Апеляційний суд Житомирської області
Справа №296/9282/16-ц Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П.
Категорія 27 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 вересня 2018 року Апеляційний суд Житомирської області у складі:

головуючого судді: Коломієць О.С.

суддів: Микитюк О.Ю., Шевчук А.М.

з участю секретаря

судового засідання: ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі цивільну справу № 296/9282/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 березня 2018 року, яке ухвалено суддею Сингаївським О.П. в м.Житомирі

в с т а н о в и в:

В листопаді 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_3 на його користь суму боргу, яка в гривневому еквіваленті становить 78 000,00 гривень, 44 639,13 грн. інфляційних та 4 686 гривень 3% річних від простроченої суми боргу.

В обґрунтування своїх вимог зазначив, що 28.10.2011 року він позичив ОСОБА_3 3 000,00 доларів США, які останній зобовязався повернути до 01 листопада 2014 року. В звязку з тим, що відповідач в обумовлений договором термін борг не повернув, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 28 березня 2018 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики з урахуванням індексу інфляції в сумі 122 639,13 грн. та 3 відсотки річних в сумі 4 686 грн., а всього 127 325,13 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 в дохід Державного бюджету України судовий збір в сумі 1 273, 25 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення яким відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2за безпідставністю. Апелянт посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Ухвалюючи оскаржуване рішення, судом неповно було зясовано обставини справи та не надано правової оцінки поясненням позивача та показам свідка ОСОБА_4 Апелянт зазначає, що кошти позивачем йому не передавалися. Позивач, погрожуючи відповідачу застосуванням фізичної сили, змусив останнього написати зазначену розписку, при цьому, жодних коштів не передавав. Вказані обставини виникли у звязку з тим, що ОСОБА_3 пошкодив автомобіль позивача. В подальшому транспортний засіб було продано позивачем, а різницю між його вартістю та отриманими внаслідок продажу коштами було примусово зобовязано апелянта виплатити, внаслідок чого і зявилась вказана розписка.

Позивач проти апеляційної скарги заперечив, надіславши відзив, у якому просив відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 березня 2018 року залишити без змін. Рішення суду вважає законним, обґрунтованим та прийнятим у повній відповідності з нормами матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні відповідач та його представник апеляційну скаргу підтримали, просили рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову про стягнення заборгованості за договором позики. При цьому відповідач зазначив, що до правоохоронних органів з приводу застосування до нього фізичної сили під час написання розписки не звертався і факт дорожньо-транспортної пригоди також не був зафіксований.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 28.10.2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір позики, згідно якого останній отримав грошові кошти в сумі 3000 доларі США, які зобовязувався повернути в повному обсязі згідно курсу НБУ та з урахуванням коефіцієнту інфляції, в термін до 01.11.2014 року (а.с.6).

В добровільному порядку відповідач позику не повернув, чим порушила умови Договору.

Згідно пункту 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін), то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правова позиція Верховного Суду України у справі № 6-50цс16 від 24.02.2016р).

Статтею 625 ЦК України, встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики, а саме невиконання позичальником свого зобов'язання щодо повернення грошових коштів,оскільки укладений між сторонами договір позики містить всі істотні умови.

Колегія суддів вважає, що покладені в основу рішення правові висновки щодо стягнення суми позики та 3% річних узгоджуються з нормами чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини, відповідають фактичним обставинам справи та доказам.

Факт отримання позичальником в борг коштів оформлено розпискою. Зі змісту даної розписки вбачається, що у нійзазначено: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яка передається, особистий підпис позичальника ОСОБА_3 та обовязок позичальника повернути їх позикодавцю.

Відповідно до ч.1 та 6 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

У відповідності з ч.1 ст. 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Посилання відповідача в апеляційній скарги на ті обставини, що йому не передавались позивачем кошти, а розписку він написав під тиском є безпідставними, оскільки апелянтом не доведено належними та допустимими доказами написання розписки про отримання коштів під примусом, як і виникнення між сторонами вказаних боргових зобовязань через пошкодження відповідачем автомобіля позивача в результаті ДТП.

Інші приведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Разом з тим, районний суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача суми боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення виходячи з наступного.

Матеріали справи свідчать, що ОСОБА_2 надавав ОСОБА_3 в борг кошти в іноземній валюті.

За змістом ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання.

Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти.

Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобовязання як такого, що визначено в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції.

Тому вимоги позивача про стягнення інфляційних втрат є безпідставними, суперечать вищевказаним нормам закону і не підлягають задоволенню.

З урахуванням вищевикладеного рішення суду підлягає скасуванню та ухваленню нового судового рішення про часткове задоволення вимог ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 28 березня 2018 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) борг за договором позики в сумі 78 000,00 грн., що еквівалентно 3 000,00 доларів США та 3 відсотки річних в сумі 4 686 грн., а всього 82 686,00 грн.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 вересня 2018 року.

Головуючий: Судді: