Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 161/5127/17-ц

провадження № 61-17635св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Вест Транс», Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2017 року у складі судді Подзірова А. О. та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Здрилюк О. І., Стрільчука В. А., Бовчалюк З. А.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Транс» (далі - ТОВ «Вест Транс»), Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» (далі - ПАТ «Брокбізнесбанк») про визнання недійсними аукціону та договорів про відступлення права вимоги.

Позовна заява мотивована тим, що 07 серпня 2007 року між та АТ «Брокбізнесбанк» укладений кредитний договір № 486/07, відповідно до умов якого їй надано кредит у розмірі 225 000,00 доларів США строком до 06 серпня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором того ж дня між нею і банком укладений іпотечний договір, який зареєстрований у реєстрі за № 3204.

Згідно із протоколом від 09 березня 2017 року № UA-EA-2017-02-21-000016-b право вимоги за кредитним та іпотечним договорами реалізовано шляхом проведення електронних торгів, переможцем на яких визнано ТОВ «Вест Транс», за результатами яких між відповідачами 22 березня 2017 року укладені договори про відступлення права вимоги.

Вважає, що спірні договори про відступлення права вимоги за своєю правовою природою фактично є договорами факторингу, які можуть укладатися лише між фінансовими установами, проте ТОВ «Вест Транс» не має статусу фінансової установи, яка може надавати фінансові послуги у формі факторингу, а тому це товариство неправомірно допущене до участі в електронних торгах.

Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_4 просила визнати недійсними договори про відступлення права вимоги за кредитним договором від 07 серпня

2007 року № 486/07 та іпотечним договором від 07 серпня 2007 року, а також аукціон із продажу права вимоги за цими договорами шляхом проведення електронних торгів, оформлених протоколом від 09 березня 2017 року № UA-EA-2017-02-21-000016-b.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що ТОВ «Вест Транс» правомірно допущене до участі в електронних торгах щодо продажу права вимоги за кредитним договором № 486/07 та іпотечним договором, укладеними 07 серпня 2007 року між ОСОБА_4 і

AT «Брокбізнесбанк». Крім того, ОСОБА_4 не доведено, що укладені між відповідачами договори про відступлення права вимоги суперечать нормам ЦК України, Положенню про виведення неплатоспроможного банку з ринку та інших норм законодавства.

Ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 19 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено. Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, який всебічно та повно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані сторонами докази та ухвалив законне і обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 вересня 2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами першої й апеляційної інстанцій норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що ТОВ «Вест Транс» не може бути належним кредитором за похідними зобов'язаннями за кредитним договором, оскільки не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, тому не може приймати участі у відкритих торгах щодо реалізації права вимоги за кредитним договором, зобов'язання за яким позичальник має виконувати в іноземній валюті. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, в цьому випадку ТОВ «Вест Транс», не є фінансовою установою у розумінні цивільного законодавства, а отже, не має права здійснювати факторингові операції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

У лютому 2018 року від ТОВ «Вест Транс» надійшов відзив на касаційну скаргу

ОСОБА_4, у яких заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки не спростовує висновків судів першої та апеляційної інстанцій, яким суд надав належну оцінку.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано вказану справу до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно із вимогами частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про те, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом встановлено, що 07 серпня 2007 року між АБ «Брокбізнесбанк», правонаступником якого є ПАТ «Брокбізнесбанк», та ОСОБА_4 укладений кредитний договір № 486/07, відповідно до умов якого позивачу наданий кредит у розмірі 225 000,00 доларів США строком до 06 серпня 2012 року.

На забезпечення виконання зобов'язань за цим кредитним договором 07 серпня

2007 року між банком та позичальником укладений нотаріально посвідчений іпотечний договір про надання в іпотеку належних позивачу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 158,8 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1; житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами загальною площею 86,3 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2; земельної ділянки для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд загальною площею 0,1025 га по АДРЕСА_1. Іпотечний договір зареєстрований у реєстрі за № 3204.

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України (далі - НБУ)

від 10 червня 2014 року № 339 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 11 червня 2014 року № 45 про початок здійснення процедури ліквідації ПАТ «Брокбізнесбанк» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк». Процедура ліквідації банку триває.

09 березня 2017 року проведені електронні торги, результати яких оформлені протоколом № UA-EA-2017-02-21-000016-b (номер лоту Qb2879). До активів лоту віднесене право вимоги за кредитним договором від 07 серпня

2007 року № 486/07, укладеним із ОСОБА_4 та договорами забезпечення. Переможцем торгів визначено ТОВ «Вест Транс».

За результатами електронних торгів 22 березня 2017 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» і ТОВ «Вест Транс», як новим кредитором, укладений договір про відступлення права вимоги № 148, відповідно до умов якого, банк відступає новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває права вимоги банку до позичальника та іпотекодавця, зазначених у додатку № 1 до цього договору (боржників), включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників або інших осіб, до яких перейшли обов'язки боржників, за кредитним договором та іпотечним договором, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно з реєстром у додатку № 1 до цього договору (основні договори). Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором (пункт 1).

За цим договором новий кредитор у день укладення договору, але в будь-якому випадку не раніше моменту отримання банком у повному обсязі коштів, відповідно до пункту 4 цього договору, набуває усі права кредитора за основними договорами та в розмірах вказаних у додатку № 1 до цього договору, включаючи, але не виключно право вимагати належного виконання боржниками зобов'язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, сплати штрафних санкцій та інших нарахованих доходів, передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов'язань, тощо. Права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів із рахунку/рахунків боржників, що надане банку відповідно до умов основних договорів (пункт 2).

Сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами, відповідно до цього договору новий кредитор сплачує банку грошові кошти у сумі

1 042 000,00 грн (ціна відступлення), з яких 20 285,45 грн - залишок гарантійного внеску, сплаченого до укладення договору та 1 021 714,55 грн - сплачені банку до моменту укладення цього договору на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став новий кредитор (пункт 4).

Банк не відповідає перед новим кредитором за невиконання або неналежне виконання боржниками своїх зобов'язань за основними договорами (пункт 6).

Крім того, 22 березня 2017 року між відповідачами укладений нотаріально посвідчений договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, в якому зазначено, що він укладається у зв'язку з укладення договору про відступлення права вимоги від 22 березня 2017 року № 148. За умовами договору первісний іпотекодержатель (банк) відступає новому іпотекодержателю (ТОВ «Вест Транс») права вимоги за іпотечним договором, укладеним між АТ «Брокбізнесбанк» та

ОСОБА_4 із усіма додатковими угодами та додатками до нього, а новий іпотекодержатель приймає це відступлення. Вказаний договір зареєстрований у реєстрі за № 272.

Також між відповідачами укладений договір від 22 березня 2017 року № 125 щодо нерозголошення банківської таємниці та конфіденційної інформації.

Відповідачами укладений та підписаний акт прийому-передачі до договору № 148 про відступлення прав вимоги від 22 березня 2017 року.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) може бути реалізоване у такий спосіб: на відкритих торгах (аукціоні); шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Продаж майна (активів) банку у спосіб, передбачений цією частиною, може проводитися в електронній формі (на електронних майданчиках) (частина шоста статті 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб»).

За статтею 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів і загальні вимоги щодо недійсності правочину передбачені статтею 215 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оспорюваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому, оспорюваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним.

Таким чином, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки, в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Згідно із частиною першою статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.

Статтею 514 ЦК Українивстановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Відповідно до статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні.

За таких обставин та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, правильним є висновок суду першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, що ТОВ «Вест Транс» мало право, як юридична особа, брати участь в електронних торгах із продажу права вимоги за кредитним договором № 486/07 та іпотечним договором, укладеними 07 серпня 2007 року між ОСОБА_4 і

AT «Брокбізнесбанк». При цьому укладенні спірні договори про відступлення права вимоги від 22 березня 2017 року відповідають вимогам статей 512, 513, 514 ЦК України та є договорами відступлення права вимоги, а не договором факторингу, а отже, відсутні підстави, передбачені статтями 203, 215 ЦК України, для визнання їх недійсними.

Доводи касаційної скарги про те, що ТОВ «Вест Транс» не може бути належним кредитором за похідними зобов'язаннями за кредитним договором, оскільки не має генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, тому не може приймати участі у відкритих торгах щодо реалізації права вимоги за кредитним договором, зобов'язання за яким позичальник має виконувати в іноземній валюті, не заслуговує на увагу, оскільки на передачу права вимоги за кредитною заборгованістю новий кредитор не зобов'язаний мати ліцензію на здійснення валютних операцій.

Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій та не дають підстав вважати, що судами порушено норми матеріального та процесуального права, зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК Українипід час розгляду справи в касаційному порядку не допускається.

Отже, розглядаючи зазначений позов, суди повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212, 303, 304 ЦПК України 2004 року, правильно встановили обставини справи, у результаті чого ухвалили законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 липня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 19 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик