Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 369/4534/18-ц

провадження № 61-43091св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,

треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда Ірина Вікторівна, відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року у складі судді Пінкевич Н. С. та постанову апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Сержанюка А. С., Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» (далі - ПАТ «Укрсоцбанк»), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда І. В., відділ державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області (далі - ВДВС Києво-Святошинського РУЮ), у якому просив визнати виконавчий напис від 23 березня 2015 року № 339, вчинений приватний нотаріусом, таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що сума боргу, в рахунок якої звернуто стягнення на предмет іпотеки, не була безспірною.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року, залишеною без змін постановою апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року, закрито провадження у даній справі.

Суди зробили висновок про те, що позивач уже звертався до суду з позовом до того самого відповідача з такими ж вимогами з тих самих підстав, який розглянутий по суті.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_4, у якій він, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Вказує, що 30 травня 2018 року відповідач подав до суду клопотання про залишення позову без розгляду, у відповідь на яку він 04 червня 2018 року подав письмові пояснення, зазначивши про невідповідність нарахування відсотків відповідно до пункту 4.5 кредитного договору. Вважав, що такі пояснення були ще однією підставою його позову, яку суди не врахували.

Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилися висновки Великої Палати Верховного Суду щодо застосування положень статей 625, 1050 Цивільного кодексу України (зокрема, про те, що нарахування відсотків припиняється з закінченням строку кредитного договору, а не повного погашення бору), викладені в постанові від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, про наявність яких йому стало відомо тільки 23 червня 2018 року (з моменту її оприлюднення) та на які він посилався в апеляційній скарзі.

Також, на його переконання, позови у даній справі та в справі № 369/3942/16, на яку суди посилалися, закриваючи провадження у справі, не є тотожними.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що у квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом (справа № 369/3942/16-ц) до ПАТ «Укрсоцбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда І. В., ВДВС Києво-Святошинського РУЮ, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Вимоги обґрунтовував тим, що 14 лютого 2008 року між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», був укладений кредитний договір № 028/25-64, відповідно до умов якого він отримав кредит у розмірі 66 500 доларів США зі сплатою 12 % річних строком на 240 місяців.

Повернення кредиту було забезпечено укладеним між сторонами договором іпотеки від 14 лютого 2008 року № 028/15-68 (предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1).

23 березня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Паракуда І. В. вчинила виконавчий напис № 339, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - вищезазначену квартиру, за рахунок коштів, отриманих від реалізації цього майна, задовольнити вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» у сумі 1 421 413 грн 22 коп., із яких: 1 237 555 грн 65 коп. - заборгованість за кредитом, 166 983 грн 94 коп. - заборгованість за відсотками, пеня - 13 343 грн 28 коп., інфляційні втрати за кредитом - 1 664 грн 35 коп., інфляційні втрати за відсотками - 1 866 грн.

ОСОБА_4 посилався на те, що виконавчий напис нотаріуса не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки банк не надав належних доказів на підтвердження безспірності сум. Він не отримував від іпотекодержателя вимоги про усунення порушення зобов'язання.

Крім того, зазначав, що відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуто нерухоме житлове майно, яке є предметом іпотеки.

Ураховуючи викладені обставини, просив позов задовольнити.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 10 листопада 2016 року, у задоволенні вказаного позову ОСОБА_4 відмовлено.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подав до суду даний позов, посилаючись на відсутність документів, що підтверджують безспірність вимог за кредитним договором.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, застосувавши положення статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), виходив із того, що позивач уже звертався до суду з тотожним позовом, за наслідками якого було ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія погоджується з висновками судів попередніх інстанцій.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 22 квітня 2015 року у справі № 6-79цс15.

Ураховуючи те, що сторони, підстави і предмет позовів у даній справі та в справі № 369/3942/16-ц є однаковими, суди попередніх інстанцій обґрунтовано закрили провадження у справі.

Доводи касаційної скарги про те, що подаючи 04 червня 2018 року письмові пояснення на клопотання ПАТ «Укрсоцбанк» про залишення позовної заяви без розгляду, позивач змінив підстави позову, колегія відхиляє, оскільки такі пояснення подані після постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції від 31 травня 2018 року.

Інші аргументи касаційної скарги були предметом перевірки апеляційного суду, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та їхніх висновків не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки оскаржувані судові рішення є законними та обґрунтованими, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року та постанову апеляційного суду Київської області від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат