Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 350/851/15

провадження № 61-25106св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі:

головуючого - Висоцької В. С. (суддя - доповідач),

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

третя особа - Служба у справах дітей Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2017 рокуу складі колегії суддів: Василишин Л. В., Горейко М. Д., Мелінишин Г. П.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до

ОСОБА_2, публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), третя особа - Служба у справах дітей Рожнятівської районної державної адміністрації Івано-Франківської області, у якому просила поновити строк позовної давності звернення до суду та визнати недійсним договір іпотеки від 18 серпня

2006 року, укладений між її чоловіком ОСОБА_2 та

ПАТ КБ «ПриватБанк».

Позовна заява мотивована тим, що з 07 жовтня 1995 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 Від шлюбу у них народилося двоє дітей ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. З 2000 року позивач із сім'єю проживають у спільно побудованому житловому будинку АДРЕСА_1.

18 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та її чоловіком ОСОБА_2 був укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 150 000 грн, який зобов'язався повернути в строк

до 15 серпня 2011 року з відповідними нарахуваннями.

Виконання умов кредитного договору забезпечено договором іпотеки, укладеним 18 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2, згідно якого предметом іпотеки є житловий будинок АДРЕСА_1 загальною площею 306, 60 кв. м, та земельна ділянка площею 1 425 кв. м, на якій розташований вказаний житловий будинок. Нотаріальне посвідчення цього договору відбулось

19 серпня 2006 року.

На підставі рішення суду, позивач, її чоловік ОСОБА_2 та їх діти ОСОБА_3, ОСОБА_4 виселені з житлового будинку АДРЕСА_1, зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Позивач указує, що при укладенні договору іпотеки ОСОБА_2 приховав факт реєстрації та проживання в житловому будинку, який є предметом іпотеки, їх неповнолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Такий договір іпотеки укладено без дозволу органу опіки та піклування, чим істотно порушено законні права та інтереси неповнолітньої, що потягло позбавлення її права на житло.

Оскільки вказаний житловий будинок являється єдиним місцем проживання сім'ї позивача, іншого житла немає, передача нерухомості в іпотеку відбулася без попередньої згоди органу опіки та піклування, позивач вважає, що договір іпотеки підлягає визнанню недійсним з моменту укладення, як такий, що порушує майнові права її малолітньої на той час дочки.

Крім того, позивач указує, що вона має психічне захворювання тому, даючи свою згоду на укладення її чоловіком ОСОБА_2 оспорюваного договору іпотеки, вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, що є підставами для визнання вказаного договору недійсним.

Обґрунтовуючи пропуск строку звернення до суду, ОСОБА_1 вказує, що пропустила строк звернення до суду з поважних причин, оскільки наявне в неї захворювання позбавляло її можливості вчасно звернутися з даним позовом до суду. На даний час стан її здоров'я значно покращився, що надає їй право на звернення з даним позовом до суду і є підставою на поновлення строку для звернення до суду.

Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області

від 22 червня 2017 року у складі судді Калиній Г. В. позов задоволено.

Визнано недійсним договір іпотеки від 18 серпня 2006 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк», який посвідчений 19 серпня

2006 року нотаріусом Рожнятівського нотаріального округу

Ковальчуком Т.П.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент укладення договору іпотеки у будинку фактично проживали неповнолітні діти, іпотекодавець - батько дітей не отримав попереднього дозволу органів опіки та піклування на вчинення такого правочину, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Місцевий суд дійшов висновку про пропуск позивачем строку позовної давності з поважних причин, виходячи з її хронічного психічного захворювання.

Суд першої інстанції також указав, що на момент підписання позивачем заяви про згоду на укладення договору іпотеки, остання не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджено висновком судово-психіатричної експертизи від 01 березня 2017 року.

Рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня

2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що суд першої інстанції правильно визначився щодо наявності підстави для визнання договору недійсним, оскільки волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним в силу хвороби, яка істотно впливала на її здатність розуміти значення своїх дій саме на 18 серпня 2006 року.

Разом із тим, відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд дійшов висновку, що матеріали справи та встановлені судом фактичні обставини справи не вказують на наявність у позивача у період з 18 серпня 2006 року по час подання позову - 03 червня 2015 року обставин, які можна визнати поважними для поновлення пропущеного строку.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд неправильно тлумачить зміст правової позиції Верховного Суду України, викладений у постанові від 03 лютого 2016 року у справі №6-75цс15 щодо загального правила щодо початку перебігу позовної давності. Заявник також указує на помилковість висновку апеляційного суду про те, що хронічне психічне захворювання, на яке позивач хворіє протягом 30 років не є поважною причиною для поновлення пропущеного строку позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі, справу витребувано з суду першої інстанції.

ПАТ КБ «ПриватБанк» подало заперечення на касаційну скаргу, яке мотивовано тим, що доводи касаційної скарги є безпідставними та необгрнутованими, оскільки перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховному Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

Суд установив, що з 07 жовтня 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі.

18 серпня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_2 був укладений договір іпотеки, який нотаріусом посвідчено 19 серпня 2006 року, предметом якого є житловий будинок загальною площею 306, 60 кв. м та земельна ділянка, площею 0,1425 га, які знаходяться по АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 не заперечувала проти передачі в іпотеку її чоловіком

ОСОБА_2 наведеного вище майна, про що свідчить її нотаріально посвідчена заяви від 19 серпня 2006 року.

Рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області

від 25 вересня 2014 року, яке набрало законної сили 20 жовтня 2014 року, виселено ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з житлового будинку АДРЕСА_1 зі зняттям з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

ОСОБА_1, аргументуючи позов, указувала на недотримання вимог законодавства щодо отримання дозволу органу опіки і піклування на укладення договору іпотеки та відсутність її волевиявлення при наданні нотаріальної згоди на укладення правочину, оскільки страждає на хронічне психічне захворювання.

Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін.

Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів наявних у справі.

Згідно висновку повторної судово-психіатричної експертизи від 01 березня 2017 року ОСОБА_1 на час укладення та підписання нею договору іпотеки від 18 серпня 2006 року страждала психічним. Це захворювання істотно впливало на здатність підекспертної ОСОБА_1 усвідомлювати свої дії та керувати ними на час укладення та підписання нею договору іпотеки від 18 серпня 2006 року, укладений між її чоловіком ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про наявність підстави для визнання оспореного договору недійсним, оскільки волевиявлення ОСОБА_1 не було вільним в силу хвороби, яка істотно впливала на її здатність розуміти значення своїх дій станом саме на

18 серпня 2006 року.

Проте суд апеляційної інстанції не врахував, що наведений вище висновок не є категоричним та не підтверджує той факт, що момент вчинення оспореного правочину ОСОБА_1 перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Апеляційний суд також посилався на те, що вказаний позов

ОСОБА_1 подала поза межами строку позовної давності, що відповідно до вимог частини четвертої статті 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову.

Проаналізувавши висновок повторної судово-психіатричної експертизи від 01 березня 2017 року та наявну в матеріалах справи особисту картку ОСОБА_1, апеляційний суд установив, що з 2006 року по 2015 рік

ОСОБА_1 хворіла. За цей період вона лікувалася амбулаторно, без самостійних скарг на погіршення стану, приймала ліки, стаціонарно лікувалася тільки у 2010 та 2013 роках. При цьому, у висновках відсутні дані про погіршення стану здоров'я періодично чи постійно з негативною тенденцією. У 2008 році ОСОБА_1 пройшла курси медсестер, у 2009 році їй була присвоєна перша кваліфікаційна категорія «Сестринська справа», а у 2014 - вища кваліфікаційна категорія. Сестринська справа.

Апеляційний суд дійшов висновку, що наведені вище факти не вказують на наявність у позивача за період з 18 серпня 2006 року по 18 серпня

2009 року, та і по час подання позову - 03 червня 2015 року обставин, які можна визнати поважними для поновлення пропущеного строку. Інших доказів в цій частині сторона позивача не представила.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього (пункт 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня

2009 року № 14).

Таким чином, підставами для відмови в позові у зв'язку з пропуском позовної давності є наступні факти: доведеність порушення цивільного права або інтересу, за захистом якого особа звернулася до суду, закінчення перебігу встановленого законодавством строку звернення до суду, відсутність поважних причин його пропуску, заява сторони у справі про застосування позовної давності.

Отже, позовна давність застосовується до обґрунтованого позову.

За правилами частини третьої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

При цьому відмовити в позові через пропуск ОСОБА_1 без поважних причин строку звернення до суду можливо лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, апеляційний суд не навів доводів щодо обґрунтованості позову, у порушення статтей 303, 315 ЦПК України, у редакції, чинній на момент розгляду справи апеляційним судом, не перевірив правильності ухвалення судом першої інстанції рішення.

Отже, відмова у позові з підстав пропуску строку позовної давності є, по-перше, передчасною, а, по-друге, свідчить про те, що позов є обґрунтованим, хоча таких висновків апеляційний суд не зробив.

У силу положень статті 400 ЦПК України касаційний суд позбавлений можливості вирішувати питання щодо встановлення обставин та оцінки доказів, які не були встановлені та досліджені судом, а відтак, не має можливості вирішити спір по суті.

Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, тому справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 жовтня

2017 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В.Пророк

В. М. Сімоненко

І.М.Фаловська