, підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 4, 5, 7, 8, 10, 11, 12, 81, 83, 89, 258, 259, 263, 264, 265, ст.273, 280-283 ЦПК України, на підставі ст.ст.41, 55 Конституції України, ст.ст.16, 29, 316, 317, 318, 319, 321, 328, 346, 347, 379, 380, 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст.71, 72, 150, 155 ЖК України, ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, з участю третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів Шаргородської міської ради Вінницької області про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, задовольнити.
Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням: житловим будинком №67 по вул. Коцюбинського в м. Шаргород Вінницької області.
Визнати ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням: житловим будинком №67 по вул. Коцюбинського в м. Шаргород Вінницької області
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги через Шаргородський районний суд. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення (ч.1 ст.354, ст.355 ЦПК України).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду (ч.ч.1, 2 ст.273 ЦПК України).

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення (п.1 ч.2 ст.354 ЦПК України).

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ч.3 ст.354 ЦПК України).

Відповідачу, який не зявився в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому ст.272 ЦПК України (ст.283 ЦПК України).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин (ст.284 ЦПК України).

Заява про перегляд заочного рішення повинна бути подана у письмовій формі (ч.1 ст.285 ЦПК України).

Імя (найменування) сторін:

- позивач ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка с. Михайлівка Шаргородського району Вінницької області, жителька м. Шаргород Вінницької області, вул. Коцюбинського, буд. 67, паспорт громадянина України АВ 410678, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1;

- відповідач ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстроване місце проживання м. Шаргород Вінницької області, вул. Коцюбинського, буд. 67, паспорт громадянина України АВ 856037, реєстраційний номер облікової картки платника податків не відомий;

- відповідач ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстроване місце проживання м. Шаргород Вінницької області, вул. Коцюбинського, буд. 67, посвідка серії ВН №022548;

- третя особа Шаргородська міська рада Вінницької області, місцезнаходження: м. Шаргород Вінницької області, вул. Поштова, 13, .

Повне рішення складено 23.11.2018 року.

Суддя: