Справа №461/1686/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 листопада 2018 року Галицький районний суд м. Львова в складі:

головуючого-судді - Городецької Л.М.,

при секретарі - Думичі Р.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові позовну заяву ОСОБА_1 (79008, м. Львів, вул. Вірменська, 30/2) до Головного управління Національної поліції України у Львівській області (79003, м. Львів, пл. Генерала Григоренка, 3), за участю третьої особи Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (79024, м. Львів, вул. Липинського, 53) про звільнення майна з - під арешту, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом Головного управління Національної поліції України у Львівській області, за участю третьої особи Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про звільнення майна з - під арешту.

В обґрунтування заявленого позову ОСОБА_1 покликається на те, що він являється власником ? та ? часток у квартирі 2 у буд № 30 на вул. Вірменській у м. Львові. У 2010 році слідчим відділом по розслідуванню злочинів, скоєних проти життя, здоровя, статевої свободи та статевої недоторканості особи СУ ГУ МВС України у Львівській області проводилось досудове розслідування у кримінальній справі № 141-2924 про обвинувачення позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України. 16 липня 2010 року з метою забезпечення цивільного позову було прийнято постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно позивача. Вказана постанова було скерована на виконання в ОКП ЛОР «БТІ та ЕО». В грудня 2017 року ОСОБА_1 звернувся до нотаріуса з питанням укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири, проте останній повідомив що на квартиру АДРЕСА_1 накладено арешт.

Представник позивача подала заяву про слухання справи у її відсутності та про підтримання позовних вимог в повному обсязі.

Представник ГУ НП у Львівській області та представник третьої особи ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» в судове засіданні не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, а тому суд вважає за можливе проводити розгляд справи у їх відсутності.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Враховуючи, що всі учасники процесу не зявились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав.

Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

З'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, перевіривши зібрані по справі матеріали, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами наступне.

У 2010 році слідчим відділом по розслідуванню злочинів, скоєних проти життя, здоровя, статевої свободи та статевої недоторканості особи СУ ГУ МВС України у Львівській області проводилось досудове розслідування у кримінальній справі № 141-2924 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Постановою старшого слідчого в ОВС відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя, здоровя, статевої свободи та статевої недоторканості особи СУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_2 від 16 липня 2010 року накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно обвинуваченого ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованого у ІНФОРМАЦІЯ_2 де б таке не знаходилось і в чому б не виражалось. (6)

За підписом старшого слідчого Мокрицького А.В. вказана постанова була скерована 27.07.2010 року за вих.:№2/141-2924 начальнику ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» ОСОБА_3 , для виконання. (а.с.7)

Листом №2/141-2924 від 27.07.2010 року за підписом директора ОСОБА_4 повідомлено старшого слідчого що постанова від 16.07.2010 року прийнята ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» до виконання. (а.с.9)

Відповідно вироку Галицького районного суду м. Львова від 05.11.2015 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України та призначено покарання 7 років позбавлення волі. (а.с.18-19)

Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

У відповідності до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за наявності кримінального провадження власник чи інший володілець майна може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права власності у загальному порядку. Після підтвердження цього права зазначена особа, як і титульний власник майна, у тому числі й особа, яка не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов'язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому статтями174, 539 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), до суду, що наклав арешт чи ухвалив вирок. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Відповідно до ст. 126 КПК України 1960 року, накладення арешту на майно скасовується постановою слідчого, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.

Проте Верховний Суд України постановою від 15 травня 2013 року по справі № 6-26цс13 зазначив, що вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. У порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна.

Аналогічна правова позиція висловлена і в п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» № 6 від 27 серпня 1976 року (в редакції від 30 червня 1978 року №5), де зазначено, що за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що грунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Заяви боржників про неправильність включення майна в опис розглядаються в порядку, передбаченому ст.409 КПК, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі або в порядку, передбаченому ст. 373 ЦПК, якщо опис проводився судовим виконавцем.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 23.05.2018 у справі №569/4374/16-ц також висловила правову позицію з цього приводу та зазначила, що спори про право цивільне, пов'язане з належністю майна, на яке накладено арешт, розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду.

Оцінивши в сукупності всі зібрані по справі докази, враховуючи те, що на даний час відсутні законні підстави для існування такого роду обтяження на майно позивача, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а відтак зняттю арешту з квартири АДРЕСА_2, належної ОСОБА_1, який накладений на підставі постанови від 16.07.2010 року, винесеної старшим слідчим в ОВС відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя, здоровя, статевої свободи та статевої недоторканості особи СУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_2

У даній справі заходи забезпечення позову чи доказів не вживались, провадження не зупинялось, підстав для допущення до негайного виконання судового рішення немає.

Окрім того, суд вважає за необхідне сплачений судовий збір залишити за позивачем відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки питання щодо розподілу судових витрат позивачем не ставилося.

На підставі наведеного, керуючись ст. 4, п. 2 ч. 2 ст. 19, ст. 41 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 12, 13, 76, 81, 89, 141, 247, 264, 265, 268, 280, ЦПК України, ст.ст. 3, 15,16, 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 4, 2, 175 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

позов ОСОБА_1 - задоволити.

Зняти арешт з квартири АДРЕСА_2, належної ОСОБА_1, який накладений на підставі постанови від 16.07.2010 року, винесеної старшим слідчим в ОВС відділу розслідування злочинів, скоєних проти життя, здоровя, статевої свободи та статевої недоторканості особи СУ ГУ МВС України у Львівській області ОСОБА_2

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду 30-ти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлений 20.11.2018

Суддя Л.М.Городецька