Справа № 463/2372/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Лакомська Ж.І.
Провадження № 22-ц/811/53/18 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року м.Львів

Справа № 463/2372/16-ц

Провадження № 22-ц/811/53/18

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ:

головуючого Струс Л.Б.,

суддів Левика Я.А., Шандри М.М.

секретар Бадівської О.О.

з участю : представників ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4

розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_5

на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 березня 2018 року (суддя Лакомська Ж.І.)

у справі

за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5, треті особи: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Любов Іванівна, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Пшенична Уляна Вікторівна, про визнання недійсними договору дарування та свідоцтва про право на спадщину за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року позивач ОСОБА_6 звернулась в суд з позовом до відповідача ОСОБА_5 про визнання недійсними договору дарування та свідоцтва про право на спадщину за законом. Позов мотивувала тим, що вона відповідно до положень Закону України «Про приватизацію державного житлового фону» отримала у власність квартиру АДРЕСА_2, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру від 02 вересня 2004 року. Оскільки дітей у неї немає, чоловік помер, у квартирі вона проживала сама. У зв»язку з тим, що вона часто хворіла, їй було важко утримувати квартиру, купувати ліки та продукти харчування, її брат ОСОБА_9 запропонував їй свою допомогу в її утриманні та утриманні її квартири. На дану пропозицію вона погодилась та влітку 2004 року брат переїхав жити в її помешкання та запропонував їй укласти договір довічного утримання. 29 вересня 2004 року вона з братом пішли до нотаріуса, де згідно слів брата та як позивач розуміла між нею та братом було укладено договір довічного утримання. Оскільки вона цілковито довіряла братові, в суть договору, який укладався вона не вникала та підписала його не читаючи, оскільки брат пояснив їй, що буде піклуватись про неї, надавати матеріальну допомогу та допомогу по господарству. У ІНФОРМАЦІЯ_3 її брат помер, усі витрати на поховання несли вона та її старший брат ОСОБА_10. На похоронах брата був присутній його син відповідач ОСОБА_5, який повідомив, що претендує на спадкове майно після смерті його батька, зокрема на належну їй квартиру АДРЕСА_3, та в подальшому успадкував належну їй квартиру. Вказувала, що після поховання її брата ОСОБА_9, вона довідалась, що 24.09.2004 року між нею і померлим був укладений зовсім інший договір, який вона розуміла як договір довічного утримання, оскільки на укладення будь-якого іншого договору вона згоди не давала. Укладаючи договір дарування спірної квартири вважала, що укладає договір довічного утримання, оскільки помилялась щодо природи даного правочину, так як є особою похилого віку та на момент укладення договору потребувала сторонньої допомоги та іншого житла в неї немає. Оскільки вказаний договір дарування квартири від 24.09.2004 року був укладений під впливом помилки, її покійний брат ОСОБА_9 незаконно набув права власності на спірну квартиру, відтак дана квартира незаконно успадкована відповідачем. Тому з врахуванням наведених мотивів просила ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 24.09.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л.І., зареєстрований в реєстрі за №1132. Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 1048, видане 16.03.2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В.

Оскаржуваним рішенням поновлено ОСОБА_6 строк позовної давності. Позов задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_4 від 24.09.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пилипенко Л.І., зареєстрований в реєстрі за №1132. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано в реєстрі за № 1048, видане 16.03.2016 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничною У.В. Стягнуто з ОСОБА_5 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_6 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_6, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) гривень судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_5 В апеляційній скарзі стверджує, що рішення суду є безпідставним та незаконним, ухвалене з порушенням норм матеріального права та недотриманням норм процесуального права. Вважає, що судом першої інстанції безпідставно та необґрунтовано поновлено строки позовної давності. Зазначає, що судом не взято до уваги те, що позивачем не надано доказів про те, що позивачці стало відомо про порушення її прав у ІНФОРМАЦІЯ_3 після смерті спадкодавця ОСОБА_9 Звертає увагу на те, що клопотання про поновлення строків позовної давності подано 14.03.2018 року, а наступного дня 15.03.2018 року судом ухвалено оскаржуване рішення. Вважає хибними висновки суду щодо природи самого договору дарування та наслідків такого правочину, які стали приводом для визнання його недійсним без участі сторони обдаровуваного. Стверджує, що за умовами договору дарування, позивач як власниця безоплатно подарувала його батькові квартиру без будь-яких зворотних дій та обов'язків матеріального характеру чи довічного утримання, що сторони і затвердили своїми підписами. Звертає увагу на те, що з позовними вимогами про визнання договору дарування договором довічного утримання чи удаваним ОСОБА_6 не зверталась, а суд згідно процесуальних норм не мав права виходити за їх межі. Посилається на те, що особа повинна довести, що помилка дійсно мала місце на момент вчинення правочину і що вона має істотне значення. Зазначає, що помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним. Стверджує, що на момент вчинення позивачкою та її батьком договору дарування не існувало жодних з тих підстав, на які посилається ОСОБА_6 у своєму позові, і які помилково чи однобічно взяті до уваги судом при розгляді справи по суті.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Зважаючи на положення п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року, ч. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», п. 3 Розділу ХІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ Апеляційний суд Львівської області здійснює свої повноваження до початку роботи новоутвореного апеляційного суду у відповідному апеляційному окрузі.

Відповідно до пункту 9 Розділу ХІІІ Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У зв'язку із зазначеним справа підлягає розгляду у порядку, встановленому ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області в складі судді судової палати з розгляду цивільних справ Палишини О.Ф. від 17 травня 2018 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Особам, які беруть участь у справі надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали, роз'яснено право на подачу відзиву на апеляційну скаргу, вирішено проводити розгляд справи без повідомленням учасників.

Відповідно до Указу Президента України № 452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

За частиною 6 статті 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» у разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

10.10.2018 року цивільна справа № 463/2372/16ц одержана Львівським апеляційним судом від Апеляційного суду Львівської області.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.10.2018 року для розгляду цивільної справи № 463/2372/16ц визначено колегію суддів в складі: судді-доповідача Струс Л.Б., суддів: Левика Я.А., Шандри М.М. та ухвалою від 12 жовтня 2018 року призначено справу до розгляду.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Задовольняючи позов суд прийшов до висновку про те, що позивач будучи особою похилого віку та потребувала стороннього догляду, а покійний її брат ОСОБА_9 надавав такий догляд купував ліки, продукти харчування, провів ремонт у квартирі, возив останню до лікарів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним вимогам.

Частина 2 ст.16 ЦК містить перелік способів здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом, а також передбачає, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Суди першої інстанціі встановив, що позивачці ОСОБА_6 на праві власності належала квартира за адресою АДРЕСА_1 відповідно до свідоцтва про право власності віданого 2 вересня 2004 року (т.1 а.с.6) іншого житла в неї немає.

24 вересня 2004 року між позивачкою ОСОБА_6 та та її братом ОСОБА_9 укладений нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Пилипенко Л.І. договір дарування зазначеної квартири.

21 жовтня 2004 року ОСОБА_9 зареєстрував право власності на подаровану квартиру, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. (т.1 а.с.9) . зареєструвався та проживав до дня смерті до 07 вересня 2015 року.

Як встановлено матеріалами справи, що позивачка дарувальниця знялася з реєстрації проживання у даній квартирі, переїхала до Тернопільської області, про що свідчить повідомлення про вручення судових повісток та підтверджується листом №285 від 08.10.2018р. з Литвинівської сільської ради Підгаєцького району Тернопільської області, довідкою №1176 від 08.10.2018р. про місце реєстрації та проживання ОСОБА_6 з 18.01.2005р. по теперішній час; листом з Підгаєцької районної ради Тернопільської області №75 від 10.10.2018р.

Листом №276 від 09.10.2018р. із Територіального центру соціального обслуговування Підгаєцького району підтверджується факт перебування ОСОБА_6 на обслуговуванні відділенням соціальної допомоги вдома від 12.08.2010р. по сьогоднішній день та отримує соціальну послугу по веденню домашнього господарства.

Пленум Верховного суду України у постанові «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. роз'яснив, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону чи неправильного його тлумачення не є підставою для визнання правочину недійсним.

Вимогами глави 55 ЦК України чітко визначено природу, зміст, правовідносини, порядок скасування договору дарування.

Усі ці умови та підстави сторонами правочину були дотримані та за останні 14 років не оскаржувались.

Згідно з ч.1 ст.229 ЦК, якщо особа, яка здійснила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.

Відповідно до ст.235 ЦК удаваним є правочин, який здійснено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді здійснили. Якщо буде встановлено, що правочин був здійснений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді здійснили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді здійснили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Тому, установивши під час розгляду справи, що правочин здійснено для приховання іншого правочину, суд на підставі ст.235 ЦК має визнати, що сторони здійснили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 7.09.2016 у справі №6-1026цс16.

Відповідно до ч.1 ст.202, ч.3 ст.203 ЦК головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який підлягав установленню судом у цій справі, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з'ясування питання про те, чи не укладені ці угоди з метою приховати іншу угоду та яку саме.

У статті 717 ЦК передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Виходячи зі змісту ст.203, 717 ЦК, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди.

Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку: неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, стан його здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживання в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми ч.1 ст.229 та стст.203 і 717 ЦК в сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначені висновки відповідають правовим позиціям ВСУ, викладеним у постановах: від 14.11.2012 у справі №6-133цс12, від 16.03.2016 у справі №6-93цс16.

Колегія суддів приходить до висновку , що укладений між сторонами договір дарування не містить застережень чи вказівок про фінансові зобов'язальні умови для його сторін, а тому немає підстав уважати, що такий договір є оплатним і суперечить вимогам ст.717 ЦК.

Як на підставу позову про визнання договору дарування недійсним позивач послалася на те, що вона помилилася щодо правової природи спірного договору, що договір дарування не відповідає її внутрішній волі та був укладений під впливом тяжкої для неї обставини.

Наявні у матеріалах справи документи спростовують посилання позивача на помилку щодо правового характеру і наслідків для сторін спірного договору.

З письмових пояснень нотаріуса, яка посвідчувала оспорюваний договір дарування, відомо, що перед посвідченням будь-якого договору дарування дарувальнику надається консультація про можливі варіанти переходу права власності на об'єкт нерухомості до обдарованого, зокрема, але не виключно: договір дарування, договір довічного утримання, спадковий договір, заповіт тощо, дарувальника було попереджено про вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору дарування та про те, що укладення договору дарування передбачає перехід права власності на квартиру до обдарованого в день нотаріального посвідчення договору дарування й не пов'язане з виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому, не мав характеру фіктивного та удаваного правочину. Волевиявлення сторін було вільним і відповідало реальній домовленості та дійсним намірам.(т.1 а.с.209) Зміст правочину був повідомлений нотаріусом, усі правовстановлюючі документи нотаріусом були перевірені при його укладенні. Пункт 5 договору чітко підтверджує відсутність характеру фіктивності чи удаваності, відповідність інтересам сторін та реальній їх волі.

На виконання ст.44 закону «Про нотаріат», до моменту підписання вказаного договору дарування нотаріус установила дійсність намірів сторін укласти саме договір дарування квартири, а не договір довічного утримання, роз'яснено вимоги законодавства щодо змісту та правових наслідків договору, встановлено відсутність у сторін заперечень щодо умов договору.

Таким чином, колегія суддів вважає безпідставними мотиви позову про те, що позивач помилялася щодо природи правочину, прав та обов'язків його сторін.

Суд критично ставиться до показів допитаних свідків, що обдарований покійний брат ОСОБА_9 надавав допомогу позивачці та така її потребувала і спірний договір укладений під впливом помилки, оскільки вказані доводи в ході розгляду справи не доведені безспірними, належними та допустимими доказами і спростовуються матеріалами справи.

Встановлено, що позивач не перебувала на утриманні обдарованого покійного брата ОСОБА_9, як до, так і після укладення оспорюваного правочину, оскільки вона отримує пенсію.

На час укладення договору дарування позивач не потребувала догляду, що підтверджується поданими нею ж виписками з історії хвороби, де Підгаєцькою ЦРЛ Тлумацького району зазначено у виписках за березень, квітень-травень 2017р., за 27.10.2017р. по 10.11.2017р., листопад 2017році, а договір укладений у 2004р.

На момент укладення договору позивач була пенсійного віку у віці 61 рік, однак доказів того, що на час укладання договору в 2004 році стан її здоров'я погіршився й вона стала потребувати сторонньої допомоги або в її житті сталася подія, обставини якої змусили укласти договір, матеріали справи не містять.

Тому з врахування вище наведеного колегія суддів приходить до висновку про відсутність у справі належних і допустимих доказів на підтвердження існування при укладенні оспорюваного договору дарування помилки, а саме, неправильного сприйняття позивачкою ОСОБА_6 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.

Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами;2) висновками експертів;3) показаннями свідків. Згідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Перевіривши в сукупності встановлені судом першої інстанції обставин у справі, а також висновки й мотиви суду щодо обґрунтованості та доведеності підстав позову, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд дійшов до помилкових висновків, що укладений між сторонами у справі договір дарування мав ознаки договору довічного утримання й цей договір є недійсним відповідно до стст.203, 229, 717 ЦК.

Отже посилання та вимоги апеляційної скарги є обґрунтованими й переконливими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до вимог ч. 1 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної інстанції та однією із підстав для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки суд першої інстанці при вирішенні цього спору порушиd норми процесуального права щодо обов'язку належним чином оцінити зібрані у справі докази та встановити обставини у справі, а також неправильно застосували стст.203, 229, 717 ЦК до спірних правовідносин, судове рішення у справі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові через недоведеність позивачем обставин, передбачених указаними нормами матеріального права, необхідних для визнання недійсним правочину та застосування наслідків його недійсності.

Відповідно до ст.. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1656 грн. 00 коп.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 15 березня 2018 року - скасувати та постановити нове судове рішення яким в задоволенні позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_6 в користь ОСОБА_5 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1656 грн. 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді