Справа № 219/9296/18
Провадження № 2/219/2849/2018
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 жовтня 2018 року м. Бахмут

Артемівський міськрайонний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Конопленко О.С.

за участю секретаря судового засідання Троян Л.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі м. Бахмут Донецької області у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И В :

17 серпня 2018 року ОСОБА_1, місце проживання якої: 84522, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, місце проживання якого: 84522, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2, в якій просить: визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1. В обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 зазначено, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло належить житлова квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, у якій разом з позивачем зареєстрований відповідач по справі, який є сином позивача, але з 2000 року фактично не проживає, що підтверджується актом про фактичне проживання, виданим Сіверською міською радою. Реєстрація ОСОБА_2 у належній ОСОБА_1 квартирі створює останній перешкоди у оформленні субсидію для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, з огляду на що вона звернувся до суду із зазначеною позовною заявою.

Ухвалою суду від 4 вересня 2018 року відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання на 08 годину 30 хвилин 1 жовтня 2018 року.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином: відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою, зазначеною позивачем у позовній заяві, а також у відповідності до частини 9 статті 128 ЦПК України засобом телефонного звязку, що оформлено відповідною телефонограмоюнадала суду заяву про розгляд справи без її участі з зазначенням, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином: у відповідності до частини 6 статті 128 ЦПК України шляхом направлення судової повістки рекомендованим листом з повідомленням про вручення за адресою її міста проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 24 вересня 2018 року на електронну адресу суду від нього надійшла заява, згідно якої він позовні вимоги визнає у повному обсязі та просить справу розглядати без його участі.

У звязку з неявкою сторін та у відповідності до частини 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Дослідивши надані суду докази та проаналізувавши встановлені обставини у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Згідно статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи та витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).

Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач є власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14 липня 1994 року (а.с. 8).

При цьому, згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, сформованої судом 1 жовтня 2018 року за № 139646108, відомості щодо квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, у зазначених реєстрах відсутні (а.с. 23-24).

Відповідно до довідки № 2450, виданої 15 серпня 2018 року директором ПП «Донжилсервіс» ОСОБА_3 та паспортистом ПП «Донжилсервіс» ОСОБА_4, у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, станом на 1 серпня 2018 року зареєстровані дві особи: позивач та її син (відповідач по справі) (а.с. 10).

З акту про фактичне проживання № 1403 від 16 серпня 2018 року, складеного секретарем Сіверської міської ради ОСОБА_5, вбачається що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2, однак фактично не проживає за зазначеною адресою з 2000 року по день складання акту (а.с. 11).

З відповіді голови Сіверської міської ради ОСОБА_6 за вих. № 15-04/2578 від 31 серпня 2018 року вбачається, що згідно картотеки реєстраційного обліку виконкому міської ради громадянин ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 14).

Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України (далі за текстом ЦК України), власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Відповідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

За змістом статті 156 Житлового кодексу України, члени сім'ї власника будинку, в тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником.

При розгляді справи щодо визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням члена сім'ї власника житла, суди мають встановлювати наступні факти: чи є спірне приміщення житлом, чи є воно власністю позивача, чи відсутній відповідач у спірному приміщені понад один рік, чи є причини відсутності поважними та чи не було між власником та відповідачем будь якої іншої домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності.

Враховуючи викладене, суд вважає, що факт відсутності відповідача у вищезазначеному будинку понад один рік знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, що також і не заперечувалось відповідачем, у звязку з чим суд вважає, що за відповідачем не може бути збережено право користування житловим приміщенням і тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Задовольняючи позов, суд, у відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України присуджує з відповідача понесені позивачем і підтверджені документально судові витрати, повязані з розглядом справи, у вигляді судового збору в розмірі 704,80 гривень.

Керуючись статтею 156 Житлового кодексу України, статтею 405 Цивільного кодексу України, статтями 12, 81, 82, 259, 264-265, 268, 356 Цивільного процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1, місце проживання якої: 84522, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, до ОСОБА_2, місце проживання якого: 84522, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_5 (нині Бахмутського) району Донецької області, таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, місце проживання якого: 84522, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2, на користь ОСОБА_1, місце проживання якої: 84522, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1, судовий збір у сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Артемівський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя О.С.Конопленко