Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 158/2689/16-ц

провадження № 61-12972св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Краматорська місцева прокуратура Донецької області, Державна казначейська служба України, Прокуратура Донецької області,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року у складі судді Корецької В. В. та рішення Апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2017 року у складі колегії суддів: Киці С. І., Данилюк В. А., Шевчук Л. Я.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Краматорської місцевої прокуратури Донецької області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4 посилався на те, що неправомірними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду йому було завдано моральну шкоду. 13 січня 2000 року він був затриманий працівниками Макіївського Управління внутрішніх справ України у Донецькій області (далі - Макіївський УВС України у Донецькій області) та Відділом боротьби з організованою злочинністю (далі - ВБОЗ). 15 січня 2000 року слідчим відносно нього було порушено кримінальне провадження за фактом крадіжки з гаража, крадіжки кольорових металів та замах на розбій. Вироком Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області від 25 грудня 2001 року його було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 140, частиною другою статті 142 Кримінального кодексу України (далі - КК України), та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна. Ухвалою Верховного Суду України від 29 жовтня 2002 року відхилено подану ним касаційну скаргу, вирок суду першої інстанції залишено без змін. 06 червня 2003 року його було умовно-достроково звільнено від відбування призначеного покарання. Загалом він був позбавлений волі протягом 3 років 4 місяців 22 днів. Рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 31 жовтня 2013 року за заявою № 17416/03 «Тарасов проти України», яке набуло статусу остаточного, встановлено факт порушення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року (далі - Конвенція). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року вирок Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області у справі № 234/12052/14-к кримінальну справу за його обвинуваченням повернуто для продовження додаткового досудового слідства прокурору міста Краматорська. Постановою Краматорської місцевої прокуратури Донецької області від 13 грудня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 грудня 2015 року за № 00002815, закрито у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. За час незаконного позбавлення волі, проведення слідчих дій і катувань йому було завдано страждань. У нього погіршилося здоров'я, зруйнувалися життєві зв'язки, ускладнилися родинні стосунки, втрачена перспектива ділової активності. Він зазнав приниження та відчаю через катування працівниками міліції, 13 років жив із відчуттям власної безпорадності, незахищеності перед свавіллям державних органів, неможливості виправити ситуацію. Через отримані травми він був змушений тривалий час лікуватися. Неможливість вести звичайний спосіб життя призвели до зниження власної самооцінки, відчуття страху та невпевненості у своїх силах. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив стягнути за рахунок коштів Державного бюджету України завдану йому незаконними діями органів державної влади моральну шкоду в розмірі 1 млрд. грн.

Ухвалою Ківерцівського районного суду Волинської області від 01 лютого 2017 року до участі у справі як співвідповідача залучено Прокуратуру Донецької області.

Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року позов задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_4 649 600 грн в якості відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд врахував те, що ОСОБА_4 перебував під слідством і судом з 13 січня 2000 року до 13 грудня 2016 року, тобто 16 років 11 місяців (203 місяці), характер та обсяг страждань, яких зазнав позивач, вимоги розумності, виваженості та справедливості, в результаті чого дійшов висновку, що саме визначений ним розмір моральної шкоди є достатнім і справедливим.

Рішенням Апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2017 року апеляційні скарги Державної казначейської служби України та Прокуратури Донецької області задоволено частково. Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди змінено. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 324 800 грн на відшкодування моральної шкоди. Стягнуто з Державної казначейської служби України в дохід держави 606 грн 32 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом. В решті рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що розглядаючи вказаний спір, суд першої інстанції не врахував принципів рівності, поміркованості, розумності, справедливості, у зв'язку з чим завищив розмір відшкодування. Позивачем не надано доказів щодо наявності підстав для відшкодування завданої йому моральної шкоди у більшому розмірі, ніж це передбачено законом. Здійснюючи розрахунок моральної шкоди, місцевий суд помилково виходив із розміру мінімальної заробітної плати 3 200 грн. Незаконне перебування позивача під слідством і судом було допущено посадовими особами органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, тому заподіяна шкода відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, як того вимагає бюджетне законодавство України.

У липні 2017 року Державна казначейська служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову про відшкодування шкоди за час, протягом якого позивач не перебував під слідством і судом.

Касаційна скарга мотивована тим, що жодних незаконних процесуальних дій, що обмежують право людини, відносно ОСОБА_4 після 06 червня 2003 року (умовно-дострокове звільнення від відбування покарання) не вчинялося, оскільки саме з цієї дати він був звільнений від відбування покарання і не перебував під слідством і судом, не зазнав будь-яких негативних наслідків його засудження. Казначейство не вбачає підстав для оскарження права позивача на відшкодування шкоди, але має місце істотне порушення судами законодавчих норм в частині завищення розміру відшкодування, яке відбулося внаслідок неправильного визначення проміжку часу, протягом якого позивач перебував під слідством і судом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з Ківерцівського районного суду Волинської області.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

12 березня 2018 року справу № 158/2689/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 55, 56 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції, яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_4 просив стягнути з відповідачів 1 млрд. грн на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням його до кримінальної відповідальності, внаслідок чого він перебував під слідством і судом протягом 203 місяців.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Частиною другою статті 1 Закону № 266/94-ВР встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Судами встановлено, що 13 січня 2000 року ОСОБА_4 був затриманий працівниками Макіївського УВС України в Донецькій області та ВБОЗ. Затримання його тривало до 25 січня 2000 року, після чого його було переведено у Слідчий ізолятор.

Вироком Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області від 25 грудня 2001 року ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 140, частиною другою статті 142 КК України (в редакції 1960 року) та призначено покарання за частиною другою статті 140, частиною другою статті 142 КК України у виді 4 років позбавлення волі без конфіскації майна. Згідно з частиною другою статті 17, частиною другою статті 141 КК України (в редакції 1960 року) призначено покарання у виді 4 років 6 місяців позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі статті 42 КК України (в редакції 1960 року) за сукупністю скоєних злочинів остаточно призначено покарання шляхом часткового складання призначених покарань у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна.

Постановою Гірницького місцевого районного суду м. Макіївки Донецької області від 14 березня 2002 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4, які були подані 02 січня 2002 року та 07 січня 2002 року на вирок Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області від 25 грудня 2001 року визнано такими, що не підлягають розгляду.

Ухвалою Верховного Суду України від 29 жовтня 2002 року в задоволенні касаційної скарги ОСОБА_4 на вирок Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області від 25 грудня 2001 року щодо нього відмовлено.

06 червня 2003 року ОСОБА_4 був умовно-достроково звільнений від відбування покарання, призначеного вироком Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області від 25 грудня 2001 року.

Рішенням ЄСПЛ від 31 березня 2013 року у справі № 17416/03 «Тарасов проти України», яке набуло статусу остаточного, встановлено факт порушення Конвенції, а саме статті 3 Конвенції в контексті її матеріального та процесуального аспекту, згідно з якою нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню і покаранню; порушення права заявника не свідчити проти себе, що перешкодило реалізації цілей пункту 1 статті 6 Конвенції, пункту 1 та підпункту «с» пункту 3 статті 6 Конвенції щодо права заявника на захист та здатності ефективно брати участь у судовому розгляді його справи 21 грудня 2001 року.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 листопада 2014 року заяву ОСОБА_4 про перегляд судових рішень щодо нього з підстав встановлення міжнародною установою, юрисдикцію якої визнано Україною, порушення міжнародних зобов'язань при вирішенні справи задоволено. Вирок Гірницького районного суду міста Макіївки Донецької області від 25 грудня 2001 року та ухвалу Верховного Суду України від 29 жовтня 2002 року щодо ОСОБА_4 на підставі установлення міжнародною установою, юрисдикцію якої визнано Україною, порушень міжнародних зобов'язань при вирішенні справи судом, скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.

Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 18 травня 2015 року кримінальну справу відносно ОСОБА_4 повернуто для проведення додаткового розслідування прокурору міста Краматорська.

Постановою Краматорської місцевої прокуратури Донецької області від 19 травня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №00002815 від 11 грудня 2015 року, за фактом розбійного нападу на ОСОБА_5 закрито у зв'язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.

Постановою Краматорської місцевої прокуратури Донецької області від 13 грудня 2016 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00002815 від 11 грудня 2015 року за частиною другою статті 142, частиною другою статті 140 КК України (в редакції 1960 року) закрито у зв'язку з відсутністю в діяннях ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення.

Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Пункт 2 частини другої статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Отже, право на відшкодування моральної шкоди на підставі Закону № 266/94-ВР виникає в особи у випадку повної реабілітації.

Разом з тим згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв'язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Вказані правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 (провадження № 14-342цс18).

Відповідно до статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» (час розгляду справи в суді першої інстанції) установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня - 3 200 грн.

Згідно з пунктами 1, 3, 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень, цей Закон набирає чинності з 01 січня 2017 року. Установити, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн. До приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

З огляду на викладене, зменшуючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції врахував те, що ОСОБА_4 незаконно перебував під слідством і судом 16 років 11 місяців (203 місяці) з вини посадових осіб органів державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, взяв до уваги вимоги розумності, виваженості та справедливості, в результаті чого дійшов обґрунтованого висновку, що визначений ним розмір відшкодування відповідатиме інтересам позивача.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судами попередніх інстанцій неправильно визначено тривалість перебування ОСОБА_4 під слідством і судом спростовуються встановленими судами обставинами справи та аналізом наведених вище норм матеріального права. Період часу, протягом якого здійснювався перегляд судових рішень, якими особа була незаконно визнана винною у вчиненні злочинів, охоплюється поняттям «перебування під слідством і судом», а право на відшкодування моральної шкоди виникає в особи після її повної реабілітації.

З матеріалів справи встановлено, що повна реабілітація ОСОБА_4 відбулася з прийняттям постанов Краматорської місцевої прокуратури Донецької області від 19 травня 2016 року та від 13 грудня 2016 року про закриття кримінальних проваджень відносно нього закриті у зв'язку з відсутністю в його діяннях складу кримінального правопорушення.

ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Згідно з частиною третьою статті 401, частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для його скасування.

Оскільки доводи касаційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та висновків апеляційного суду і не дають підстав вважати, що судами порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення апеляційного суду - без змін.

Відповідно до частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Виконання оскаржуваних судових рішень було зупинено ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 липня 2017 року. Тому у зв'язку із залишенням касаційної скарги без задоволення необхідно поновити їх виконання.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення.

Рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року у незміненій після апеляційного перегляду частині та рішення Апеляційного суду Волинської області від 26 червня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов