Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 466/7136/15-ц

провадження № 61-22020св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - житлово-будівельний кооператив «Винники-1»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2016 року у складі судді Зими І. Є. та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шумської Н. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до житлово-будівельного кооперативу «Винники-1» (далі - ЖБК «Винники-1») про стягнення коштів за прострочення виконання зобов'язання.

Позов мотивовано тим, що 20 серпня 2014 року між ним та відповідачем було укладено договір № 8/2 про сплату пайових внесків у житлово-будівельному кооперативі. На виконання умов вказаної угоди він сплатив пайовий внесок у розмірі 217 880 грн, а відповідач зобов'язувався побудувати та здати в експлуатацію будинок за адресою: АДРЕСА_1 та передати у власність позивача до 25 квітня 2015 року квартиру площею 39,25 кв м. Однак відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та лише 19червня 2015 року передав йому обумовлене договором житло, а тому відповідно до положень Закону України «Про захист прав споживачів» він має право на отримання пені у розмірі трьох відсотків вартості послуги за кожний день прострочення у сумі 359 502 грн, яку просив стягнути на свою користь.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що сплачені позивачем кошти є пайовим внеском, а не платою за отримані послуги чи товар, а тому норми Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 627 ЦК України, якими позивач обґрунтовував позов, не поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами.

Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_4 при сплаті пайових внесків за квартиру не мав статусу споживача, а виступав в статусі асоційованого члена житлово-будівельного кооперативу. Внесені ним грошові кошти, за своєю правовою природою не оплатою за продукцію (товари роботи, послуги), а є пайовим внеском, який сплачений членом кооперативу на виконання його обов'язків, передбачених статутом. Отримання квартири у власність позивачем є наслідком виключно господарської діяльності кооперативу, асоційованим членом якого є ОСОБА_4, а не виконання договору з ним як зі споживачем.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що Закон України «Про кооперацію» регулює відносини між кооперативом та його членами, а він не є членом ЖБК «Винники-1». Застосування вищевказаного закону не обмежує сферу застосування Закону України «Про захист прав споживачів», норми якого мають бути застосовані до правовідносин, що виникли між сторонами.

У квітні 2017 року ЖБК «Винники-1» подав відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що позивач був прийнятий до складу асоційованих членів кооперативу, що підтверджується матеріалами справи. Правовідносини між сторонами засновані на членстві позивача у кооперативі, а не на договорі про виконання робіт чи надання послуг. Просить залишити без змін оскаржувані судові рішення як законні і обґрунтовані.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

14 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що на підставі рішення голови ЖБК «Винники-1» № 9/2 від 20 серпня 2014 року ОСОБА_4 було прийнято до складу асоційованих членів кооперативу.

Протоколом загальних зборів членів ЖБК «Винники-1» від 20 серпня 2014 року було визначено попередній розмір пайовою внеску асоційованого члена кооперативу ОСОБА_4 у розмірі 204 100 грн зі строком внесення не пізніше 20 березня 2015 року та вирішено питання укладення договору про порядок сплати пайових внесків (а.с. 129).

Зі змісту договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Винники-1» № 8/2 від 20 серпня 2014 року вбачається, що він був укладений між ЖБК «Винники-1» та асоційованим членом кооперативу ОСОБА_4 (а.с. 4-7).

Відповідно до умов цього договору, ЖБК «Винники-1» зобов'язується організувати будівництво житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, здати його в експлуатацію, передати у власність квартиру, обумовлену цим договором учаснику. Учасник здійснює оплату пайового внеску по спорудженню квартири і може отримати її лише за умови оплати у розмірі 100 відсотків внеску.

ОСОБА_4 сплатив 217 880 грн, що складало 100 % пайового внеску, а відповідач 19 червня 2015 року передав обумовлену договором квартиру (а.с.13-16).

Відповідно до статуту ЖБК «Винники-1» кооператив створений для задоволення економічних, соціальних, житлових потреб його членів на основі поєднання їх особистих та колективних інтересів та є неприбутковою організацією (а.с. 135-139,142 ).

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про кооперацію» пай - майновий поворотний внесок члена (асоційованого члена) кооперативу у створення та розвиток кооперативу, який здійснюється шляхом передачі кооперативу майна, в тому числі грошей, майнових прав, а також земельної ділянки.

Статтею 10 Закону України «Про кооперацію» встановлено, що членами кооперативу можуть бути громадяни України, іноземці та особи без громадянства, юридичні особи України та іноземних держав, що діють через своїх представників, які внесли вступний внесок та пай у розмірах, визначених статутом кооперативу, додержуються вимог статуту і користуються правом ухвального голосу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення пені з відповідача на користь позивача, оскільки сплачені останнім кошти за своєю правовою природою є пайовим внеском, який сплачений членом кооперативу на виконання його обов'язків, передбачених статутом, а не платою за отримані послуги чи товар, а тому норми Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 627 ЦК України, якими позивач обґрунтовував позов, не поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не є членом ЖБК «Винники-1» - необґрунтовані та спростовуються матеріалами справи, зокрема рішенням голови ЖБК «Винники-1» № 9/2 від 20 серпня 2014 року, яким ОСОБА_4 було прийнято до складу асоційованих членів кооперативу; договором № 8/2 від 20 серпня 2014 року, який ОСОБА_4 укладав та підписував саме як асоційований член цього кооперативу.

За таких обставин суди правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку, щовиниклі між сторонами правовідносини регулюються саме Законом України «Про кооперацію».

Доводи касаційної скарги про те, що наявність між сторонами кооперативних відносин не виключає застосування до них відповідальності, передбаченої частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», є необґрунтованими.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника.

Частина п'ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає відповідальність виконавця у разі порушення умов договору про виконання робіт (надання послуг).

Таким чином за приписами цього закону статус споживача набуває особа, яка замовляє певний товар, роботу чи послугу у виробника чи продавця. Підставою для виникнення відносин між споживачем та продавцем є відповідний договір. Натомість у випадку, якщо певні матеріальні блага особа отримує не у зв'язку із укладеним договором, а з інших підстав, в тому числі у зв'язку із членством особи в кооперативі, а оплата, яку ця особа проводить не є платою за товари та послуги, а є паєм (членським внеском такої особи), який сплачується саме у зв'язку із відносинами членства - то така особа не виступає в якості споживача в розумінні Закону України«Про захист прав споживачів» .

Отже, отримання позивачем квартири не є наслідком укладення чи виконання та сплати ним на виконання укладеного з ним як зі споживачем договору про реалізацію йому продукції (товарів, робіт, послуг), а є наслідком відносин його асоційованого членствав кооперативі.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.

Разом із тим, позивач не позбавлений права порушувати питання щодо відповідальності за прострочення виконання зобов'язань на загальних підставах.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми матеріального та процесуального права. Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками судів з їх оцінкою.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 03 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 07 лютого 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк