П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 2604/3181/2012

провадження № 61-19426 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Висоцької В. С., ЛеськоА. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_6,

відповідачі: відділ державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська ОленаВолодимирівна, ОСОБА_8,

треті особи: комунальне підприємство «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна», ОСОБА_9, ОСОБА_10,

розглянув у порядку спрощеного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_11, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року у складі судді Яровенко Н. О. та рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року у складі суддів: Немировської О. В., Чобіток А. О., Соколової В. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2012 року ОСОБА_6 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила визнати недійсними прилюдні торги, проведені філією № 10 ПП «Нива-В.Ш.» 30 вересня 2011 року, оформлені протоколом № 1011128/2, визнати недійсним акт державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Мироненко Н.М. про реалізацію вказаної

квартири від 19 жовтня 2011 року, та скасувати свідоцтво про придбання майна з прилюдних торгів від 2 грудня 2011 року, видане приватним нотаріусом КМНО Верповською О. В., зареєстроване за № 9177.

Позов мотивовано тим, що їй та її сину - ОСОБА_13 на праві власності належала в рівних частинах квартира АДРЕСА_1 Ця квартира була передана в іпотеку ЗАТ «ОТП Банк» та на підставі виконавчого напису № 1140, вчиненого 22 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М. А., не неї було звернуто стягнення. 30 вересня 2011 року квартиру було реалізовано на прилюдних торгах, переможцем яких став ОСОБА_8 Позивач вважає, що її права як власника та іпотекодавця були порушені, оскільки вона не отримувала вимог від банку, не знала про вчинення виконавчого напису; акт опису та арешту майна від 03 серпня 2010 року був складений за її відсутності; ціну продажу з нею погоджено не було, а також про відкриття виконавчого провадження та про проведення прилюдних торгів їй не було відомо, що позбавило її можливості брати участь у торгах.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 як боржник в процедурі виконавчого провадження не є стороною договору купівлі-продажу квартири з прилюдних торгів і не може вимагати визнання його недійсним із застосуванням механізму передбаченого статтями 215 і 216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), а тому застосування наслідків недійсності правочину не поширюється на права позивача, захист якого можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Крім того, суд не застосував позовну давність, про застосування якої було подану заяву відповідачем, зазначивши про те, що позовна давність не спливла, оскільки зміну предмету позову не можна вважати новим зверненням до суду.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову з інших підстав, виходив з того, що у справах про оскарження результатів прилюдних торгів, підлягає застосуванню спеціальна позовна давність, яка встановлена в статті 48 Закону України «Про іпотеку», а саме три місяці з дня проведення торгів, а тому позивач звернулась до суду з пропуском строку позовної давності.

У поданій 31 травня 2017 року касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_11 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 липня 2017 року відкрито касаційне провадження в цій цивільній справі.

20 квітня 2018 року справу разом з матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду та призначено суддею - доповідачем Фаловську І. М.

Ухвалою Верховного Суду від 20 вересня 2018 року заяву судді Фаловської І. М. про самовідвід задоволено. Справу передано для проведення повторного автоматизованого розподілу.

Повторним автоматизованим розподілом призначено в цій справі суддею - доповідачем Сімоненко В. М.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувані рішення прийняті судами з порушенням процесуального та матеріального права. Щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права заявниця зазначає, що судді Апеляційного суду м. Києва Немировська О. В. та Чобіток А. О. вже брали участь у перегляді справи щодо спірної квартири в іншій справі, а тому, на думку заявниці, повинні була заявити самовідвід, чого ними зроблено не було та свідчить про їх упередженість відносно позивача. Порушенням норм матеріального права позивач вважає те, що ОСОБА_6 не була обізнана про проведення прилюдних торгів, строк позовної давності у спорах про визнання правочину недійсним установлений у три роки, а тому, на її думку, висновки суду щодо спливу строку позовної давності через три місяці та відповідно, пропуск такого строку позивачем, є хибними. Крім того, заявниця посилається на неправильне застосування судом першої інстанції положень законодавства, які набрали чинності після проведення торгів.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про часткове задоволення касаційної скарги.

Під час розгляду справи суди установили, що 22 червня 2009 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Апатенко М.А. вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1, що належить в рівних частках на праві власності ОСОБА_6 та ОСОБА_15, з метою задоволення вимог ЗАТ «ОТП Банк» щодо погашення заборгованості в розмірі 591053,16 грн за кредитним договором, укладеним між банком та ОСОБА_6

13 серпня 2009 року постановою державного виконавця відкрито виконавче провадження щодо примусового виконання цього виконавчого напису.

Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві (далі - державний виконавець) від 17 серпня 2009 року накладено арешт на майно боржника та заборонено здійснювати відчуження цього майна.

4 лютого 2010 року державним виконавцем складено акт опису й арешту майна.

Постановою про призначення експерта для участі у виконавчому провадженні від 22 лютого 2010 року призначено оцінювача Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська експертна група» ОСОБА_16 експертом у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого напису № 1140.

Згідно з висновком ОСОБА_16 складено висновок з незалежної оцінки майна ринкова вартість квартири визначена станом на 02 березня 2011 року в розмірі 570 204 грн. (т.1 а.с.119).

