Справа № 500/5456/17
Провадження № 2/500/1116/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області у складі:

головуючий суддя Швець В.М.,

при секретарі Кузьменко О.М.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Ізмаїл цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та відшкодування моральної та матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу № 6049/17/000960 від 31 січня 2018 року транспортного засобу укладений ОСОБА_3 (далі: спірний договір) щодо автомобілю ВАЗ 2108, реєстраційний номер НОМЕР_1, 1989 року випуску (далі: спірний автомобіль) недійсним, відшкодування матеріальної шкоди витрат на лікування в сумі 7331грн. 64коп. та моральної шкоди в сумі 10000грн. В своїй позовній заяві позивач посилалася на те, що відповідно до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 1 березня 2012 року між нею та відповідачем було поділено майно та визнано право власності на спірний автомобіль по 1/2 частині за кожним. Але відповідач без її дозволу і відома уклав спірний договір купівлі-продажу спірного автомобілю нібито за 20000грн. ОСОБА_4. Сама позивач не бажала продавати спірний автомобіль, бажала їм користуватися, тому просить визнати спірний договір недійсним. Також через нервовий стрес від продажу спірного автомобілю погіршився стан здоровя позивачки, вона витратила на лікування 7331грн. 64коп., які просить стягнути з відповідача, а через душевні страждання просить стягнути моральну шкоду в сумі 10000грн. (а.с.1-3) В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що продало спірний автомобіль товариство з обмеженою відповідальністю «СІГНАЛ-АВТО», проданий спірний автомобіль був з відому позивача, половину коштів в сумі 10000грн. він перерахував їй, користуватися автомобілем позивач не мала можливості, більш того з часу поділу автомобілю з 2012 року по 2017 рік вона не користувалася автомобілем, на час продажу спірного автомобілю арешт з нього був знятий, тому не було перешкод для його реалізації. Тому вважає, що ніякого стресу позивачу не завдав, вона є інвалідом 2-ї групи з 2003 року, тому регулярно проходила лікування і це ніяким чіном не повязано з продажем спірного автомобілю, моральної шкоди ніякої позивачу не завдав.

У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши учасників справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню.

Судом встановлено, що відповідно до рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 1 березня 2012 року між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_3 було поділено майно та визнано право власності на спірний автомобіль по 1/2 частині за кожним (а.с.5-10). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 7 грудня 2016 року був скасований арешт спірного автомобілю (а.с.41-42). В ухвалі, зокрема, вказано, що ОСОБА_1 своє право спільної часткової власності на спірний автомобіль не зареєструвала протягом 4 років та 6 місяців (а.с.41 зворотна сторона). 31 січня 2017 року між товариством з обмеженою відповідальністю «СІГНАЛ-АВТО» та ОСОБА_4 був укладений спірний договір (а.с.11). Відповідач 15 березня 2017 року перерахував позивачу 10000грн. від продажу спірного автомобілю (а.с.48).

Положеннями ст.4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Крім цього, відповідно до ст.ст.55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Юрисдикція судів поширюється на будь який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 цієї статті встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів.А згідно ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Положеннями ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. В свою чергу, ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Таким чином, виходячи з вищевикладених обставин спірний автомобіль перебував у спільній частковій власності позивача та відповідача. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Тобто, відповідач не мав права продавати спірний автомобіль без згоди співвласника позивача.

Згідно п.22 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№ 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК України). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК України. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК України звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним.

Враховуючи викладене, суд доходить висновку, що позивач мала звернутися з вимогами про витребування майна до добросовісного набувача ОСОБА_4, а не з позовом про визнання договору недійсним, тобто, позивач обрала неправильний спосіб захисту власних прав: звернулася до суду із позовом не до тої особи, крім того, не долучила до справи продавця спірного автомобілю товариство з обмеженою відповідальністю «СІГНАЛ-АВТО», покупця ОСОБА_4, не врахувала в своїх вимогах сплату їй 10000грн. компенсації її долі в спірному автомобілю (а.с.48). При цьому сама ж позивач раніше зверталася до суду із позовом до відповідача про стягнення з нього компенсації за спірний автомобіль виходячи з загальної вартості 19532грн. 27коп., просила стягнути компенсацію в сумі 9766грн. 14коп. (а.с.39-40).

За таких обставин суд доходить висновку, що вимоги ОСОБА_1 про визнання спірного договору недійсним не обґрунтовані, не базуються на нормах закону, а тому задоволенню не підлягають.

Щодо вимог позивача ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди витрат на лікування, то суд враховує, що позивач є інвалідом 2-ї групи з 2003 року (а.с.22). Витрати на лікування, якими обґрунтовує свої вимоги, вона проводила в червні серпні 2017 року (а.с.15-18), тоді як про продаж спірного автомобіля дізналася ще у березні 2017 року, коли отримала кошт від відповідача. Крім того, згідно до медичної картки позивача вона звернулась для лікування 19 червня 2017 року, запис лікаря: «планове відновне лікування» (а.с.19 зворотна сторона). Тому суд не вбачає причинного звязку між фактом продажу спірного автомобіля та погіршенням стану здоровя позивача, а тому відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди, передбачені ст.ст.22,1166 ЦК України.

За тих же обставин суд не вбачає підстав для відшкодування моральної шкоди, бо її наявність не вмотивована позивачем, не базується на нормах ст.ст.27,1167 ЦК України.

За таких обставин суд доходить висновку, що всі вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані, не базуються на нормах закону, а тому задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.16,22,23,356,358,387,388,1166,1167 ст.ст.4,11-13,76-81,258,259,263-265,268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та відшкодування моральної та матеріальної шкоди відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення суду складено та підписано 23 листопада 2018 року.

Суддя: ОСОБА_5