Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 235/7482/15-ц

провадження № 61-13855 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Санікової О. С., Дундар І. О., Канурної О. Д. від 24 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Позовна заява мотивована тим, що з 08 по 17 червня 2015 року він перебував у трудових відносинах з ПАТ КБ «ПриватБанк», однак у день звільнення всі належні йому суми виплачені не були. Розрахунок з ним було проведено лише 08 вересня 2015 року.З урахуванням цих обставин та уточнених вимог позивач просив на підставі статей 116, 117 КЗпП України стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7 367 грн 92 коп.

Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 22 грудня 2015 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто із ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 1 497 грн 60 коп. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак вважав за можливе стягнути такі кошти за період з 17 червня по 03 липня 2015 року - день зарахування заробітної плати на депонент.

Судом апеляційної інстанції справа розглядалася неодноразово.

Останнім рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24 листопада 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області

від 22 грудня 2015 року скасовано і ухвалено нове рішення, яким стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 6 193 грн 24 коп.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що позивачу у день звільнення не були виплачені всі належні кошти, а тому з роботодавця підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні з 18 червня по 08 вересня 2015 року.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду апеляційної інстанції із залишенням в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована відсутністю вини роботодавця у невчасній виплаті належних працівнику сум, оскільки вони не були отримані позивачем і депоновані на банківському рахунку. При цьому позивачем не доведено того, що він звертався до каси банку за отриманням належних йому коштів.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 08 червня 2015 року ОСОБА_4 прийнято на роботу у ПАТ КБ «ПриватБанк» на посаду спеціаліста з безпеки кредитних операцій.

12 червня 2015 року ОСОБА_4 направив на адресу

ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву про звільнення за власним бажанням, у зв'язку з чим на підставі наказу від 17 червня 2015 року останнього звільнено із займаної посади.

При звільненні з роботи відповідачем не проведено повного розрахунку з позивачем.

03 липня 2015 року заробітна плата ОСОБА_4 була перерахована

ПАТ КБ «ПриватБанк» на депонований рахунок.

21 липня 2015 року ОСОБА_4 письмово звернувся до банку з листом-вимогою про виплату належних йому коштів, у якому зазначив картковий рахунок для перерахування заробітної плати.

Однак, позивачем лише 08 вересня 2015 року здійснено розрахунок із позивачем по заробітній платі.

Отже, заробітна плата при звільненні була виплачена позивачу із порушенням строку її виплати.

Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року справа

№ 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Результат аналізу цих норм дає підстави дійти висновку про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належали йому від власника або уповноваженого ним органу - є триваючим правопорушенням, тому працівник сам має право визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку з ним.

Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Згідно з пунктом 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Судами установлено, що позивач фактично відпрацював 4 робочих дні з 9 по 12 червня 2015 року і за ці дні відповідачем нарахована заробітна плата у розмірі 499 грн 54 коп., яка складається із окладу у розмірі 427 грн 14 коп. та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 72 грн 40 коп., яка при обчисленні середнього заробітку відповідно до пункту 4 Порядку не враховується.

Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача становила 106 грн 78 коп., а затримка розрахунку при звільненні 58 днів (з 17 червня по

08 вересня 2015 року). Таким чином судом правильно, з дотриманням вимог Порядку, визначено середній заробіток у розмірі 6 193 грн 24 коп.

(106 грн 78 коп х 58 днів).

Встановивши, що у порушення вимог статті 116 КЗпП України позивачеві не були виплачені належні йому від товариства суми в день звільнення, апеляційний суд відповідно до вимог статті 117 КЗпП України стягнув на його користь середній заробіток по день фактичного розрахунку, а саме з

17 червня по 08 вересня 2015 року.

Доводи касаційної скарги про відсутність вини роботодавця у невчасній виплаті належних працівнику сум безпідставні, оскільки матеріали справи не містять даних виконання відповідачем обов'язку, передбаченого статтею 116 КЗпП України, щодо письмового повідомлення позивача про нараховані суми, а також про те, що ці суми депоновані із роз'ясненням порядку їх отримання ОСОБА_4 ПАТ КБ «ПриватБанк» надіслав лист про те, що належні ОСОБА_4 кошти депоновані лише 10 вересня 2015 року, тобто після його звернення до суду із цим позовом. При цьому

ПАТ КБ «ПриватБанк», отримавши 27 липня 2015 року вимогу

ОСОБА_4 про розрахунок із заробітної плати, в якій останній зазначив картковий рахунок для зарахування належних йому сум, здійснив таку виплату лише 08 вересня 2015 року.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Апеляційного суду Донецької області від 24 листопада 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта