Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 329/150/16-ц

провадження № 61-16325св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області

від 17 травня 2016 року у складі судді Покопцевої Д. О. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 липня 2016 року у складі колегії суддів: Маловічко С. В., Савченко О. В., Кочеткової І. В.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 01 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений договір № ZP1RRC04580080, згідно з умовами якого відповідач отримала кредит у сумі 4 774,00 грн, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення - до 01 червня 2010 року включно. Відповідач заборгованість за кредитним договором не погашає, у зв'язку з чим станом на 18 січня 2016 року має заборгованість, яка складається з: 5 920,31 грн - заборгованості за процентами за користування кредитом; 2 237,13 грн - заборгованості за комісією; 32 152,35 грн - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 500,00 грн - штраф (фіксована частина); 2 015,49 грн - штраф (процентна складова), яку представник позивача просив стягнути з відповідача разом із понесеними судовими витратами.

Рішенням Чернігівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що банк пропустив трирічний строк позовної давності для звернення до суду з цим позовом. При цьому, судом не взятий до уваги зміст пункту 5.5 Умов надання споживчого кредиту про збільшення строку позовної давності до 5 років, оскільки між сторонами не укладений договір у письмовій формі, як це передбачено статтею 259 ЦК України, а домовленість про збільшення строку позовної давності шляхом приєднання до запропонованих банком Умов надання споживчого кредиту суперечить зазначеній нормі.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 14 липня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 липня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що правовідносини сторін за договором банківських послуг від 01 червня 2007 року є дійсними, оскільки за його умовами та положеннями цивільного законодавства погашення процентів та комісії повинно здійснюватися щомісячно до дня повернення кредиту, тому суди попередніх інстанцій мали дійти висновку про необхідність стягнення процентів, комісії та неустойки за останні 5 років до звернення банку до суду з цим позовом.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 жовтня 2016 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану касаційну скаргу до Верховного Суду.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 01 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № ZP1RRC04580080, згідно з умовами якого остання отримала кредит у сумі 4 774,00 грн зі сплатою 12 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном повернення до 01 червня 2010 року.

Указаний кредитний договір складається із заяви позичальника, Тарифів та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт).

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам передбачено, що термін позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, винагороди, неустойки - пені, штрафів за цим договором встановлюється сторонами тривалістю 5 років.

У зв'язку з невиконанням умов кредитного договору позичальником щодо сплати кредиту та всіх його складових протягом дії договору та після настання строку повернення кредиту, у відповідача утворилась заборгованість станом на 18 січня 2016 року у сумі 42 825,28 грн, яка складається із: 5 920,31 грн - заборгованості за процентам за користування кредитом; 2 237,13 грн - заборгованості за комісією;

32 152,35 грн - пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором;

500,00 грн - штраф (фіксована частина); 2 015,49 грн - штраф (процентна складова).

Відповідно до Умов надання споживчого кредиту фізичним особам (пункти 3.2.2, 3.2.3, 3.2.9) позичальник зобов'язаний здійснювати погашення кредиту у порядку та строки відповідно до заяви, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до заяви та пунктів 4.1, 4.2 цих Умов та Тарифів. Повністю повернути кредит до дати, зазначеної у заяві. При непогашені кредиту в строки, зазначені у заяві, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості за простроченою сумою кредиту нарахування відсотків здійснюється відповідно до пункту 4.2 Умов із дати виникнення простроченої заборгованості.

Пунктом 5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) встановлено термін позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів - 5 років.

Відповідно до статті 1054 ЦК Україниза кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті

1048 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 526 ЦК Українизобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Частиною першою статті 530 ЦК Українивстановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Із розрахунку заборгованості та виписки з рахунку, відкритого позичальнику для погашення заборгованості, вбачається, що останній платіж за кредитним договором ОСОБА_4 здійснила 09 листопада 2011 року, повністю погасивши тіло кредиту у сумі 45,00 грн та частково нараховані відсотки у сумі 139,01 грн. Станом на цей час у неї залишились непогашеними відсотки за користування кредитом у сумі 6 378,28 грн та комісія у сумі 2 237,13 грн, які з цього часу більше їй не нараховувались, проте продовжувала нараховуватись пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань зі сплати відсотків.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність відноситься до строків захисту цивільних прав; при цьому поняття «позовна» має на увазі форму захисту - шляхом пред'явлення позову, необхідною умовою реалізації якої є виникнення права на позов, що розглядається у двох аспектах - процесуальному (право на пред'явлення позивачем позову і розгляд його судом) і матеріальному (право на задоволення позову, на отримання судового захисту). Питання про об'єкт дії позовної давності виникає через відмінності в розумінні категорії «право на позов у матеріальному сенсі» (право на захист) у контексті її співвідношення із суб'єктивним матеріальним цивільним правом як одним з елементів змісту цивільних правовідносин. Набуття права на захист, для здійснення якого встановлена позовна давність, завжди пов'язане з порушенням суб'єктивного матеріального цивільного права. Суб'єктивне матеріальне цивільне право і право на позов відносяться до різних видів матеріального права: перше - регулятивне, друге - охоронне. Змістом права на позов є правомочність, що включає одну або декілька передбачених законом можливостей для припинення порушення, відновлення права або захисту права іншими способами, які можуть реалізовуватись тільки за допомогою звернення до суду.

Ураховуючи, що метою встановлення у законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, слід дійти висновку, що об'єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб'єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене.

Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

У правовідносинах, в яких використовуються платіжні картки як спосіб надання/отримання кредитних коштів, якщо умовами договору визначено щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту у повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки.

Відповідно до статті 253 ЦК Україниперебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За змістом статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що банку стало відомо про порушення свого прав 10 листопада 2011 року та трирічний строк позовної давності сплив - 10 листопада 2014 року, а з позовом до суду банк звернувся тільки 12 лютого 2016 року, тобто поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову внаслідок пропуску строку позовної давності про застосування якої заявлено відповідачем. При цьому суд зазначив, що здійснене автоматичне списання банком із рахунку позичальника 08 жовтня 2015 року коштів на погашення відсотків, не перериває строку позовної давності, оскільки воно вчинене після його спливу, тобто після 10 листопада 2014 року.

Доводи касаційної скарги про те, що правовідносини сторін за договором банківських послуг від 01 червня 2007 року є дійсними, оскільки за його умовами та положеннями цивільного законодавства погашення процентів та комісії повинно здійснюватися щомісячно до дня повернення кредиту, тому суди попередніх інстанцій мали дійти висновку про необхідність стягнення процентів, комісії та неустойки за останні 5 років до звернення банку до суду з цим позовом, не заслуговують на увагу, оскільки відповідач не був ознайомлений з умовами кредитного договору, якими передбачено строк позовної давності тривалістю 5 років. Крім того, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судами правильно застосовані.

Таким чином, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського районного суду Запорізької області від 17 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 14 липня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик