Справа № 347/637/18
Провадження № 2/347/437/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Гордія В.І.,

секретаря Корбутяк Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому засідання в залі суду в м. Косові справу за позовом ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: служба у справах дітей Косівської райдержадміністрації Івано-Франківської області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення,

в с т а н о в и в :

Представник ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: служба у справах дітей Косівської райдержадміністрації Івано-Франківської області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення.

Представник позивача в судове засідання не з"явився, подав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити.

Із позовних вимог видно, що 26.07.2007р. між позивачем та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №219. З метою забезпечення належного виконання зобов»язання за даним кредитним договором між кредитором та іпотекодавцями, якими є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено іпотечний договір від 26.07.2007р., відповідно до якого останні передали кредитору в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 442,2кв.м., житловою площею 226,6кв.м., що знаходиться в смт.Кути по вул.Дорошенка,5, Косівського району, Івано-Франківської області та земельну ділянку площею 0,0804га, яка розташована також по вище вказаній адресі та цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Загальна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 378 750,00грн., що в еквіваленті складає 75 000,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору іпотеки. Іпотечний договір було укладено за зобов»язаннями ОСОБА_1 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №219 від 26.07.2007р. за яким позичальник свої зобов»язання належним чином не виконав, в результаті чого станом на 23.11.2017р. його заборгованість становить: за кредитом 45100,00 дол.США та за відсотками 65391,60дол.США.

А тому, враховуючи неодноразове порушення відповідачем ОСОБА_1 умов кредитного договору, банк вважає, що має повне право вимагати дострокове виконання відповідачем своїх обов»язків по кредитному договору та іпотечному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості по кредиту, а саме житловий будинок та земельну ділянку та проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження» та виселення без надання іншого житла ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з житлового будинку, що розташований в смт.Кути по вул.Дорошенка,5, Косівського району, Івано-Франківської області. Просить позов задоволити.

Відповідачі в судове засідання не з"явилися, згідно поданих заяв, просять розгляд справи провести у їх відсутності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. У поданому відзиві на позов просять застосувати строки позовної давності до даних правовідносин, оскільки позивач уже звертав стягнення на предмет іпотеки відповідно до іпотечного договору на підставі виконавчого напису нотаріуса від 28.05.2010р. та згідно п.4.5 кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником своїх обов»язків, визначених п.3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього договору протягом більше ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив та відповідно позичальник зобов»язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. Іпотечний договір укладено з метою забезпечення виконання зобов»язання за кредитним договором, а тому вони пов»язані та позовна давність підлягає застосуванню однаково. Останній платіж в рахунок погашення заборгованості за кредитом було здійснено відповідачем 10.02.2009р. А тому, закінчення строку виконання відповідачем зобов»язання за кредитним договором становить до 20.03.2009р. наступний після останнього місяця, в якому було здійснено останній платіж, 21.03.2009р. наступний день після невиконання обов»язку, встановленого п.3.3.9 договору та 20.05.2009р. момент закінчення шестидесятиденного строку. Сплив строку користування кредитом є зміною строку виконання зобов»язання за кредитним договором. А тому, строк позовної давності для звернення позивача до суду із вказаними вимогами становить з 20.05.2009р. по 20.05.2012р., проте позивач звернувся до суду лише в квітні 2018р. Також банком не представлено суду первинні документи, які б підтверджували наявність або відсутність заборгованості за кредитом, а розрахунок заборгованості та довідка банку не є первинними документами. Заявлена позивачем вимога щодо виселення відповідачів також не підтверджена жодним доказом та не відповідає вимогам закону, оскільки в житловому будинку проживають неповнолітні діти. Просять в позові відмовити за безпідставністю та недоведеністю.

Представник третьої особи: служба у справах дітей Косівської райдержадміністрації Івано-Франківської області в судове засідання не з"явився, причини неявки суду не відомі.

Таким чином, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін на підставі наявних доказів у справі, без фіксування процесу технічними засобами, що не суперечить та відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в позові слід відмовити з наступних підстав.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЗУ «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

В судовому засіданні встановлено, що згідно укладеного договору про надання відновлювальної кредитної лінії №219 від 26.07.2007р. між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1, останній отримав грошові кошти у сумі 49 500,00дол.США на споживчі цілі, зі сплатою 13,5% річних та комісій, згідно тарифів (Додаток №1) в розмірі та в порядку визначеному цим договором, з наступним графіком змін максимального ліміту заборгованості, визначеного в Додатку №2, з кінцевим терміном повернення заборгованості 25.07.2022р.

Відповідно до іпотечного договору від 26.07.2007р. іпотекодавці ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за договором про надання відновлювальної кредитної лінії №219 від 26.07.2007р. передали в іпотеку іпотекодержателю Укрсоцбанку нерухоме майно, а саме житловий будинок, загальною площею 442,2кв.м., житловою площею 226.6кв.м., що знаходиться в смт.Кути по вул.Дорошенка,5, Косівського району, Івано-Франківської області та земельну ділянку площею 0,0804га, яка розташована також по вище вказаній адресі та цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. Загальна вартість предмету іпотеки за згодою сторін становить 378 750,00грн., що в еквіваленті складає 75 000,00 дол.США за офіційним курсом НБУ на дату укладення договору іпотеки.

Згідно ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. Статтею 530 вище вказаного кодексу визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобовязання в строк встановлений договором або законом.

Відповідно до ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно представленого банком розрахунку заборгованості станом на 23.11.2017р. заборгованість відповідача по кредитному договору №219 від 26.07.2007р. становить: за кредитом - 45100,00дол.США, за відсотками 65391,60дол.США. Тобто, через виникнення вказаної заборгованості по кредитному договору банківська установа вимагає дострокове виконання відповідачем своїх обов»язків по даному договору шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки через проведення прилюдних торгів згідно ЗУ «Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб»єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій та виселення відповідачів без надання іншого житла.

Суд вважає такі вимоги банку необґрунтованими та такими, що суперечать матеріалам справи та вимогам закону, оскільки п.4.6 Іпотечного договору передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або іншим конкретним шляхом зазначеним в пунктах 4.6.3-4.6.5 договору. Тобто, перелік способів звернення стягнення є вичерпним та конкретизуючим один із наступних способів, який на свій вибір може обрати іпотекодержатель.

До матеріалів справи долучена копія виконавчого напису нотаріуса від 28.05.2010р. (а.с.79), згідно якого видно, що іпотекодержатель вже вибрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме на підставі виконавчого напису нотаріуса. А звернення стягнення на підставі рішення суду та одночасно і на підставі виконавчого напису нотаріуса суперечить укладеному Іпотечному договору та нормам закону, оскільки сторони узгодили тільки один із способів можливості звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такі позиції містяться і в ч.3ст.33 ЗУ «Про іпотеку» яка вказує, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Вказана норма передбачає два способи позасудового врегулювання питання звернення стягнення на предмет іпотеки: виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

В силу вимог ч.4 ст.36 ЗУ «Про іпотеку» після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання боржником основного зобовязання є недійсними.

Крім цього, п.5.1. Іпотечного договору зазначено, що всі спори та непорозуміння, які можуть виникнути в зв»язку з укладенням та виконанням цього Договору вирішуються шляхом переговорів між сторонами на рівні їх уповноважених представників. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили що сторони належним чином вели переговори та якимось чином вирішували дані непорозуміння.

Пунктом 6.6. Іпотечного договору вказано, що іпотекодавці стверджують, що в житловому будинку який передається в іпотеку малолітніх, неповнолітніх дітей які б мали право користуватися ним немає. Однак, укладаючи даний договір банком належним чином не була перевірена така інформація, зокрема банківська установа не вимагала від позичальника заяви про визначення місця проживання дітей, довідки про склад сім»ї ОСОБА_1 та не отримано дозвіл органу опіки та піклування, оскільки до вказаного житлового будинку зареєстровано двоє неповнолітніх дітей: ОСОБА_4, 2001р.н. та ОСОБА_5, 2006р.н. Дані обставини стверджуються довідкою виданою Кутською селищною радою, Косівського району Івано-Франківської області від 20.11.2017р. №2908 (а.с.23) та підтверджуються листами Кутської селищної ради, Косівського району від 19.04.2018р. (а.с.62-63), які були направлені на вимоги суду щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання даних осіб.

А тому, суд звертає увагу й на те, що згідно ч.3 ст. 17 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобовязуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобовязання.

Частинами 2,3ст.18 вказаного закону передбачено, що діти - члени сімї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобовязані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно ч. 2ст.177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації.

Як встановлено в судовому засіданні іпотечний договір був посвідчений 26.07.2007р. приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №2277, як того вимагає закон, проте жодного дозволу органу опіки та піклування на його укладення з тих підстав, що на дане майно мають житлові права також і неповнолітні діти немає. Предметом даного договору є житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані в смт. Кути по вул. Дорошенка,5, Косівського району, Івано-Франківської області в якому на час його укладення та по даний час проживають неповнолітні діти. А тому, банк звертаючись до суду з даним позовом, зокрема і щодо виселення порушує права неповнолітніх дітей, які зареєстровані в житловому будинку, що розташований в смт. Кути по вул. Дорошенка,5, Косівського району, Івано-Франківської області.

Також згідно матеріалів справи видно, що позивачем пропущений строк звернення до суду із даним позовом. Оскільки існує виконавчий напис нотаріуса, а тому виходячи із позиції Верховного Суду викладеної у своїй постанові від 14.02.2018р. № 564/2199/15-ц позивач вже реалізував своє право на дострокове повернення позики ще 28.05.2010р., тобто тоді коли був виданий виконавчий напис нотаріуса, цим самим змінивши строк початку перебігу позовної давності за кредитним договором та договором іпотеки з 25 липня 2022року на 28 травня 2010 року.

Згідно матеріалів справи видно, що іпотечний договір укладено з метою забезпечення виконання зобов»язання за кредитним договором. Пунктом 1.4.1 іпотечного договору визначається зміст та розмір основного зобов»язання, строк і порядок його виконання, а також дострокового погашення у випадках, передбачених договором, яким обумовлено основне зобов»язання. Тому, іпотечний договір є похідним та безпосередньо пов»язаним із правовідносинами, встановленими кредитним договором, що дає підстави розглядати дане питання у всій повноті.

Так, відповідно до кредитного договору № 219 від 26.07.2007р. п.1.1.1 встановлено окремі зобов»язання, а саме зазначено, що надання кредиту буде здійснюватися окремими частинами, які деталізують обов»язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов»язку, тому відповідно до норм закону незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов»язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У своїй постанові від 28.03.2018р. №444/9519/12 (провадження №14-10цс 18) ОСОБА_6 Верховного Суду виклала свою позицію щодо пропуску строку позовної давності за кредитними договорами. Зазначивши, що у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника) відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного з цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів.

Тому, враховуючи те, що оскільки відповідач мав виконувати зобов»язання, зокрема з повернення кредиту та зі сплати процентів згідно графіку (а.с.11) до 20-го числа кожного місяця впродовж строку кредитування, то перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається із наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Також самим кредитним договором передбачено закінчення строку користування кредитом, а саме згідно п.4.5 договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов»язків, визначених п.п.3.3.7, 3.3.8, 3.3.9 цього Договору, протягом більше, ніж 60 календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов»язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф,пеню) (а.с.9).

Таким чином, оскільки останнє погашення кредиту відбулося відповідачем 10.02.2009р., про що свідчить довідка ПАТ «Укрсоцбанк» №10.1-87/22414 від 23.11.2017р. (а.с.31), та з врахуванням наступного дня після невиконання обов»язку 21.03.2009р. та встановленого договором шестидесятиденного строку, момент спливу строку користування кредитом сплив 20.05.2009р., а позивач звернувся до суду тільки в квітні 2018р., що не відповідає вимогам цивільного законодавства, яке встановлює два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України встановлює, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов»язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов»язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст.261 ЦК України).

Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином, враховуючи наведені обставини, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса від 28.05.2010р. та пропущених строків позовної давності позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Що стосується позовної вимоги банку про виселення відповідачів із житлового будинку, що розташований в смт.Кути по вул.Дорошенка,5, Косівського району, Івано-Франківської області без надання іншого житла, то вона також не підлягає до задоволення, оскільки в силу вимог ст.47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Частиною 1ст.40 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Проте, згідно ч.2 ст.109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.

Як стверджується п.1.2 договору про надання відновлювальної кредитної лінії №219 від 26.07.2007р. кредит надається позичальнику ОСОБА_1 на споживчі цілі, тобто нерухоме майно яке згідно іпотечного договору №219 від 26.07.2007р. передане в іпотеку було придбано не за рахунок коштів отриманих відповідачем на підставі кредитного договору. А долучена до матеріалів справи копія свідоцтва про право власності на нерухоме майно житловий будинок в смт.Кути по вул..Дорошенка,5, Косівського району від 03.07.2007р. та копія державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,0804га від 18.05.2007р. свідчать про те, що дане нерухоме майно було набуте відповідачами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у власність ще до моменту укладення кредитного та іпотечного договорів, що вказує на неможливість його придбання за рахунок кредитних коштів.

Така правова позиція зазначена і в постанові судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 06.07.2016р. у справі №6-3173цс15, де вказано, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього жилого приміщення.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців у разі звернення стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР.

За змістом цих норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла.

Крім цього, суд звертає увагу й на те, як було вже зазначено вище, що до житлового будинку, що розташований в смт.Кути по вул.Дорошенка,5, Косівського району, Івано-Франківської області зареєстровані неповнолітні діти, які проживають там на даний час та проживали і на час укладення договорів, а тому, виселення неповнолітніх дітей із вказаного житлового будинку без надання іншого житла буде порушувати їх права передбачені законом, зокрема і ст.18 ЗУ «Про охорону дитинства», згідно якої дитина має право на житло.

Відповідно до положень ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в позові Публічного Акціонерного Товариства «Укрсоцбанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення слід відмовити в повному обсязі.

На підставі наведеного, ст.ст. 256, 257-261, 267 ЦК України, ст.109 ЖК України, ст.177 СК України, ст.ст. 12, 33, 36, 40 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст. 17-18 ЗУ «Про охорону дитинства»та керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 263-265, 268 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

В позові ПАТ "Укрсоцбанк" до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа: служба у справах дітей Косівської райдержадміністрації Івано-Франківської області про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення, відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Косівський районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: Гордій В.І.