Справа № 638/8000/17
Провадження № 2/638/141/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Семіряд І.В.,

За участі секретаря Комлєва Д.В.

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини,-

ВСТАНОВИВ:

24.05.2017 позивач звернулась до суду з позовом, уточнивши його 30.08.2017, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_1, обґрунтовуючи позовні вимоги там, що 22.08.2003 між ним та відповідачем було укладено шлюб, від шлюбу народилась дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні стосунки між ними не склались, відсутність порозуміння у життєвих ситуаціях, сімейному побуті призвели до втрати почуття лобові, поваги, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання із жовтня 2016 року. Син за власним бажанням залишився проживати з батьком, оскільки у останнього є належні умови для проживання, окрім того син ходить до школи за місцем проживання позивача. Спору щодо поділу майна між подружжям немає. У зв'язку з чим позивач просить розірвати шлюб, визначити місце проживання дитини з ним.

У судове засідання позивач не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, звернувся до суду з заявою з проханням проводити слухання справи за його відсутності, позов підтримав (а.с.27).

Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином, звернувся до суду з заявою у якій зазначила, що сімейне життя з позивачем не склалось, не теперішній час фактично припинені шлюбні відносини. Спільний з позивачем син ОСОБА_3 проживає з батьком, що сприяє його розвитку, адже він відвідує школу за місцем мешкання батька, позивач сприяє їй, як матері дитини, у спілкуванні з сином. У зв'язку з чим відповідач зазначила, що не заперечує проти розірвання шлюбу, після розірвання шлюбу просить залишити прізвище «ОСОБА_2» та просить визначити місце проживання дитини ОСОБА_3, разом із батьком ОСОБА_1, справу розглянути за її відсутності (а.с.28-30).

Суд, дослідивши матеріали справи вважає, приходить до наступного:

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

В судовому засіданні встановлено та з матеріалів справи вбачається те, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований 22.08.2003 у відділі реєстрації актів Московського районного управління юстиції міста Харкова, актовий запис № 887.

У шлюбі у сторін є дитина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Згідно ч.2 ст.104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до приписів ст.112 СК України, при розгляді справ про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя неможливе. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство не ведеться, протягом тривалого часу сторони разом не мешкають, почуття любові, поваги та взаєморозуміння між подружжям втрачені, тому примирення сторін неможливе, так як останні посилаються на неможливість поновлення шлюбних відносин.

Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Таким чином, оцінюючи наведені докази, суд приходить до висновку про можливість розірвати шлюб між сторонами.

Позовні вимоги про визначення місця проживання дитини не підлягають задоволенню, виходячи з наступного:

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, відповідно до преамбули якої, дитині для повного й гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточенні. Згідно зі ст. 9 Конвенції, держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню. Статтею 18 Конвенції про права дитини, передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Крім цього, вказані правовідносини регулюються міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України Про охорону дитинства від 21.06. 2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Відповідно до статтями 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно зі статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього.

Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Згідно із частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 1 статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Крім цього, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний стан (стаття 150 СК України).

Згідно статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї.

Разом з тим, в статті 19 СК України зазначено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновку щодо доцільності визначення місця проживання дитини з батьком або матір'ю суду не надано, більше того позивачем при пред'явлені позову не було залучено до справи у якості третьої особи орган опіки та піклування та не було заявлено клопотання перед судом про залучення до справи органа опіки та піклування.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Оцінюючи докази суд зазначає, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом (постанова Верховного Суду України від 12.06.2014 року у справі № 6-32цс13).

Відповідно до ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв'язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об'єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Приписами ч.2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до ч.1,2 ст. 83 ЦПК України - сторони та інші учасник справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням заяви.

Суду не надано доказів щодо доцільності в судовому порядку визначення місця проживання дитини з батьком за наступних підстав.

За змістом частин 1, 2 статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Згадані норми Сімейного Кодексу України визначають, що у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

З письмових пояснень позивача та відповідача вбачається, що вони дійшли згоди, у позасудовому порядку, та визначили, що дитина проживає та буде проживати разом з батьком за адресою АДРЕСА_1.

Отже, суд приходить до висновку, що між позивачем та відповідачем відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Керуючись ст. 259, 265, 268, 273 ЦПК України, ст. ст. 19,104, 105, 110-114,161 Сімейного Кодексу України суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини - задовольнити частково.

Шлюб між ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_2, ІПН НОМЕР_1, зареєстрований АДРЕСА_1) та ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4, паспорт серія НОМЕР_2, зареєстрована АДРЕСА_2), зареєстрований 22.08.2004 року у відділі актів цивільного стану Московського районного у правління юстиції м. Харкова, актовий запис № 887 - розірвати.

Після розірвання шлюбу відповідачу залишити прізвище «ОСОБА_2».

У задоволені іншої частини позовних вимог- відмовити.

У відповідності до п.п. 15.5) п. 15 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи рішення може бути оскаржено шляхом подачі апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд міста Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання ) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ - І.В. СЕМІРЯД