16 березня 2011 року державний виконавець повідомив ОСОБА_6 та ЗАТ «ОТП Банк» про проведення експертної оцінки арештованого майна.

23 червня 2011 року ОСОБА_6 було повідомлено про те, що прилюдні торги призначені на 11 липня 2011 року.

Оскільки торги, призначені на 11 липня 2011 року не відбулися, 25 серпня 2011 року державним виконавцем складено акт переоцінки майна, відповідно до якого майно, що підлягає реалізації було уцінено на 20%, про що було повідомлено ОСОБА_6

15 вересня 2011 року ОСОБА_6 було повідомлено про те, що прилюдні торги з реалізації квартири призначені на 30 вересня 2011 року.

30 вересня 2011 року ПП «Нива-В.Ш.» проведено прилюдні торги з реалізації квартири АДРЕСА_1, переможцем яких став ОСОБА_8, про що складено протокол № 1011128/2 про проведення прилюдних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, яке належить ОСОБА_6

19 жовтня 2011 року державним виконавцем складено акт про реалізацію предмета іпотеки, а 11 листопада 2011 року постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувачу, оскільки звернуто стягнення на іпотечне майно.

22 грудня 2011 року ОСОБА_8 отримав свідоцтво, видане приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Вереповською О. П., про те, що ОСОБА_8 придбав квартиру АДРЕСА_1 за ціною 456 163,20 грн.

Відповідно до частини першої статті 41 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час проведення прилюдних торгів, реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням вимог цього Закону.

Згідно із частиною п'ятою статті 45 цього Закону за результатами проведення прилюдних торгів і продажу предмета іпотеки складається протокол, який підписується уповноваженим представником організатора прилюдних торгів та покупцем предмета іпотеки.

Отже, продаж предмета іпотеки оформлюється протоколом, який є письмовим доказом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки.

Статтею 48 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя, іпотекодавця, боржника та будь-якого учасника прилюдних торгів оскаржити результати цих торгів.

З аналізу наведених норм права можна зробити висновок, що відповідно до статті 48 Закону України «Про іпотеку» оскарження результатів торгів означає можливість для учасника таких торгів, у тому числі боржника, який незгодний з їх результатами, звернутися до суду з позовом у строк, визначений цією статтею, та у спосіб, який не суперечить чинному законодавству та, на думку позивача, захищає його порушені права.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

У законі для окремих видів вимог може встановлюватися спеціальна позовна давність.

У справі, яка переглядається, з прилюдних торгів реалізовано майно, що є предметом іпотеки.

До вимог про оскарження результатів прилюдних торгів з реалізації іпотечного майна застосовується спеціальна позовна давність, яка установлена в Законі України «Про іпотеку», який є спеціальним для врегулювання спірних відносин по відношенню до Цивільного кодексу України.

Отже, у справах про оскарження результатів проведених прилюдних торгів, з реалізації нерухомого майна, що перебуває в іпотеці, у тому числі шляхом визнання таких торгів недійсними, підлягає застосуванню спеціальна позовна давність, передбачена статтею 48 Закону України «Про іпотеку», строк якої становить три місяці.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 5 квітня 2017 року у справі №760/3994/14-ц та у постанові Верховного Суду у справі № 752/3289/15-ц від 25 квітня 2018 року.

Під час розгляду цієї справи суди установили, що прилюдні торги з реалізації спірного нерухомого майна були проведені 30 вересня 2011 року, проте позивач звернулася з позовом до суду 3 лютого 2012 року, тобто з пропуском строку позовної давності, передбаченого спеціальною нормою статті 48 Закону України «Про іпотеку».

Таким чином, у справі, яка переглядається, суд апеляційної інстанції правильно застосував до спірних правовідносин положення статті 48 Закону України «Про іпотеку» та дійшов правильного висновку про наявність підстав для відмови в задоволенні позову через пропуск позовної давності.

При цьому колегія суддів погоджується з тим, що для відліку строку позовної давності важлива дата звернення з позовом і при цьому неважливо, в який спосіб за захистом свого порушеного права звернувся позивач, оскільки заявлений позивачем позов про визнання прилюдних торгів такими, що не відбулися є одним із способів незгоди з результатами прилюдних торгів та їх оскарження.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач не була обізнана про проведення прилюдних торгів не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки спростовуються встановленими судами обставинами та зводяться лише до переоцінки доказів.

Аргументи щодо порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, які полягають в тому, що судді Апеляційного суду м. Києва Немировська О. В. та Чобіток А. О. повинні були заявити собі самовідвід є також неприйнятними, оскільки взяття участі у перегляді іншої справи щодо спірної квартири не є підставою для відводу в розумінні статті 20 ЦПК України, яка була чинною на момент перегляду цієї справи в суді апеляційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент і це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Серявін та інші проти України» і «Трофимчук проти України»).

Поряд із цим, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Оскільки рішенням суду апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції скасовано, викладені в касаційній скарзі мотиви щодо порушення норм матеріального права судом першої інстанції не є доводами, які мають значення для скасування рішення суду апеляційної інстанції та не вимагають на них детальної відповіді.

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційної інстанції без змін.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України в редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану представником ОСОБА_11, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 11 травня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В.М. Сімоненко

С. П. Штелик