Постанова

Іменем України

25 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2610/8837/2012

провадження № 61-9470св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_4,

суб'єкт оскарження - заступник начальника Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві Андросович Наталія Василівна,

заінтересовані особи: Відділ державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві, Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року у складі судді Юзькової О. Л. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у місті Києві (далі - ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві) Андросович Н. В., у якій просив визнати дії заступника начальника ВДВС Шевченківського РУЮ Андросович Н. В. щодо винесення постанови про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні незаконними та скасувати постанову про призначення суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 18 травня 2016 року.

Обґрунтовуючи скаргу, ОСОБА_4 посилався на те, що державним виконавцем ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві Андросович Н. В. було призначено суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання для визначення вартості належної йому 1/2 частини нежитлової будівлі загальною площею 6 308,4 кв.м, яка знаходиться по АДРЕСА_1 без виділення частки боржника в натурі. Такі дії порушують його права та інтереси. Призначаючи суб'єкта оціночної діяльності, державний виконавець не виділив його частку в натурі, в порушення положень Закону України «Про виконавче провадження» та Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02 квітня 2012 року № 512/5, не уклав з суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання договір на проведення оцінки майна. Враховуючи викладене, ОСОБА_4 просив визнати дії заступника начальника ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві Андросович Н. В. у виконавчому провадженні № 47757810 щодо винесення постанови про призначення суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання для участі у виконавчому провадженні від 18 травня 2016 року незаконними, а вказану постанову - скасувати.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року скаргу залишено без задоволення.

Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що дії державного виконавця щодо призначення Товариства з обмеженою відповідальністю «Ессет Експертайз» (далі - ТОВ «Ессет Експертайз») суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання у виконавчому провадженні відповідають вимогам чинного законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 18 листопада 2016 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ухвала місцевого суду є законною і обґрунтованою, тому не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

У листопаді 2016 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій неповно з'ясовано обставини справи. Суди не взяли до уваги те, що державний виконавець не вчинив дій щодо визначення частки майна боржника у спільному майні, що унеможливлює визначення вартості такого майна. Звернення стягнення на частку боржника у спільному майні можливо лише у разі виділення цієї частки із спільного майна в натурі. Тільки після визначення вартості виділеної в натурі частки боржника із спільного майна можлива її реалізація у виконавчому провадженні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 грудня 2016 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Шевченківського районного суду міста Києва.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

06 лютого 2018 року справу № 2610/8837/2012 Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надійшло відзивів на касаційну скаргу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 08 червня 2015 року постановою головного державного виконавця ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві Андросович Н. В. відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2610/8837/2012, виданого Шевченківським районним судом міста Києва 09 квітня 2015 року, про стягнення з ОСОБА_4 на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») 109 303,09 доларів США, що станом на 05 грудня 2011 року еквівалентно 873 320 грн 76 коп., та 2 823 грн судового збору.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у

цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частинами першою, другою статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку,

встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого

провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Судами встановлено, що постановою заступника начальника ВДВС Шевченківського РУЮ у місті Києві Андросович Н. В. від 18 травня 2016 року призначено ТОВ «Ессет Експертайз» суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання у виконавчому провадженні для визначення вартості 1/2 частини нежитлової будівлі (літера Б) загальною площею 6 308,4 кв.м по АДРЕСА_1.

Відповідно до статті 383 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Не погоджуючись з вищевказаною постановою, ОСОБА_4 звернувся до суду із скаргою, в якій зазначив, що рішення державного виконавця про призначення ТОВ «Ессет Експертайз» суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання у виконавчому провадженні є незаконним, а постанова такою, що підлягає скасуванню.

Частиною першою статті 58 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що визначення вартості майна боржника проводиться державним виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та

річкових суден державний виконавець залучає суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання, який провадить свою діяльність відповідно до Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні».

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин,для з'ясування та роз'яснення питань, що виникають під час здійснення виконавчого провадження і потребують спеціальних знань, державний виконавець з власної ініціативи або за заявою сторін призначає своєю постановою експерта або спеціаліста (у разі необхідності - кількох експертів або спеціалістів), а для оцінки майна - суб'єктів оціночної діяльності - суб'єктів господарювання.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» положення цього Закону поширюються на правовідносини, які виникають у процесі здійснення оцінки майна, майнових прав, що належать фізичним та юридичним особам України на території України та за її межами, а також фізичним та юридичним особам інших держав на території України та за її межами, якщо угода укладається відповідно до законодавства України, використання результатів оцінки та здійснення професійної оціночної діяльності в Україні.

Постановляючи ухвалу про залишення скарги ОСОБА_4 без задоволення, суд першої інстанції, з судовим рішенням якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії державного виконавця щодо призначення ТОВ «Ессет Експертайз» суб'єктом оціночної діяльності - суб'єктом господарювання у виконавчому провадженні відповідають вимогам чинного законодавства.

Суди повно і всебічно дослідили наявні у справі докази та дали їм належну правову оцінку, правильно встановили обставини справи, в результаті чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам процесуального права.

Доводи касаційної скарги про можливість оцінки нерухомого майна тільки після виділення його частки в натурі спростовані апеляційними судом, який обґрунтовано виходив з того, що відповідно до статті 379 ЦПК України 2004 року питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця. При цьому наведена правова норма не містить положень про необхідність вирішення вказаного питання після виділення частки майна в натурі. Тому не виділення в натурі частки майна не може бути підставою для відмови у призначенні суб'єкта оціночної діяльності для визначення вартості цієї частки.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки обставин справи та досліджених доказів, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з частиною третьою статті 401 та статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права та відсутні підстави для скасування судового рішення. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні. Тому колегія суддів дійшла висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 - ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 вересня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 15 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов