ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/2469/18 Головуючий суддя І інстанції Горбунова Я.В.
Провадження № 22-ц/818/805/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: В порядку ЦПК України
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Яцини В.Б.

суддів колегії: Бурлака І.В., Кіся П.В.,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2018 року, у складі головуючого судді Горбунової Я.М. по справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості,

встановив :

03 березня 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 підписано заяву № б/н від 13.04.2011 року разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайтіwww.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві, відповідно до умов якої відповідач отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач належним чином не виконував взяті на себе зобов'язання за Договором, в результаті чого станом на14.02.2018 р. виникла заборгованість у розмірі 12045,08 грн., яка складається з наступного: 1947,66 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 9115,24 грн. - нараховано пені; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 549,77 грн. - штраф (процентна складова).

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2018 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 12045 (дванадцять тисяч сорок п'ять) гривень 08 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» витрати по сплаті судового збору у розмірі 1762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення ухвалено з порушення судом норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи, а також суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи.

Вказав, що у встановлений законом строк з моменту отримання 29 травня 2018 року ухвали суду першої інстанції від 05.04.2018 року направив до суду клопотання про надання чітких та завірених копій доданих до позовної заяви, оскільки це позбавило його можливості ознайомитися з їх змістом та відповідно надати свої пояснення та заперечення.

Під час отримання картки миттєвого випуску 13.04.2011 року знаходячись біля каси, він не мав фізичної змоги ознайомитися з усіма умовами, тарифами та іншими пунктами фінансових і банківських послуг, які запропонував банк.

Суд першої інстанції взяв до уваги лише наданий Позивачем розрахунок заборгованості Відповідача. Сума заборгованості відповідача розрахована Позивачем за невідомими та незрозумілими алгоритмами. Вважає, що виходячи із строку позовної давності три роки, сума заборгованості може складати 1913,88 грн станом на 15.02.2015 р., що підтверджується наданим розрахунком Банком позивачем. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки, а згідно ст.258 ЦК України до стягнення неустойки (штрафа, пені) взагалі застосовується спеціальна позовна давність в один рік. Вочевидь, надаючи свій розрахунок, позивач порушив цю вимогу, нараховуючи неустойки (штрафи, пені) за значно більший період, тому розрахунок є не вірний.

Зазначив, що він проходив військову службу під час мобілізації з 18.03.2014 по 26.06.2014, з 18.08.2014. по 15.09.2015р., та на теперішній час є військовозобов'язаним і входить до складу військового резерву 1 категорії, що підтверджується відповідними копіями документів, що містяться у додатку. Відповідні підтверджуючи документи були надані своєчасно і Банку, тобто позивачу.

Суд першої інстанції залишив поза увагою те, що строк для звернення з позовом про стягнення штрафу, пені позивач пропустив, тоді як право таке виникло з 15.02.2015.

Вирішуючи питання про стягнення заборгованості, суд першої інстанції неповно з'ясував обставини справи під час дослідження доказів щодо надання Умов кредитування та їх підписання.

Суд залишив поза увагою, що відповідач отримав картку строком дії яка не припиняє строк дії договору, тобто строк дії договору та строк дії картки не є тотожними.

Посилається на постанову Верховного Суду від 30 травня 2018 року в справі №521/12726/16-ц (касаційне провадження №61-16144св18) за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, суд не погодився з висновком апеляційного суду і направив справу йому на новий розгляд. На підставі ст.ст. 5, 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Верховний Суд прийшов до висновку, що військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам і військовозобов'язаним з моменту призову по мобілізації і до закінчення особливого періоду не нараховуються штрафні санкції, пеня за невиконання зобов'язань перед підприємствами, установами і організаціями всіх форм власності, в тому числі банками і фізичними особами, а також відсотки за користування кредитом. Особливий стан в України розпочався з 18 березня 2014 року і триває по теперішній час.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, які передбачені у ч. 1 ст. 369 ЦПК України, з огляду на зміст та ціну позову, без повідомленням учасників справи.

Згідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до вказаних норм ЦПК України, вислухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.04.2011 року ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 300 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. (а.с. 7).

В анкеті-заяві зазначено, що заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. зворот 7).

Взяті на себе зобов'язання за кредитним договором банк виконав своєчасно і повністю, надавши відповідачу кредитні ресурси. Відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання, у зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором станом на 14.02.2018 р. у розмірі 12045,08 грн., яка складається з наступного: 1947,66 грн. - нараховано відсотків за користування кредитом; 9115,24 грн. - нараховано пені; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 549,77 грн. - штраф (процентна складова).

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір кредитку, оскільки відповідач особистим підписом засвідчив той факт, що відповідна заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами надання послуг, Тарифами між ним і банком становить договір надання банківських послуг.

Відповідно до підписаної заяви, клієнт виявив бажання на отримання послуги від банку у вигляді оформлення платіжної карти.

Крім того, банком на виконання відповідних положень Закону України «Про захист прав споживачів» надано всю необхідну інформацію в письмовому вигляді, результатом чого є факт підписання сторонами кредитного договору. Враховуючи, що законодавчо не встановлений обов'язок кредитора на відібрання підпису позичальника під наданою інформацією, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів).

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Однак при цьому всупереч вимог ст. 263 ЦПК України суд не звернув уваги, що у справі відсутні письмові докази на підтвердження того, які саме Умови і Правила банківських послуг були включені до публічної оферти, з якою погодився відповідач при отриманні кредитної картки.

Так, згідно ч. 1 ст. 207 ЦК України договір вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 633 ЦК України:

1. Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

2. Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Стаття 641 ЦК України передбачає:

1. Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору.

Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття.

2. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях.

3. Пропозиція укласти договір може бути відкликана до моменту або в момент її одержання адресатом. Пропозиція укласти договір, одержана адресатом, не може бути відкликана протягом строку для відповіді, якщо інше не вказане у пропозиції або не випливає з її суті чи обставин, за яких вона була зроблена.

Стаття 642 ЦК України визначає:

1. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

2. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

3. Особа, яка прийняла пропозицію, може відкликати свою відповідь про її прийняття, повідомивши про це особу, яка зробила пропозицію укласти договір, до моменту або в момент одержання нею відповіді про прийняття пропозиції.

По справі безспірно встановлено, що на пропозицію позивача відповідач отримав платіжну картку, з можливістю кредитування відповідно до Умов та Правил надання банківських послуг.

Однак, позивач не спростував заперечення відповідача з приводу того, що при укладенні договору (підписанні заяви) він не ознайомився у мережі Інтернет з Умовами та Правилами надання банківських послуг, оскільки належних, допустимих письмових доказів і достатніх доказів того, що позивач забезпечив відповідачу таку технічну можливість матеріали справи не містять. Тому відповідне застереження у заяві про отримання кредитної картки про те, що споживач ознайомився з цими Умовами та Правилами по суті

Публікація в мережі Інтернет не можна вважати доступною для усіх публічною офертою, оскільки доступ до відповідного ресурсу банку в мережі Інтернет не є загальнодоступним, він потребує відповідної технічної можливості для споживачів, тому при прийнятті такої оферти цей факт підлягає відповідного письмового підтвердження.

У частині 8 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що:

1. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

2. Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

З договору позики не вбачається, що сторони передбачили можливість відшкодування моральної шкоди у зв'язку з порушенням строків або невиконанням умов договору.

В порушення вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України позивачем не було надано до суду першої та апеляційної інстанції належних, допустимих і достатніх доказів, у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, на яких саме умовах та правилах був укладений договір кредиту стосовно нарахування процентів, пені та штрафів, які складають підстави заявленого позову.

Суд першої інстанції вказаних обставин не з'ясував, внаслідок чого безпідставно задовольнив позов при недоведеності розміру заявлених вимог.

Таким чином, оскільки суд неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи; порушив норми процесуального права та неправильно застосував норми матеріального права, то відповідно до п.п. 1, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду повністю та постановляє нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, за його недоведеністю.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384, 389-392 ЦПК України суд апеляційної інстанції,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 01 червня 2018 року -скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді І.В.Бурлака.

П.В.Кісь.