__________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/3707/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.11.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.,

при секретарі Кирикової О.О.,

за участю:

представника відповідача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

Приватного підприємства «ДАФ»

до ОСОБА_1,

третя особа Одеська міська рада,

про визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію

та зобовязання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Приватне підприємство «ДАФ» 27.12.2017 року звернулось до Приморського районного суду міста Одеси з позовом до ОСОБА_1, третя особа Одеська міська рада, про визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію та зобовязання вчинити певні дії, в якій позивач просить суд:

- визнати незаконною та скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на садовий будинок №17А по вул. Вєтрова в місті Одесі;

- зобовязати ОСОБА_1 за власний рахунок демонтувати самовільне будівництво за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова, 17А.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що Приватне підприємство «ДАФ», на підставі укладених з Одеською міською радою договорів оренди землі, орендує наступні земельні ділянки: земельну ділянку, площею 1,6032 га, кадастровий номер :47:001:0061; земельну ділянку, площею 0,0735 га, кадастровий номер :47:001:0062; земельну ділянку, площею 0,2733 га, кадастровий номер :47:001:0063, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 95. На вказаних земельних ділянках збудовані нежитлові приміщення, власниками яких є учасники Обслуговуючого кооперативу «Лазурний-2012».

Як стверджує позивач, приблизно з початку 2017 року на частині земельної ділянки, кадастровий номер :47:001:0063, якою користується ПП «ДАФ» та частині схилу над вул. Вєтрова, які є землями територіальної громади м. Одеса, без оформлення дозвільних документів та документів із землеустрою відбувається самочинне будівництво двох-трьох поверхових капітальних споруд з газобетону.

Технології, які використовуються при здійсненні самочинного будівництва призводять до значного тиску на фундаменти нежитлових будівель, що розташовані на орендованій ПП «ДАФ» земельній ділянці, що призводить до руйнування фундаменту, несучих стін будівель, корозії асфальтного покриття доріг, можливий зсув ґрунту та знищено всі зелені насадження, дерева та кущі, які знаходилися на території самовільно захопленої земельної ділянки.

Як стверджує позивач, відповідно до Публічної кадастрової карти України земельна ділянка на якій проводиться самочинне будівництво не відведена у встановленому законом порядку та відсутня взагалі, як обєкт нерухомого майна.

Ділянка на якій проводиться забудова є схил над вул. Вєтрова між орендованою підприємством земельною ділянкою, площею 0,2733 га, кадастровий номер :47:001:0063 та асфальтовим покриттям дороги - вул. Вєтрова.

На сайті ДАБК у розділі реєстр дозвільних документів відсутня інформація про будь-які дозвільні документи на забудову землі на схилі над вул. Вєтрова.

Відповідно до листів Управляння ДАБК ОМР №01-5/272-ОГ від 28.11.2017 року та № 01-10/542-ЗГ від 27.11.2017 року повідомляється, що на вказане будівництво відсутні будь-які дозвільні документи.

В ході перевірки ДАБК ОМР встановлено, що ОСОБА_1, здійснюються будівельні роботи з будівництва садового будинку з прибудованим гаражем по вул. Вєтрова 17А, без отримання права на їх виконання чим порушено п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та п.13 Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, який затверджений Постановою КМУ № 466 від 13.04.2011 р.

Також позивач зазначив, що Управлінням ДАБК ОМР помилково визначено адресу місцезнаходження обєкту самочинного будівництва, адже самочинне будівництво знаходиться вище на схилі над вул. Вєтрова, а не на території садового товариства «Маяк- 3».

У звязку з чим, позивач просить суд зобовязати ОСОБА_1 за власний рахунок демонтувати самовільне будівництво за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова, 17А.

Крім того, позивач зазначив, що відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, він дізнався, що державним реєстратором Єремієвської сільської ради Роздільнянського району Одеської обл. ОСОБА_3 було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на садовий будинок, загальною площею 247,6 кв.м., що розташований за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова, 17А, на підставі технічного паспорту ТОВ «Технік проект» від 07.07.2017 року та сертифікату відповідності державним будівельним нормам стандартам та правилам серії ОД 002809 від 02.12.2009 року, видавник Інспекція ДАБК в Одеській області, за реєстраційним номером обєкту нерухомого майна 101.

Позивач стверджує, що зазначена реєстрація права власності здійснена з допущенням норм діючого законодавства, адже на момент проведення державної реєстрації, як і на сьогодні означений обєкт самочинного будівництва є недобудовою та не введений в експлуатацію у встановленому законом порядку, однак вже зареєстрований, як садовий будинок, загальною площею 247,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова, 17А.

03 серпня 2017 року та 04 серпня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 були посвідчені договори дарування, відповідно до яких ОСОБА_1 став власником вказаного будинку.

У звязку з чим, представник позивача просить суд визнати незаконним та скасувати запис про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на садовий будинок №17А по вул. Вєтрова в місті Одесі.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Чернявській Л.М.

Ухвалою Приморського районного суду міста Одеси від 28 грудня 2017 року цивільну справу за позовом Приватного підприємства «ДАФ» до ОСОБА_1, третя особа Одеська міська рада, про визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію та зобовязання вчинити певні дії надіслано за підсудністю до Київського районного суду міста Одеси.

31 січня 2018 року вказана справа надійшла до Київського районного суду міста Одеси.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 01 лютого 2018 року вказану позовну заяву залишено без руху, надано позивачеві строк терміном в десять днів з дня отримання вказаної копії ухвали суду для усунення недоліків подано заяви, а саме для надання документа на підтвердження доплати судового збору за подання до суду позовної заяви, що містить дві вимоги немайнового характеру, в сумі 1600 гривень 00 копійок.

13 березня 2018 року на адресу суду надійшла заява від представника позивача ПП «ДАФ» на виконання вказаної ухвали суду, до якої представником надано квитанцію на підтвердження доплати судового збору в сумі 1600 гривень 00 копійок.

Судом встановлено, що позивачем усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до ухвали Київського районного суду міста Одеси від 01 лютого 2018 року.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 16 березня 2018 року прийнято до розгляду вказану позовну заяву, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання.

22 жовтня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 20 листопада 2018 року представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, на підставі чого просив суд відмовити у задоволенні позову.

Представник позивача ПП «ДАФ» та третьої особи Одеської міської ради в судове засідання повторно не зявились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення судових повісток наявними в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомили.

Відповідно до ч.1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з ч.5 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його незявлення не перешкоджає вирішенню спору.

Судом також враховується, що статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов'язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа ОСОБА_5 проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов'язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов'язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно з нормами статті 17 Конвенції жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію, Україна взяла на себе зобов'язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

У своєму рішенні у справі «Пономарьов проти України» суд вказав, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

Таким чином, неявки представника позивача, без надання жодних доказів поважності неприбуття у судові засідання, свідчить про зловживання представником позивача наданими йому процесуальними правами та порушення строків розгляду справи.

Враховуючи вищевикладене, з урахуванням думки та згоди представника відповідача по справі, судом в судовому засіданні було ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, оскільки його незявлення не перешкоджає вирішенню спору, за наявними в ній матеріалами, з метою дотримання строків розгляду справи.

Заслухавши пояснення представника відповідача по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню з наступних підстав.

Судом, з наданих до суду доказів, встановлено, що Приватне підприємство «ДАФ» орендує у Одеської міської ради земельні ділянки, загальною площею 19500 кв.м., для реконструкції дитячого оздоровчого табору «Лазурний» під пансіонат сімейного відпочинку та подальшої його експлуатації, в тому числі: земельну ділянку, площею 1,6032 га, кадастровий номер :47:001:0061; земельну ділянку, площею 0,0735 га, кадастровий номер :47:001:0062; земельну ділянку, площею 0,2733 га, кадастровий номер :47:001:0063, які розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 95, на підставі договору оренди землі від 23 серпня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_6, зареєстрованого в реєстрі за №3240.

Згідно з наданого до суду витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №92280475 від 19.07.2017 року вбачається, що 12 липня 2017 року державним реєстратором Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на садовий будинок №17-А, загальною площею 247,6 кв.м., по вулиці Вєтрова в місті Одесі, право власності на яке за останнім виникло на підставі технічного паспорту №б/н від 07.07.2017 року виданого ТОВ «Технік проект», сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам, серія та номер ОД 002809, виданого 02.12.2009 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області.

В подальшому, ОСОБА_2 подарував ? частку вказаного садового будинку №17-А, загальною площею 247,6 кв.м., по вулиці Вєтрова в місті Одесі ОСОБА_1, на підставі договору дарування від 03 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №495, на підставі якого за ОСОБА_1 було зареєстровано 03.08.2017 року право власності на частку зазначеного нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №93636078 від 03 серпня 2017 року.

04 серпня 2017 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 іншу ? частку вказаного садового будинку №17-А, загальною площею 247,6 кв.м., по вулиці Вєтрова в місті Одесі ОСОБА_1, на підставі договору дарування від 04 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №536, на підставі якого за ОСОБА_1 було зареєстровано 04.08.2017 року право власності на частку зазначеного нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №93729220 від 04 серпня 2017 року.

Листами Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 27 листопада 2017 року за вих. №01-10/542-3Г та від 28 листопада 2017 року за вих. №01-5/272-ОГ на звернення голови кооперативу «Лазурний» стосовно дотримання вимог містобудівного законодавства за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова, повідомлено, що відповідно до Єдиного реєстру документів, що дають право на виконання підготовчих та будівельних робіт, які засвідчують прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, відомостей про повернення на доопрацювання, відмову у видачі, скасування та анулювання зазначених документів, відсутня інформація щодо виконання будівельних робіт та готовності обєкта до експлуатації за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова.

У листі зазначено, що в ході позапланової перевірки за адресою: м. Одеса, садове товариство «Маяк-3», вул. Вєтрова, 17А, встановлено, що ОСОБА_1 здійснюються будівельні роботи з будівництва садового будинку з прибудованим гаражем без отримання права на їх виконання, чим порушено п.1 ч.1 ст.34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», п.13 Постанови Кабінету Міністрів України №466. Також повідомлено, що за результатами зазначеної перевірки працівниками Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради складено відповідний акт перевірки та протокол про адміністративне правопорушення.

Посилаючись на вказані документи, на підставі яких судом встановлені зазначені обставини, позивач стверджує, що відповідачем незаконно здійснюються будівельні роботи, порушують його права як користувача земельної ділянки, яка розташована поруч, у звязку з чим він був вимушений звернутись до суду з цим позовом та з посилкою на ст. 376 ЦК України просить суд зобовязати ОСОБА_1 за власний рахунок демонтувати самовільне будівництво за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова, 17А.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Водночас, згідно п.п. 22-29 рішення ЄСПЛ у справі від 28.03.2006 року «Мельник проти України» право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Так, відповідно до вимог ст. 376 ЦК України, статті 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають органи державної влади, органи місцевого самоврядування і інспекції державного архітектурно-будівельного контролю.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України, об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов:

- земельна ділянка не відведена для цієї мети;

- немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект;

- під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Одночасно за положеннями частини сьомої статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво.

Знесення самочинного об'єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови.

Зазначена позиція також викладена у Постанові Першої судової палати Касаційного цивільного Верховного Суду від 18 квітня 2018 року по справі №757/9131/15-ц, провадження № 61-7498св18.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач в розумінні вимог ст. 376 ЦК України не вправі звертатись із даним позову та є неналежним позивачем по справі.

Крім того, судом враховується, що позивачем під час розгляду справи не надано до суду жодних доказів, що з боку відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування здійснені дії щодо звернення до суду з такими вимогами відносно відповідача ОСОБА_1, як і не було зазначено таких обставин третьою особою в цій справі, якою є Одеська міська рада.

Судом також враховується, що пунктом 5 Постанови № 6 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого обєкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування.

У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення.

Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

В порушення вимог вищевказаної ст. 81 ЦПК України позивачем ПП «ДАФ» не надано суду належних доказів на підтвердження своїх посилань про істотне порушення його прав, як суміжного землекористувача будівництвом, що здійснюється відповідачем ОСОБА_1, з урахуванням того, що ПП «ДАФ» не є власником суміжних земельних ділянок, власником яких є територіальна громада міста Одеси в особі Одеської міської ради, з боку якої немає жодних вимог до ОСОБА_1

Відповідно до п.п. 8, 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким. Резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання.

Відповідно до ч 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

З огляду на викладене, суд критично оцінює надані позивачем в якості доказів самовільного будівництва та порушення його права, як суміжного землекористувача, лише листи Управління державного архітектурно-будівельного контролю Одеської міської ради від 27 листопада 2017 року за вих. №01-10/542-3Г та від 28 листопада 2017 року за вих. №01-5/272-ОГ, з урахуванням наступного.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦК України, об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з наведених умов:

- земельна ділянка не відведена для цієї мети;

- немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект;

- під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил.

Як встановлено судом, з наданих до суду відповідачем доказів, 13 грудня 2017 року Управлінням ДАБК Одеської міської ради за зверненням ОСОБА_1 зареєстровано за №ОД 60 повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо обєктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), які проводяться за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова, 17-А.

24 січня 2018 року Управлінням ДАБК Одеської міської ради за зверненням ОСОБА_1 зареєстровано за №ОД 43 декларацію про готовність до експлуатації обєкта, що за класом наслідків (відповідальності) належать до обєктів з незначними наслідками (СС1), з якою вбачається, що була проведена реконструкція садового будинку з господарськими будівлями та спорудами без зміни геометричних розмірів фундаментів у плані за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова, 17-А.

Вказані декларації є чинними, не ос порені та не скасовані. Доказів на підтвердження протилежного до суду не надано.

Отже на підставі викладеного, до суду не надано належних доказів, що ОСОБА_1 незаконно здійснювались будівельні роботи з реконструкції, належного йому на праві власності садового будинку №17-А по вулиці Вєтрова в місті Одесі, з порушенням будівельних норм і правил на земельній ділянці не відведеній для цієї мети, а від так, відсутні підстави вважати вказаний обєкт самочинним будівництвом.

Щодо доводів позивача про те, що технології, які використовуються при здійсненні самочинного будівництва призводять до значного тиску на фундаменти нежитлових будівель, що розташовані на орендованій ПП «ДАФ» земельній ділянці, що призводить до руйнування фундаменту, несучих стін будівель, корозії асфальтного покриття доріг, можливий зсув ґрунту та знищено всі зелені насадження, дерева та кущі, які знаходилися на території самовільно захопленої земельної ділянки, є безпідставними, оскільки позивачем не надано до суду жодного доказу і документи, який би підтверджував викладені обставини.

За таких обставин, суд не вбачає правових підстав для захисту права власності ПП «ДАФ», оскільки позивачем не доведено яким чином порушені його права і інтереси та взагалі не доведено здійснення відповідачем ОСОБА_1 самовільного будівництва, а відтак позовні вимоги в частині зобовязання вчинити певні дії є необґрунтованими, безпідставними та не підлягаючими до задоволення.

Щодо вимоги про визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на садовий будинок №17А по вул. Вєтрова в місті Одесі, суд зазначає наступне.

Так судом встановлено, що 12 липня 2017 року державним реєстратором Єреміївської сільської ради Роздільнянського району Одеської області було зареєстровано за ОСОБА_2 право власності на садовий будинок №17-А, загальною площею 247,6 кв.м., по вулиці Вєтрова в місті Одесі, право власності на яке за останнім виникло на підставі технічного паспорту №б/н від 07.07.2017 року виданого ТОВ «Технік проект», сертифікату відповідності державним будівельним нормам, стандартам та правилам, серія та номер ОД 002809, виданого 02.12.2009 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №92280475 від 19.07.2017 року.

В подальшому, ОСОБА_2 подарував ? частку вказаного садового будинку №17-А, загальною площею 247,6 кв.м., по вулиці Вєтрова в місті Одесі ОСОБА_1, на підставі договору дарування від 03 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №495, на підставі якого за ОСОБА_1 було зареєстровано 03.08.2017 року право власності на частку зазначеного нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №93636078 від 03 серпня 2017 року.

04 серпня 2017 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 іншу ? частку вказаного садового будинку №17-А, загальною площею 247,6 кв.м., по вулиці Вєтрова в місті Одесі ОСОБА_1, на підставі договору дарування від 04 серпня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрованого в реєстрі за №536, на підставі якого за ОСОБА_1 було зареєстровано 04.08.2017 року право власності на частку зазначеного нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №93729220 від 04 серпня 2017 року.

Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, розміщене на території України, та обтяжень таких прав, врегульовані Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до абзацу першого ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 5 вказаного Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення.

Порядок реєстрації речових прав на нерухоме майно визначений розділом 4-м зазначеного Закону.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі, зокрема документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою.

Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а"пункту 2 частини шостої статті 37цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Так позивачем не надано до суду доказів, що документи, а саме договори дарування від 03.08.2017 року та від 04.08.2017 року, за реєстровими №495, 536, на підставі яких за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на садовий будинок №17А по вул. Вєтрова в місті Одесі та внесені про це відповідні записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на цей визнані судом недійсними або скасовані, у звязку з чим, суд вважає, що відсутні підстави для скасування записів про державну реєстрацію права власності на вказаний обєкт нерухомості за відповідачем по справі.

Крім того, суд зазначає, що позивач, як на підставу для скасування вказаних записів посилався на те, що він вважає, що державна реєстрація права власності на вказаний обєкт нерухомості за ОСОБА_2 не може була бути проведена на підставі технічного паспорту ТОВ «Технік проект» від 07.07.2017 року та сертифікату відповідності державним будівельним нормам стандартам та правилам серії ОД 002809 від 02.12.2009 року, видавник Інспекція ДАБК в Одеській області, за реєстраційним номером обєкту нерухомого майна 101, як не належні документи для виникнення права власності, однак суд вважає в цій частині посилання безпідставними, оскільки позивачем у даному випадку жодним чином не заявлені вимоги саме до ОСОБА_2 та до державного реєстратора Єремієвської сільської ради Роздільнянського району Одеської обл. ОСОБА_3, як субєкта, яким здійснювалась державна реєстрація права власності, а також вимоги щодо скасування самого рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яке стало підставою для внесення запису про право власності.

Крім того, суд звертає увагу, що позивач посилаючись на порушення порядку проведеної державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на спірне нерухоме майно, як на підставу для скасування запису про державну реєстрацію права власності за наступним власником спірного нерухомого майна ОСОБА_1, взагалі не заявляються вимоги щодо подальшого скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2

Також суд вважає безпідставними доводи позивача, що зазначена реєстрація права власності здійснена з допущенням норм діючого законодавства, адже на момент проведення державної реєстрації, як і на сьогодні означений обєкт самочинного будівництва є недобудовою та не введений в експлуатацію у встановленому законом порядку, однак вже зареєстрований, як садовий будинок, загальною площею 247,6 кв.м. за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова, 17А, оскільки як вже встановлювалось, ОСОБА_1 прийняв в дар на підставі договорів дарування від 03.08.2017 року та від 04.08.2017 року, за реєстровими №495, 536, садовий будинок №17А, загальною площею 247,6 кв.м., по вулиці Вєтрова в місті Одесі, саме на який за останнім і було проведено державну реєстрацію права власності, а в подальшому відповідачем по справі здійснювалась реконструкція зазначеного садового будинку, що вбачається з наданих до суду вищевказаних декларацій.

Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Диспозитивність цивільного судочинства визначена ст. 13 ЦПК України в якій зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини.

Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України.

Як вбачається з позовної заяви, позивач у даному спорі визначив спосіб захисту свого порушеного права шляхом скасування запису про державну реєстрацію права власності, однак позивачем не надано до суду будь-якого доказу на підтвердження його порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів з боку відповідача.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, позивачем не доведено його порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів з боку відповідача, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову в цій частині слід також відмовити.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору позивачеві у відповідності до ст. 141 ЦПК України не відшкодовуються.

При вищевикладених обставинах та керуючись ст.ст. 1, 2, 4, 10, 13, 76-81, 82, 89, 141, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Приватного підприємства «ДАФ» (місцезнаходження: 65038, м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 95/28) до ОСОБА_1 (місце проживання: 65000, м. Одеса, пров. Полуничний, 12), третя особа - Одеська міська рада (місцезнаходження: 65004, м. Одеса, пл. Думська, 1), про визнання незаконним та скасування запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на садовий будинок №17А по вул. Вєтрова в місті Одесі та про зобовязання ОСОБА_1 за власний рахунок демонтувати самовільне будівництво за адресою: м. Одеса, вул. Вєтрова, 17А відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено - 23 листопада 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.