печерський районний суд міста києва
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 серпня 2018 року Печерський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Писанця В.А.,

при секретарі судових засідань - Ясеновенко К.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Києві цивільну справу за заявою представника боржника про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі № 2-4787/09 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АРМА» до ОСОБА_2, про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_2 через представника ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2009 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «АРМА» заборгованість за кредитними договорами у розмірі 712 583,83 грн., 708 152,77 грн., 1 077 322,44 грн., судовий збір у розмірі 1700,75 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн., а 25 березня 2010 року представником ТОВ «АРМА» за вказаним рішенням було отримано виконавчий лист № 2-4787/09, який в подальшому було подано до ВДВС Києво - Святошинського РУЮ у Київській області. Постановою ВДВС Києво - Святошинського РУЮ у Київській області від 27 квітня 2010 року відкрито ВП № 19957344 з примусового виконання вказаного виконавчого листа. Ухвалою суду від 15 жовтня 2012 року замінено стягувача у виконавчому провадженні ТОВ «АРМА» на ТОВ «Гамма-Консалтинг». 08 жовтня 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Євком І.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із тим, що стягувач звернувся із заявою про повне погашення боржником боргу і виконавчий лист по примусовому виконанню означеного рішення повернуто в суд з відміткою державного виконавця про його невиконання на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження». У зв'язку з вищезазначеним представник заявника, ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаною заявою та просив визнати виконавчий лист № 2-4787/09, виданий Печерським районним судом міста Києва 25 березня 2010 року таким, що не підлягає виконанню.

В судове засідання учасники судового процесу не прибули, про розгляд справи повідомлялися належним чином.

Цивільний процесуальний кодекс України не містить вичерпного переліку поважних причин неявки до суду, однак зобов'язує суд оцінювати неявку до суду у кожному конкретному випадку залежно від підстав поважності наведених причин з тим, щоб забезпечити учасника процесу конституційною гарантією змагальності у процесі та доведення суду переконливості своїх доводів (п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України).

Суд враховує, що закон створює рівні умови для осіб, що володіють правом звернення до суду, зобов'язавши суд повідомляти цих осіб про час і місце розгляду справи.

Враховуючи те, що представником заявника надано до суду заяву про розгляд за його відсутності та на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 264 Цивільного процесуального Кодексу України).

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух.

Як слідує з матеріалів цивільної справи та встановлено в ході судового розгляду справи, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2009 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «АРМА» заборгованість за кредитними договорами у розмірі 712 583,83 грн., 708 152,77 грн., 1 077 322,44 грн., судовий збір у розмірі 1700,75 грн., витрати на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн.

25 березня 2010 року представником ТОВ «АРМА» за вказаним рішенням було отримано виконавчий лист № 2-4787/09, який в подальшому було подано до ВДВС Києво - Святошинського РУЮ у Київській області.

Постановою ВДВС Києво - Святошинського РУЮ у Київській області від 27 квітня 2010 року відкрито ВП № 19957344 з примусового виконання вказаного виконавчого листа.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2012 року замінено стягувача у виконавчому провадженні ТОВ «АРМА» на ТОВ «Гамма-Консалтинг».

08 жовтня 2013 року державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Євком І.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження у зв'язку із тим, що стягувач звернувся із заявою про повне погашення боржником боргу.

08 жовтня 2018 року виконавчий лист по примусовому виконанню рішення Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2009 року по примусовому стягненню з ОСОБА_2 заборгованості за кредитними договорами повернуто в суд з відміткою державного виконавця про його невиконання на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Суд, відповідно до ч. 1 ст. 432 ЦПК України, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Частиною 2 ст. 432 ЦПК України передбачено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов'язок боржника відсутній повністю чи частково у зв'язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Пункт 1 статті 6 § 1 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків; таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "суду" (див. справа «Горнсбі проти Греції», рішення від 19 березня 1997 року, 1997-II, справа «Ромашов проти України» від 27 липня 2004 року (заява N 67534/01).

Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (надалі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

З урахуванням того, що боржником у повному обсязі погашено заборгованість, а виконавче провадження закінчено на підставі п. 10 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження», суд приходить до висновку про задоволення заяви.

На підставі вищевикладеного та, керуючись ст. 432 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву задовольнити.

Визнати виконавчий лист №2-4787/09, виданий Печерським районним судом міста Києві 25 березня 2010 року, про стягнення з ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «АРМА» заборгованості за кредитними договорами у розмірі 712 583,83 грн., 708 152,77 грн., 1 077 322,44 грн., судового збору у розмірі 1700,75 грн., витрат на інформаційно-технічне забезпечення у розмірі 120,00 грн. таким, що не підлягає виконанню.

Ухвала суду першої інстанції може бути оскаржена в апеляційному порядку. Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'ятнадцяти днів з дня її складення до апеляційного суду міста Києва через Печерський районний суд міста Києва.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя В. А. Писанець