Дата документу 20.11.2018 Справа № 320/8485/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22ц/807/172/18 Головуючий у 1 інстанції Юрлагіна Т.В.
Суддя-доповідач: Поляков О.З.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого: Полякова О.З.

суддів: Крилової О.В.

Кухаря С.В.

при секретарі: Семенчук О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Комунальної установи «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради про стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Комунальної установи «Орловський психоневрологічний інтернат» Запорізької обласної ради про стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він є підопічним відповідача і на його прохання відпустити його у період з 06 листопада 2017 року по 06 квітня 2018 року відповідачем йому було відмовлено. В цей період позивач планував відвідати певні місця України, де у нього були заплановані зустрічі з певними громадянами України. Позивач зазначає, що такими діями відповідача йому була спричинена моральна шкода, оскільки у відповідності до чинного законодавства він має право на вільне пересування, він є дієздатною особою і до нього не застосоване примусове лікування. ОСОБА_3 вважає, що діями відповідача йому спричинена велика моральна шкода, оскільки принижені його честь і гідність. Моральну шкоду позивач оцінює в розмірі 50 000 грн.

Посилаючись на викладені обставини, просив суд стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн.

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Вислухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і

обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставин справи в межах доводів

апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до

висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права .

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року № 14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності порушення прав позивача та відсутності підстав відшкодування моральної шкоди.

Проте, з таким висновком суду колегія не погоджується.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 є інвалідом 1-ї групи загального захворювання довічно (а.с.5), він є підопічним КУ «Орловський психоневрологічний інтернат».

Відповідно до ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом.

За ч.1ст.36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Згідно до вимог ч .1 ст. 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це / ч.1 ст.40 ЦК України/.

При розгляді справи в судовому засіданні апеляційного суду колегію було встановлено, та не заперечувалось сторонами, наступне.

ОСОБА_3 є дієздатною особою. До нього не застосовувалась примусова госпіталізація до КУ «Орловський психоневрологічний інтернат». В матеріалах справи також відсутні докази на спростування цих фактів.

Згідно положень КУ «Орловський психоневрологічний інтернат», затверджених на підставі рішення Запорізької обласної ради № 40 від 09 жовтня 2017 року, є стаціонарним інтернатним закладом для соціального захисту, що утворюється для тимчасового або постійного проживання / перебування осіб із стійкими інтелектуальними та / або психічними порушеннями, які за станом здоров'я потребують стороннього догляду, соціально-побутового обслуговування, надання медичної допомоги, соціальних послуг та комплексу реабілітаційних заходів і якими згідно з висновком лікарської комісії за участю лікаря-психіатра не протипоказане перебування в інтернаті.

Пунктом 1.3 цього Положення встановлено, що інтернат є підпорядкованим, підзвітним та підконтрольним Запорізькій обласній раді та за галузевою спрямованістю підвідомчим Департаменту соціального захисту населення Запорізької обласної державної адміністрації.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права та свободи, не передбачені в Конвенції, та в першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав та свобод інших осіб.

Статтею 12 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права передбачено, що кожна людина має право покидати будь-яку країну, включаючи свою власну. Ці права не можуть бути об'єктом ніяких обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними для охорони державної безпеки, громадського порядку, здоров'я чи моральності населення або прав і свобод інших та є сумісними з іншими правами, визначеними цим пактом.

Відповідно до ст. 313 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена в здійсненні права на пересування лише у випадках, установлених законом.

Це право віднесено в ЦК України до особистих немайнових прав фізичної особи, а саме: до особистих немайнових прав, що забезпечують природне існування фізичної особи.

Відповідно до ч. 3 ст. 269 ЦК України особисті немайнові права тісно пов'язані з фізичною особою. Остання не може відмовитися від особистих немайнових прав, а також не може бути їх позбавлена.

30.10.2017 року та 31.11.2017 року ОСОБА_3 звернувся до керівництва інтернату з заявами про надання йому тимчасової відпустки.

Листом від 09 листопада ОСОБА_3 було повідомлено стосовно його заяви про надання відпустки для поїздки до м. Донецька із посиланням на те, що відповідно до Положення установи (п. 6.12) тимчасове вибуття підопічного з інтернату здійснюється на підставі письмової заяви підопічного і письмової заяви родичів підопічного або інших осіб, які мають намір тимчасово забрати підопічного. Як що до заяви буде додано заяву родичів або особи, яка візьмуть на себе відповідальність за збереження його життя та здоров'я під час відпустки, то адміністрація інтернату не буде заперечувати проти його вибуття у відпустку (а.с.6). Таким чином мала місце фактична відмова у тимчасовому вибутті позивача із закладу.

При розгляді справи судом першої інстанції всупереч вимогам ст. ст. 228, 264 ЦПК не були досліджені самі заяви ОСОБА_3, яки стосується предмету спірних правовідносин.

Представник відповідача, директор КУ «Орловський психоневрологічний інтернат» Верещагіна Т.В. пояснила відмову у дозволі на відпустку підопічного ОСОБА_3, посилаючись на п. 6.12. положень КУ «Орловський психоневрологічний інтернат», затверджених на підставі рішення Запорізької обласної ради № 40 від 09 жовтня 2017 року.

Колегія суддів звертає увагу, що відпустка надається лише у випадку наявності трудових відносин,яки в даному випадку не існували між сторонами по справі.

Також, пунктом 6.12 Положення передбачено, що тимчасове вибуття підопічного, який постійно проживає / перебуває в Інтернаті, на строк до шести місяців протягом календарного року здійснюється на підставі: письмової заяви підопічного чи письмової заяви опікуна або піклувальника (а.с.52).

В судовому засіданні до матеріалів справи були долучені копії заяв ОСОБА_3 з яких вбачається, зокрема мета, напрям та строк щодо його тимчасового вибуття (а.с. 122, 123). Таким чином, ОСОБА_3 виконав умови для тимчасового вибуття , передбачені п. 6.12. Положення, і законних підстав для відмови у задоволенні заяви у відповідача не було.

Фактично відмова у наданні дозволу на тимчасове вибуття полягала в незаконному утриманні паспорту,та інших документів яки посвідчують особу, що було визнано представником інтернату.

Крім того, п.8.5 Положення встановлено, що власний одяг та інше особисті речі підопічного з камери схову видаються на вимогу підопічного чи його опікуна або піклувальника.

Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

На думку колегії суддів ненаданням дозволу адміністрації інтернату на тимчасове вибуття підопічного без належного та законного обґрунтування причин відмови ,було порушено конституційне право на вільне пересування ОСОБА_3

За змістом статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом.

Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено,має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Аналогічні роз'яснення містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди".

Згідно роз'яснень, даних у п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 р. № 4 (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 р. № 5) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних і душевних страждань, порушення здібностей потерпілого, або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія вважає, що ОСОБА_3 має право на отримання компенсації моральної шкоди.

З урахуванням вищевикладеного, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості,з урахуванням ступеню моральних страждань , колегія вважає достатньою суму компенсації моральної шкоди у 5 000 грн.

Таким чином, з урахуванням наведеного, доводи апеляційної скарги знайшли часткове підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

За наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд вбачає, що суд першої інстанції неправильно з'ясував обставини, що мають значення для справи, ухвалив рішення, яке не відповідає нормам матеріального і процесуального права, а тому наявні підстави для скасування рішення суду першої інстанції, та прийняття нової постанови про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 374,376,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 01 лютого 2018 року у цій справі - скасувати, прийняти нову постанову за якою:

« Позовні вимоги ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Стягнути з Комунальної установи «Орловський психоневрологічний інтернат» на користь ОСОБА_3 моральну шкоду в сумі 5000 (п'ять тисяч) гривень.»

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте вона може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий:

Судді: