КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

провадження № 22-ц/824/131/2018 Суддя-доповідач Олійник В.І.

ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року у складі судді Таран Н.Г. у справі за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним правочином, визнання поруки припиненою, зобовязання зарахувати надмірно сплачені відсотки в рахунок погашення тіла кредиту,-

в с т а н о в и в :

У жовтні 2016 року позивачі звернулись до суду із зазначеним позовом, в якому просили припинити зобовязання по договору поруки №104363 від 27.03.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк», припинити зобовязання по договору поруки №104369 від 27.03.2007 року, укладений між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк»; зобовязати відповідача зарахувати суму 329,59 доларів США, надмірно сплачених подвійних відсотків в рахунок сплати по тілу кредиту та відсотках за користування кредитом; визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №00 від 27.03.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ«УкрСиббанк».

Свої вимоги обґрунтовували тим, що 27.03.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений Договір про надання споживчого кредиту №, згідно з яким позивачу були надані кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 28920 доларів США , що на день укладення Кредитного договору еквівалентно сумі 146045 грн. строком до 27.03.2014 року зі сплатою відсотків в розмірі 12%.

Сторони домовились про зміну розміру ануїтетного платежу за договором, про зміну відсотків з 12% на 12,5%, а також про нарахування процентів у подвійному розмірі у випадку несвоєчасної сплати кредиту з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань позивача за Кредитним договором. Того ж дня з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань позивача за Кредитним договором між відповідачем та ОСОБА_3, ОСОБА_6 було укладено Договори поруки №104363 від 27.03.2007 року та №104363 від 27.03.2007 року.

На час звернення з позовом позивачем було сплачено 35827,49 доларів США і сплата по кредиту була зупинена від 01.01.2015 року у звязку з різким підвищенням курсу долара та неможливістю сплачувати кредит в умовах фінансової і політичної кризи в Україні, на які позивачі не могли вплинути. 10.10.2015 року ПАТ «УкрСиббанк» подав позов про стягнення заборгованості солідарно з усіх позивачів, але ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 29.09.2016 року вказаний позов було залишено без розгляду. Згідно з п.1.5 Кредитного договору кредитні кошти (долари США) були надані позивачу шляхом зарахування на поточний рахунок НОМЕР_1, код банку 351005, для подальшого використання за цільовим призначенням, тобто 28920 доларів США мали бути зарахованими на вищевказаний рахунок, так як цей рахунок валютний. Проте, згідно умов Кредитного Договору з цього ж рахунку мала бути проведена оплата за автомобіль на рахунок ТОВ «НІКО-УКРАЇНА» по договору №0703-14016 від 14.03.2007 року в сумі 146046,00 грн., і це означає, що цей рахунок гривневий. Зарахувати на поточний рахунок долари США та з цього ж рахунку перерахувати гривню на автосалон було неможливо. Конвертація валюти в гривню не здійснювалася, а тому позивач і не підписував жодних касових документів та не отримував ніяких грошей. До того ж, порядок конвертації не передбачений у кредитному договорі.

Таким чином, позивачі має усі підстави вважати, що відповідач використовуючи необізнаність фактично ввів позивача в оману, що цей правочин був вчинений відповідачем для приховання іншого правочину, а саме «надання кредиту у сумі 146045 грн., який насправді і був вчинений, і є удаваним правочином в пасивній формі, коли відповідачем навмисно замовчувалися дійсні факти, а саме, не надавалася повна документація, приховувалася інформація та приховувалися істотні умови правочину.

Позивач не мав достатнього досвіду в укладанні подібних договорів, він не повинен був знати про обовязковість наявності у однієї зі сторін такого правочину індивідуальної ліцензії Нацбанку України на використання іноземної валюти як засобу платежу.

Відповідач в свою чергу будучи юридичною особою, яка має тільки на підставі ліцензії Нацбанку України здійснювати Банківську діяльність, та володіючи достатньою інформацією про умови здійснення цієї діяльності, зокрема про необхідність індивідуальної ліцензії для використання іноземної валюти як засобу платежу, не повідомив про це належним чином позивача та поручителів за Кредитним договором і ця обставина має суттєве значення, адже позивач, враховуючи вимоги чинного законодавства, не може виконувати свої зобовязання за кредитним договором використовуючи долари США на території України як засіб платежу.

