Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 704/1413/16-ц

провадження № 61-26833св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзене»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження справу за позовами ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзене» про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння за касаційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Черкаської області у складі колегії суддів: Бондаренка С. І., Храпка В. Д., Новікова О. М., від 23 березня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агрофірма «Легедзене» (далі - ТОВ «Агрофірма «Легедзене») про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Агрофірма «Легедзене») про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння.

Ухвалою Тальнівського районного суду Черкаської області від 26 грудня 2016 року цивільні справи за вищевказаними позовами об'єднано в одне позовне провадження.

Позовні заяви мотивовані тим, що їм на праві приватної власності належать земельні ділянки сільськогосподарського призначення, що розташовані в адміністративних межах Легедзинської сільської ради Тальнівського районуЧеркаської області площею 2,20 га кожна з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

20 вересня 2011 року між ними та ТОВ «Агрофірма «Легедзене» укладено договори оренди землі строком на п'ять років. Також 20 вересня 2011 року складено акти приймання-передачі земельних ділянок в оренду.

Не маючи наміру продовжувати договірні відносини з відповідачем на 2017 рік, вони відповідними заявами повідомили адміністрацію ТОВ «Агрофірма «Легедзене» про це, аргументувавши свої рішення виділенням земельної ділянки для самостійного обробітку. Листи-заяви направлені на адресу адміністрації відповідача, залишились без письмової відповіді. Адміністрація усно повідомила, що строк дії договорів закінчується в кінці 2017 року, оскільки строк оренди слід обчислювати з моменту реєстрації договору в Державному земельному кадастрі - 02 серпня 2012 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4, ОСОБА_5, вважали, що строк дії договорів оренди землі закінчився, тому просили суд витребувати належні їм на праві приватної власностіземельні ділянки із чужого незаконного володіння.

Рішенням Тальнівського районного суду Черкаської області у складі судді Воронкової І. Г. від 23 січня 2017 року позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.

Витребувано з користування ТОВ «Агрофірма «Легедзене»: земельну ділянку площею 2,20 га, яка розташована на адмінтериторії Легедзинської сільської ради Тальнівського району Черкаської області та належить ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1; земельну ділянку площею 2,20 га, яка розташована на адмінтериторії Легедзинської сільської ради Тальнівського району Черкаської області та належить ОСОБА_5 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_2.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позови ОСОБА_4 та ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив із того, що строк передачі договору оренди для державної реєстрації на час укладення договорів оренди з позивачами не було встановлено, тому зловживання зі сторони відповідача своїм правом в будь-який час зареєструвати договір оренди не може слугувати причиною для зміни та продовження строку дії договору оренди землі.

При цьому укладені між сторонами договори оренди землі припинилися внаслідок закінчення строку дії, на який їх було укладено, суду не надано доказів поновлення їх дії на новий строк, тому земельні ділянки мають бути повернуті власникам.

Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ТОВ «Агрофірма «Легедзене» задоволено.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 23 січня 2017 рокускасовано.

У задоволенні позовів ОСОБА_4 та ОСОБА_5відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5, виходив із того, що строк дії спірних договору оренди землі починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення. Договори оренди землі від 20 вересня 2011 року № 94 та № 93 зареєстровано у відділі Держкомзему у Тальнівському районі Черкаської області 02 серпня 2012 року, згідно з пунктом 41 цих договорів вони набирають чинності після підписання сторонами та їх державної реєстрації, тому строк дії договорів оренди не закінчився, вони є чинними, а підстави для витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння відсутні.

У квітні 2017 року ОСОБА_4, ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили скасувати рішення апеляційного суду і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що Апеляційний суд Черкаської області, намагаючись ухилитись від застосування прямої норми закону - частини другої статті 19 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої при передачі в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства, особистого селянського господарства строк дії договору оренди землі визначається за згодою сторін, послався на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року № 6-2777цс16 про те, що строк дії договору розпочинається з моменту державної реєстрації договору.

Також апеляційним судом не враховано, що відповідно частини першої статті 355 ЦПК України 2004 року під судовими рішеннями у подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин, однак у цій справі інші фактичні обставини.

Відзив на касаційну скаргу учасники справи до суду не подали.

11 травня 2018 року справа передана з Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ до Верховного Суду.

У пункті 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що рішення апеляційного суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Судом установлено, що згідно з державними актами на право приватної власності на земельні ділянки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є власниками земельних ділянок сільськогосподарського призначення, що розташовані в адміністративних межах Легедзинської сільської ради Тальнівського району Черкаської орбласті площею 2,20 га кожна з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 6, 52).

20 вересня 2011 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Агрофірма «Легедзене» укладено договір оренди землі № 94 (а.с. 7-9).

20 вересня 2011 року між ОСОБА_5 та ТОВ «Агрофірма «Легедзене» укладено договір оренди землі № 93 (а.с. 53-55).

Відповіднодо пункту 8 вказаних договорів оренди землі строк дії договору становить п'ять років.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації (частина перша статті 210 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом статей 18, 20 цього Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Отже, строк дії договору оренди землі, починається після набрання ним чинності, а не з моменту його укладення (пункт 41 договору).

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Зазначений правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2777цс16.

Така правова позиція є незмінною і підстав для відступлення від неї колегія суддів не вбачає.

Зі змісту договорів оренди землі від 20 вересня 2011 року вбачається, що передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5 денний термін після державної реєстрації договору за актом приймання-передачі (пункт 20 договорів).

Разом з тим набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов'язки по договору, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) стає правовідносинами, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін.

Вирішуючи спір, апеляційний суд з дотриманням вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року повно та всебічно з'ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки строк дії спірних договорів оренди землі починається після набрання ними чинності, тобто після державної реєстрації, а не з моменту його укладення.

Таким чином, висновки суду апеляційної інстанції відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судового рішення не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палатиКасаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Черкаської області від 23 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Д. Д. Луспеник

Б. І. Гулько

Ю. В. Черняк