Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 146/295/16-ц

провадження № 61-24431св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4;

представник позивача - ОСОБА_5;

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка»;

представник відповідача - РогатюкНаталія Володимирівна;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» на рішення Томашпільського районного суду Вінницької області у складі судді Пилипчука О. В. від 09 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області у складі колегії суддів: Сала Т. Б., Марчук В. С., Жданкіна В. В., від 05 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» (далі - ТОВ «Зернопродукт-Липівка») про визнання договору оренди землі недійсним та скасування державної реєстрації договору оренди.

Позовна заява мотивована тим, що 10 травня 2006 року було зареєстровано договір оренди земельної ділянки, площею 4,0389 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, укладеного 20 березня 2006 року між ТОВ «Зернопродукт-Липівка» та ОСОБА_7, якій земельна ділянка належала на праві власності згідно з державним актом про право власності від 14 березня 2003 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Правонаступником прав і обов'язків за вказаним договором оренди є він, позивач, який прийняв спадщину після смерті ОСОБА_7, на підставі заповіту від 22 серпня 2006 року.

Зазначав, що 25 листопада 2014 року, отримавши свідоцтво про право на спадщину, він дізнався про існування зазначеного договору оренди землі від 20 березня 2006 року, який ні він, ні ОСОБА_7 не підписували, тобто договір був укладений без волевиявлення власника земельної ділянки.

Ураховуючи викладене, на підставі статей 203, 215 ЦК України, ОСОБА_4 просив суд визнати договір оренди землі від 20 березня 2006 року, укладений між ОСОБА_7 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка», недійсним та скасувати державну реєстрацію зазначеного договору оренди землі.

Рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 09 серпня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Визнано договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 4,0389 га, що знаходиться на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, належної ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 25 листопада 2014 року Томашпільською державною нотаріальною конторою Вінницької області, укладений 20 березня 2006 року між ОСОБА_7 та ТОВ «Зернопродукт-Липівка», зареєстрований у Томашпільському відділі Держкомзему 10 травня 2006 року, недійсним. У решті позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_7 не підписувала спірний договір оренди землі, що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 15 липня 2016 року, а тому її волевиявлення на укладання оспорюваного договору оренди земельної ділянки було відсутнє, що в силу статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. При цьому суд зазначив, що про існування оспорюваного правочину, укладеного терміном на п'ятнадцять років, позивач дізнався лише у 2014 році, коли отримав свідоцтво про право на спадщину, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, що у розумінні частини першої статті 261 ЦК України є початком перебігу позовної давності, а з позовом до суду про визнання договору оренди недійсним він звернувся у березні 2016 року, тобто в межах позовної давності.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 05 грудня 2016 року апеляційну скаргу ТОВ «Зернопродукт-Липівка» відхилено. Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 09 серпня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання договору оренди землі недійсним, оскільки підпис від імені орендодавця у спірному договорі виконано іншою особою, а не померлою ОСОБА_7, що встановлено судово-почеркознавчою експертизою. Отже, волевиявлення орендодавця на укладення цього правочину не було, що є підставою для визнання його недійсним. Доказів того, що позивач раніше знав про укладений ОСОБА_7 договір відповідач не надав, отже, строк позовної давності не пропущено.

У січні 2017 року ТОВ «Зернопродукт-Липівка» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило оскаржувані судові рішення скасувати й ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовити.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_7 за життя знала про укладення спірного договору оренди землі, оскільки проживала у с.Олександрівка Томашпільського району Вінницької області і земельна ділянка, яку вона передала у користування ТОВ «Зернопродукт-Липівка», знаходиться у цьому ж населеному пункті. Вона вільно володіла інформацією про існування укладеного договору оренди землі саме з відповідачем, а не з приватним підприємством «Олександрія», оскільки від імені товариства отримувала щороку орендну плату за договором оренди землі та не заперечувала проти цього. При цьому сам позивач підтвердив, що неодноразово допомагав померлій ОСОБА_7 отримувати орендну плату, розписувався у відомостях з виплати такої орендної плати, яку проводило ТОВ «Зернопродукт-Липівка». Таким чином, позивач знав про існування спірного договору оренди землі від 20 березня 2006 року, так як представляв інтереси орендодавця у земельних питаннях, допомагав отримувати орендну плату, а з позовом до суду про визнання цього договору звернувся лише у березні 2016 року, тобто з пропуском позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають

Судом встановлено, що 20 березня 2006 року між ТОВ «Зернопродукт-Липівка» та ОСОБА_7 було укладено договір оренди землі, площею 4,0389 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, яка належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі державного акту про право власності від 14 березня 2003 року, строком на п'ятнадцять років. Зазначений договір оренди землі пройшов державну реєстрацію 10 травня 2006 року.

Згідно з свідоцтвом про право на спадщину від 25 листопада 2014 року ОСОБА_4 є спадкоємцем за заповітом ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1. Спадщина складається із земельної ділянки, площею 4,0359 га, що розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області, та передана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Відповідно до витягу з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_4 є власником земельної ділянки, площею 4,0389 га, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та розташована на території Олександрівської сільської ради Томашпільського району Вінницької області.

Згідно з висновку судово-почеркознавчої експертизи від 15 липня 2016 року підпис від імені ОСОБА_7 у договорі оренди землі від 20 березня 2006 року виконаний рукописним способом, кульковою ручкою, без попередньої підготовки і технічних засобів, виконанні не ОСОБА_7, а іншою особою (особами).

Задовольняючи позов, суди виходили з того, що він є обґрунтованим, права позивача порушені, а позовна давність для звернення до суду не пропущена.

Проте суди не звернули уваги на таке.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно зі статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Вирішуючи спір, суди відхилили клопотання відповідача про застосування строку позовної давності (а. с. 52), дійшовши висновку про те, що ОСОБА_4 дізналася про порушення свого права лише у листопаді 2014 року, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом.

Разом з тим суди належним чином не дослідили доводи відповідача про те, що ОСОБА_7 за життя знала про укладення спірного договору оренди землі від 20 березня 2006 року, оскільки щорічно від імені ТОВ «Зернопродукт-Липівка» отримувала орендну плату за користування земельною ділянкою та не заперечувала проти цього, що підтверджується відомостями про виплату орендної плати. При цьому ОСОБА_4 у своїх поясненнях підтверджував, що неодноразово допомагав померлій ОСОБА_7 отримувати таку орендну плату.

Таким чином, ОСОБА_7 та її спадкоємець, позивач у справі, знали, або могли припускати про наявність договору оренди землі від 20 березня 2006 року, укладеного з ТОВ «Зернопродукт-Липівка», виконуючи його умови та отримуючи орендну плату, а, отже, мали можливість дізнатися про порушення їх права у межах строку позовної давності.

Стаття 261 ЦК України визначає, що початком перебігу строку позовної давності є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

Дійшовши висновку про дотримання ОСОБА_4 строку звернення до суду (березень 2016 року), суд зазначив, що початок перебігу позовної давності починається з моменту, коли він отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме з 25 листопада 2014 року

Зазначене свідчить про неправильність застосування судами частини першої статті 261 ЦК України, оскільки за змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об'єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб'єктивних прав, відтак обов'язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Суди на зазначене уваги не звернули, а також не дослідили, чи знала або і те, чи могла припускати ОСОБА_7 за життя, як орендодавець, про існування спірного договору оренди землі, враховуючи те, що щорічно отримувала орендну плату від відповідача за користування земельною ділянкою.

Таким чином, суди попередніх інстанцій не встановили повністю фактичних обставин справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не перевірили доводів та наданих сторонами доказів та дійшли передчасного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Зернопродукт-Липівка» задовольнити частково.

Рішення Томашпільського районного суду Вінницької області від 09 серпня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 05 грудня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк