Справа № 344/1642/16-ц
Провадження № 22-ц/4808/142/18
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Максюта
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого (суддя-доповідач) Максюти І.О.,

суддів Василишин Л.В., Матківського Р.Й.,

секретаря Бойчука Л.М.,

з участю представника апелянта ОСОБА_1 та позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківської області про стягнення коштів, за апеляційною скаргою Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області, ухвалене суддею Антоняком Т.М. 23 липня 2018 року, повний текст якого складено 24 липня 2018 року,

в с т а н о в и в :

Згідно абзацу третього пункту 3 розділу XII Прикінцеві та Перехідні положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та пункту 8 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального Кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжували здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до ч.6 статті 147 закону України «Про судоустрій і статус суддів» у частині виконання рішень про утворення судів та п. 3 ч.1 ст. 31 ЦПК України справу за єдиним унікальним номером 344/1642/16-ц 04.10.2018 року передано для розгляду до Івано-Франківського апеляційного суду у зв'язку з ліквідацією Апеляційного суду Івано-Франківської області.

В лютому 2016 року ОСОБА_2 поданий позов до Управління пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську про стягнення коштів. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що згідно постанови Івано-Франківського міського суду від 28.10.2011 року частково задоволено адміністративний позов та визнано неправомірними дії УПФУ в м. Івано-Франківську в перерахунку пенсії та зобов'язано відповідача здійснити перерахунок пенсії позивачу з 01.01.2010 року по 22.07.2011 року та виплатити недоотриману суму пенсії. В решті вимог відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12.09.2013 року постанову Івано-Франківського міського суду від 28.10.2011 року скасовано та прийнято нову постанову, якою її позовні вимоги про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії як потерпілому від Чорнобильської катастрофи за період з 01.01.2010 року по 14.12.2010 року включно - залишено без розгляду. Визнано неправомірною відмову УПФУ в м. Івано-Франківську в перерахунку позивачу основної та додаткової пенсії та зобов'язано відповідача нарахувати та виплатити державну та додаткову пенсію на її користь за період з 15.12.2010 року по 22.07.2011 року включно з врахуванням виплачених сум. На виконання рішення суду видано виконавчий лист, згідно якого винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. Відповідач повідомив її листом, що розмір перерахованої суми в розмірі 30 176,90 грн буде виплачено після фінансування з Державного бюджету України. Фактично виплати не проведено. З цих підстав просила стягнути з відповідача на її користь кошти в розмірі 53783,83 грн, в тому числі: 30 176,90 грн невиплаченої пенсії та 23 606,93 грн - компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (а.с.1-3).

В ході розгляду справи представник позивача подав заяву про доповнення та зміну позовних вимог, в якій просив стягнути із Держави Україна в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області на користь позивача кошти в сумі 46 861,19 грн, в тому числі: 30176,90 грн невиплаченої пенсії та 16 684,29 грн по індексу інфляції (а.с.121).

Ухвалою Івано-Франківського міського суду від 27.10.2016 року до участі в даній справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Івано-Франківській області та Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (а.с.76).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2018 року позов задоволено частково. Суд стягнув з Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську на користь ОСОБА_2 невиплачену пенсію в розмірі 30 176 гривень 90 копійок. В решті вимог відмовлено. (а.с.154-155).

Не погодившись з рішенням суду, представник Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську подав апеляційну скаргу (а.с.159-161).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 15.08.2018 року апеляційну скаргу залишено без руху та надано апелянту строк для усунення недоліків (а.с.163).

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 06.09.2018 року апеляційну скаргу повернуто апелянту (а.с.166).

У вересні 2018 року Управлінням Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську подана апеляційна скарга. Мотивами скарги є неправильне застосування норм матеріального права, зокрема зазначено, що позивачу здійснено нарахування частини пенсії на підставі рішення суду з 15.12.2010 року по 22.07.2011 року в сумі 30 176,90 грн. Грошові кошти не виплачені через відсутність цільового фінансування, а відповідн до ч.ч. 1,2 ст.23 Бюджетного кодексу України, будь-які бюджетні зобов'язання та платежі з бюджету можна здійснювати лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Виплати категорії населення, які постраждали внаслідок катастрофи на ЧАЕС, потребують фінансування з Державного бюджету України. Водночас, в державному бюджеті України на 2011-2018 роки таких видатків не передбачено.

Апелянт зазначив, що судом першої інстанції не взято до уваги та не встановлено ті обставини, що постанова суду про зобов'язання нарахувати та виплатити призначену ОСОБА_2 пенсію знаходиться на виконанні та частково виконана, оскільки відповідачем проведено перерахунок пенсії, визначено розмір та нараховано доплату до пенсії. Тому стягнення заявленої позивачем суми у даному спорі є подвійною відповідальністю за одне і те ж зобов'язання, що відповідно до норм Конституції є недопустимим.

З цих підстав просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в позові відмовити в повному обсязі (а.с.169-172).

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу позивач не скористалася.

Вислухавши пояснення представника апелянта, позивача, доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши відповідно до ст.367 ЦПК України законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає її частково обгрунтованою, виходячи з таких підстав.

Відповідно до ст. ст. 263, 264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним i обгрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають iз встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 є особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (категорія 1), що підтверджується відповідним посвідченням серії НОМЕР_1, виданим 15.10.1993 року. (а.с.13).

Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 28 жовтня 2011 року скасовано та прийнято нову постанову, якою позовні вимоги задоволено частково. Позовні вимоги ОСОБА_2 до УПФУ в м. Івано-Франківську про зобов'язання здійснити перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії як потерпілому від Чорнобильської катастрофи за період з 01.01.2010 року по 14.12.2010 року включно залишено без розгляду. Визнано неправомірною відмову УПФУ в м. Івано-Франківську в перерахунку позивачу основної та додаткової пенсії у відповідності до вимог ст.ст.50, 54, 67 ЗУ «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов'язано позивача нарахувати та виплатити державну та додаткову пенсію на користь ОСОБА_2, виходячи з розміру мінімальної пенсії за віком, встановленої абз.1 ч.1 ст.28 ЗУ «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» за період з 15 грудня 2010 року по 22 липня 2011 року включно з врахуванням виплачених сум. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено (а.с.6-8).

На виконання постанови Івано-Франківським міським судом 20.11.2013 року видано виконавчий лист.

Постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління ДВС Головного управління юстиції в Івано-Франківській області від 22.01.2014 року відкрито виконавче провадження за вказаним виконавчим листом № 0907/2а-10067/2011, виданим 20.11.2013 року Івано-Франківським міським судом (а.с.9).

Із відповіді УПФУ в м. Івано-Франківську за № 202/Н-15 від 13.07.2015 року та довідки Управління Пенсійного фонду України в м. Івано-Франківську за №865 від 11.03.2015 року встановлено, що ОСОБА_2 нарахована доплата згідно рішення суду за період з 15.12.2010 року по 22.07.2011 року в сумі 30 176,90 грн та зазначено, що виплата буде проведена при навяності цільового фінансування з Державного бюджету (а.с.10, 11).

Із інформації УПФУ в м. Івано-Франківську № 6961/06 від 29.12.2015 року вбачається, що управлінням ПФУ направлено до виконавчої служби довідки про виконання рішення судів та повідомлено, що постанови про відкриття виконавчих проваджень по категорії громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, виконані частково, а саме нарахування проведено, виплата не проведена у зв'язку з відсутністю фінансування з Державного бюджету. Зазначено, що при надходженні фінансування нараховані суми будуть виплачені в повному обсязі. В переліку стягувачів, по яких здійснено нарахування, зазначена ОСОБА_2 (а.с.12).

Задовольняючи частково позовні вимоги в частині стягнення з УПФУ в м. Івано-Франківську на користь ОСОБА_2 нарахованої, але не виплаченої пенсії, суд першої інстанції виходив з положень частини 5 статті 11, частини 1 статті 1166 та статті 1173 ЦК України, встановивши, що неправомірними діями відповідача позивачу завдано збитки у сумі недоотриманої нею пенсії згідно статей 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Тому зазначені кошти повинні бути відшкодовані.

Апеляційний суд не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 58 Закону України від 9 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-IV) Пенсійний фонд України є органом, який здійснює керівництво та управління солідарною системою, провадить збір, акумуляцію та облік страхових внесків, призначає пенсії та підготовляє документи для її виплати, забезпечує своєчасне і в повному обсязі фінансування та виплату пенсій, допомоги на поховання, здійснює контроль за цільовим використанням коштів Пенсійного фонду, вирішує питання, пов'язані з веденням обліку пенсійних активів застрахованих осіб на накопичувальних пенсійних рахунках, здійснює адміністративне управління Накопичувальним фондом та інші функції, передбачені цим Законом і статутом Пенсійного фонду.

Кошти Пенсійного фонду відповідно до статті 73 зазначеного Закону використовуються на виплату пенсій, передбачених цим Законом, надання соціальних послуг, передбачених цим Законом, фінансування адміністративних витрат, пов'язаних з виконанням функцій, покладених на органи Пенсійного фонду, оплату послуг з виплати та доставки пенсій, формування резерву коштів Пенсійного фонду.

За змістом положень ст. 107 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» пенсійний фонд, його органи та посадові особи за шкоду, заподіяну особам внаслідок несвоєчасного або неповного надання соціальних послуг, призначення (перерахунку) та виплати пенсій, передбачених цим Законом, а також за невиконання або неналежне виконання ними обов'язків з адміністративного управління Накопичувальним фондом несуть відповідальність згідно із законом.

Відповідно до пункту 1.1 розділу 1 Положення про управління Пенсійного фонду України в районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 30 квітня 2002 року № 8-2, управління Пенсійного фонду України у районах, містах, районах у містах, а також у містах та районах є органами Фонду, підпорядкованими відповідно головним управлінням Фонду в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, що разом з цими управліннями утворюють систему територіальних органів Фонду.

Серед основних завдань управління, відповідно до пункту 2.1 зазначеного Положення, зокрема, є: призначення (перерахунок) пенсій; забезпечення своєчасного і в повному обсязі фінансування та виплати пенсій та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел.

Як вбачається з пункту 2.2 цього Положення, управління відповідно до покладених на нього завдань, серед іншого проводить планові та позапланові перевірки фінансово-бухгалтерських документів, звітів та інших документів щодо правильності призначення (перерахунку) і виплати пенсій, та інших виплат, які згідно із законодавством здійснюються за рахунок коштів Фонду та інших джерел, визначених законодавством.

Із матеріалів справи встановлено, що позов поданий 09 лютого 2016 року, тобто під час чинності ЦПК України в редакції Закону від 18 березня 2004 року № 1618-IV (з наступними змінами), рішення ухвалено судом першої інстанції після 15 грудня 2017 року, коли набрав чинності ЦПК України в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року.

Так, у пунктах 1, 3 частини першої статті 15 ЦПК України у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року, було передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

У статті 19 ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є наявність у них спору про право цивільне та суб'єктний склад такого спору.

Відповідно до частини першої статті 5 КАС України у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом: 1) визнання протиправним та нечинним нормативно-правового акта чи окремих його положень; 2) визнання протиправним та скасування індивідуального акта чи окремих його положень; 3) визнання дій суб'єкта владних повноважень протиправними та зобов'язання утриматися від вчинення певних дій; 4) визнання бездіяльності суб'єкта владних повноважень протиправною та зобов'язання вчинити певні дії; 5) встановлення наявності чи відсутності компетенції (повноважень) суб'єкта владних повноважень; 6) прийняття судом одного з рішень, зазначених у пунктах 1-4 цієї частини та стягнення з відповідача - суб'єкта владних повноважень коштів на відшкодування шкоди, заподіяної його протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю.

Отже, одним із учасників адміністративного спору є суб'єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб'єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства.

Також КАС України, як у редакції, яка була чинною до 15 грудня 2017 року, так і в редакції від 03 жовтня 2017 року, надає визначення публічно-правового спору - як спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв'язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій (пункт 1 частини першої статті 3 КАС України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року та пункт 1 частини першої статті 4 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року) та адміністративного судочинства - діяльність адміністративних судів щодо розгляду і вирішення справ у порядку, встановленому цим законом (пункт 4 частини першої статті 3 КАС України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, та пункт 5 частини першої статті 4 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року).

У статті 17 КАС України у редакції, яка була чинною до 15 грудня 2017 року, вказано, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв'язку зі здійсненням суб'єктом владних повноважень владних управлінських функцій.

Як частиною другою статті 21 КАС України у редакції Закону , що діяла до 15 грудня 2017 року, так і частиною п'ятою статті 21 КАС України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року передбачено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб'єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб'єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб'єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що у порядку адміністративного судочинства можуть розглядатися вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої виключно суб'єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності суб'єкта владних повноважень.

ОСОБА_2 звернулася з позовом до УПФУ в м. Івано-Франківську. У заяві про доповнення та зміну позовних вимог позивач просила залучити у якості третьої особи Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області (а.с.1-3, 121).

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що своїх прямих обов'язків щодо виконання рішення суду, постановленого в адміністративній справі, УПФУ в м. Івано-Франківську не виконує і у зв'язку з цим просила стягнути з відповідача невиплачену пенсію та компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати. Тобто, фактично позивач вказує на протиправну бездіяльність УПФУ України в м. Івано-Франківськ щодо виконання рішення, ухваленого Львівським апеляційним адміністративним судом 12 вересня 2013 року, та у зв»язку з чим просить стягнути з держави Україна в особі Головного Управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківській області за рахунок коштів резервного фонду Державного бюджету України 46 861,19 грн.

Позивач посилалася на норми ЦК України, які регулюють зобов'язальні правовідносини, ряд статей Конституції України. Усі перераховані позивачем нормативні акти є загальними.

Разом з тим при визначенні юрисдикційності спору суд повинен враховувати зміст (суть) спірних правовідносин.

У позовній заяві ОСОБА_2 зазначала, що підставою, яка спонукала її звернутися до суду, було тривале невиконання рішення суду, оскільки держава Україна тривалий час не виконує постанову Львівського апеляційного адміністративного суду від 12 вересня 2013 року (справа № 159455/12/9104), якою було відновлено її право на своєчасне отримання нарахованої пенсії.

Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у частині першій статті 2 передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація; юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Згідно з частиною першою статті 3 названого Закону виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Отже, при виконанні судових рішень про задоволення позовних вимог до державних органів, яким у даному випадку є Пенсійний Фонд України, а органом, який здійснює виконання - ДКС України, гарантом виступає саме держава Україна.

У разі тривалого невиконання судового рішення, боржником за яким є державний орган, може бути заявлена вимога про визнання бездіяльності, дій чи рішень держави протиправними та відшкодування шкоди.

При поєднанні позовних вимог про визнання бездіяльності, дій чи рішень органів державної влади з тривалого невиконання судового рішення з позовними вимогами про відшкодування моральної чи майнової шкоди, спричиненої такими бездіяльністю, діями чи рішеннями, цей спір підлягає розгляду у порядку адміністративного судочинства відповідно до статті 21 КАС України.

Отже, відповідно до покладених завдань і функцій, Пенсійний фонд України є суб'єктом владних повноважень у цій сфері правовідносин, а спори, що виникають між учасниками цих відносин, є публічно-правовими, тому їх вирішення належить до юрисдикції адміністративних судів.

Враховуючи характер спору, вирішення якого залежить від встановлення обставин щодо протиправної бездіяльності суб'єкта владних повноважень і держави, оскільки вимога про стягнення коштів безпосередньо пов'язана із такими обставинами, тому спір по своїй суті є адміністративним.

Відповідно до вимог п.1 ч.1 статті 255 ЦПК України у редакції Закону від 03 жовтня 2017 року суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про закриття провадження у справі через те, що такий позов слід розглядати у порядку адміністративного судочинства.

Така позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 березня 2018 року у справі № 522/3454/16-ц (провадження № 14-6цс18).

За таких обставин, судова колегія дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі.

Керуючись ст.ст. 374, 377, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську задовольнити частково.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 23 липня 2018 року скасувати.

Закрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Управління Пенсійного фонду України в місті Івано-Франківську, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, Головне управління Державної казначейської служби України в Івано-Франківської області про стягнення коштів.

Роз'яснити ОСОБА_2 право на звернення з позовом до суб'єктів владних повноважень про стягнення коштів в порядку адміністративного судочинства.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018 року.

Судді: І.О. Максюта

Л.В. Василишин

Р.Й. Матківський