Крім того, розрахунками заборгованості підтверджується те, що позивачем в позові по стягненню заборгованості, за несвоєчасну сплату кредиту від 31.07.2007 року зараховано відсотки у розмірі подвійної ставки (24-25%), але у кредитному договорі немає пунктів по їх нарахуванню до підписання Додатка №2 «04» липня 2012 року». Тобто відповідач умисно, користуючись своїм положенням, без попередньої згоди позивача, на власний розсуд, в односторонньому порядку змінив істотні умови Кредитного договору, а саме підвищив у два рази розмір процентної ставки по простроченим платежам, тим самим спрявши погіршенню фінансового стану позивача, а отже створював істотний дисбаланс договірних прав і обовязків на шкоду позивача, всупереч принципу добросовісності, визначеного в ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів». Замовчування факту покладення усіх валютних ризиків на позивача при укладенні Кредитного договору, замовчування необхідності, а на факті відсутності індивідуальної ліцензії НБУ на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, та підвищення в два рази процентної ставки є нечесною підприємницькою практикою відповідача, що заборонена Законом.

Крім того, у звязку з тим, що відповідач не попереджав позивача про зміну нарахування процентів позивач в свою чергу здійснював платежі за зобовязанням по кредиту, не знаючи, що ці суми йдуть в першу чергу на оплату таких подвійних відсотків, що не зазначені в договорі, а отже є незаконними. Так, для позивача залишається неузгодженою сума в розмірі 329,51 доларів США, яку відповідач нарахував та утримав у вигляді підвищених відсотків. Отже, незважаючи на платежі, здійснені позивачем, тіло кредиту на цю суму не зменшено, тобто відповідач таким чином сприяв штучному підвищенню боргу позивачів.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту №00 (з додатками) від 27.03.2007 року, укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк».

Визнано припиненою поруку ОСОБА_3 за договором поруки №104363 від 27.03.2007 року, укладеним між ОСОБА_3 та ПАТ «УкрСиббанк».

Визнано припиненою поруку ОСОБА_4 за договором поруки №104369 від 27.03.2007 року між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк».

Зобовязано ПАТ «УкрСиббанк» зарахувати суму 329,59 доларів США надмірно сплачених подвійних відсотків в рахунок сплати по тілу кредиту та відсоткам за користування кредитом.

Стягнуто з ПАТ «УкрСиббанк» на користь держави судові витрати по справі зі сплати судового збору в сумі 2204 грн. 80 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ «УкрСиббанк» з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким позовні вимоги залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не скористався своїм правом спростувати наданий позивачами розрахунок, а позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним правочином, визнання поруки припиненою, зобовязання зарахувати надмірно сплачені відсотки в рахунок погашення тіла кредиту є обґрунтованими.

Проте, рішення суду першої інстанції зазначеним вище вимогам закону не відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Встановлено, що 27.03.2007 року між ОСОБА_2 та ПАТ «УкрСиббанк», був укладений Договір про надання споживчого кредиту та заставу майна №, згідно з яким позивачу були надані кредитні кошти в іноземній валюті у сумі 28920 доларів США, що на день укладення Кредитного договору еквівалентно сумі 146 045 грн. строком до 27.03.2014 року зі сплатою відсотків в розмірі 12% (а.с.13-22).

27.03.2009 року між відповідачем та позивачем ОСОБА_2 було укладено Додаткову угоду №1, відповідно до умов якої змінено схему погашення кредиту на ануїтетну, встановлено ануїтетний платіж в розмірі 380 доларів США, зі строком сплати 25-го числа кожного місяця.

Сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору, зазначений при його укладенні, а саме №0, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме №1. Кінцевий термін повернення кредиту був змінений на 28 березня 2016 року (а.с.26,27).

04.07.2012 року укладено Додаткову угоду №2. Сторони домовились, що для ідентифікації Договору можуть застосовуватись як номер Договору, зазначений при його укладенні, а саме №0, так і реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме №2.

Сторони домовились про зміну розміру ануїтетного платежу за договором на 189,70 доларів США, про зміну відсотків з 12% на 12,5%, а також про нарахування процентів у подвійному розмірі у випадку несвоєчасної сплати кредиту (а.с.28).

Також 27.03.2017 року з метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобовязань позивача за Кредитним договором між відповідачем та позивачами ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір поруки №104363 від 27.03.2007 року та договір поруки №104363 від 27.03.2007 року (а.с.32, 36).

Відповідно до ст.ст.626,627 ЦК України Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно достатті 6 цього Кодексусторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України).

Заст.1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

АТ «УкрСиббанк» не погодилося з оскаржуваним рішенням і вважає його незаконним, необгрунтованим та таким, що винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, статтею 99 Конституції встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Згідно ч. 2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

За ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалентом. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу.

Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету.

Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового звязку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами «в» і «г» частини 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» передбачено, що індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави.

Виходячи з положень наведеної вище статті, обовязковість одержань індивідуальної ліцензії на проведення валютної операції зумовлено лише у випадках перевищення встановлених законодавством меж термінів і сум таких кредитів, та у випадках використання іноземної валюти як засобу платежу або як застави. Оскільки чинним законодавством України не встановлені будь-які обмеження щодо граничних розмірів сум та термінів повернення кредитів в іноземній валюті, тому здійснення операцій по отриманню чи наданню кредитів в іноземній валюті не потребує індивідуальної ліцензії Національного банку України.

Крім того, відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит - це будь-яке зобовязання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобовязання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобовязання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобовязання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Таким чином, банківський кредит взагалі і в іноземній валюті зокрема за своєю правовою природою не ототожнюється із договором купівлі - продажу, а іноземна валюта не є засобом платежу, а валютою виконання зобовязання.

За ч.1 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право на: приймання вкладів (депозитів) від юридичних і фізичних осіб, відкриття та ведення поточних рахунків клієнтів і банків-кореспондентів, у тому числі переказ грошових коштів з цих рахунків за допомогою платіжних інструментів та зарахування коштів на них; розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик.

Отже, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Відповідно до п.10.13 Кредитного договору № від 27.03.2017 року - підписанням даного договору позичальником є підтвердженням того, що всі умови даного Договору йому цілком зрозумілі і він вважав їх справедливими по відношенню до нього.

Крім того, перед підписанням даною договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Банком було дотримано вимоги ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації по кредиту позичальнику.

Згідно зі ст.627 Цивільного кодексу України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Належне виконання сторонами прийнятого на себе зобовязання, передбачено як умовами Кредитного договору, так і нормами чинного законодавства України.

Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто, отримуючи кредит озичальник зобовязується повернути суму кредиту, а також сплатити проценти в розмірі та на умовах, передбаченими Кредитним договором.

За ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначити їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості.

Згідно зі ст.55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України за угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Як вбачається зі ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ст.629 ЦК України договір є обовязковим до виконання сторонами.

Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини, що передбачено ч.2 ст.11 ЦК України.

Таким чином, позивач в повному обсязі володів необхідною інформацією щодо кредитних умов, форми забезпечення кредиту, типу відсоткової ставки, строку, варіантів повернення кредиту тощо і ним добровільно був підписаний кредитний договір.

Позивач також погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, сплати процентів та інших платежів в іноземній валюті.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції не мав підстав для задоволення позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до АТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним правочином, визнання поруки припиненою, зобов'язання зарахувати надмірно сплачені відсотки в рахунок погашення тіла кредиту.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, як ухвалене за неповного зясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, які зроблені з порушенням та неправильним застосуванням судом норм матеріального та процесуального права, що відповідно до вимог ст.376 ЦПК України є підставами для його скасування з прийняттям нової постанови.

Колегія суддів з врахуванням всіх обставин справи, наявних доказів в матеріалах справи вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову та стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (04070, місто Київ, вулиця Андріївська, 2/12, ) пропорційно 3 308 грн. судових витрат за подачу апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним правочином, визнання поруки припиненою, зобовязання зарахувати надмірно сплачені відсотки в рахунок погашення тіла кредиту відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» (04070, м. Київ, вул.Андріївська,2/12, ) пропорційно 3 308 грн. судових витрат за подачу апеляційної скарги.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: