Постанова

Іменем України

17 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 2-91/2005

провадження № 61-34856св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), ЛеськоА. О., Штелик С. П.,

учасники справи:

стягувач - ОСОБА_4,

заінтересована особа - відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області,

боржник - мале приватне підприємство «Алсу»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу малого приватного підприємства «Алсу» на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2017 року у складі судді Тихонової Н. С. та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Галущенка О. І., Лівінського І. В., Лисенка П. П.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду зі скаргою на дії відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області.

Скарга мотивована тим, що 30 березня 2017 року головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області виніс постанову про закінчення виконавчого провадження та повернення виконавчого листа на підставі поданої ОСОБА_4 10 березня 2017 року заяви про закінчення виконавчого провадження.

Проте, будь-яких заяв, як зазначала ОСОБА_4, до органів виконавчої служби вона не подавала. За фактом підроблення підпису на заяві про закінчення виконавчого провадження ОСОБА_4 звернулася з заявою про вчинення кримінального правопорушення.

Вважаючи зазначену постанову неправомірною, стягувач просила задовольнити скаргу, визнати дії державного виконавця неправомірними та скасувати постанову.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2017 року скаргу ОСОБА_4 на дії державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області задоволено частково.

Скасовано постанову державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 30 березня 2017 року про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 03 березня 2006 року № 2-91 у виконавчому провадженні № 4273174.

У задоволенні іншої частини заявлених вимог відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі заяви ОСОБА_4, яка заперечує факт написання нею відповідної заяви. У частині вимог про визнання дій державного виконавця неправомірними суд відмовив, оскільки при винесенні постанови він діяв в межах повноважень, наданих йому Законом України «Про виконавче провадження» та доказів причетності державного виконавця до написання заяви від імені ОСОБА_4 про закінчення виконавчого провадження або вчинення будь-яких неправомірних дій, пов'язаних з цим, суду не надано.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 06 листопада 2017 року ухвалу суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що доводи ОСОБА_4 про те, що вона не подавала державному виконавцю заяву про повернення виконавчого документа та закінчення виконавчого провадження не спростовані і частково підтверджується матеріалами кримінального провадження. Крім того, у заяві була вимога про закінчення виконавчого провадження, а тому у державного виконавця не було підстав для винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачу.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, мале приватне підприємство «Алсу» (далі - МПП «Алсу») просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення в частині задоволення скарги та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди відмовили у задоволення скарги в частині вимог про визнання дій державного виконавця неправомірними, однак скасували постанову про повернення виконавчого документа стягувачу; постанова не є самостійним предметом оскарження та не може бути скасована судом, оскільки законом передбачено право визнання рішення державного виконавця протиправним.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд встановив, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12 жовтня 2005 року задоволено позов ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до МПП «Алсу» про усунення перешкод у користуванні прибудинковою територією, заборону самочинного будівництва, знесення самочинно збудованої споруди. Заборонено МПП «Алсу» здійснювати самовільне будівництво прибудови до магазину в будинку № 2 на вул. Новозаводській в м. Миколаєві і зобов'язано його знести вказану прибудову. Стягнуто з МПП «Алсу»: на користь ОСОБА_6 матеріальну шкоду у розмірі 1 565,00 грн і 1 250,00 грн моральної шкоди; на користь ОСОБА_4 - 2 780,00 грн матеріальної шкоди та 1 450,00 грн моральної школи; на користь ОСОБА_5 - 1 450,00 грн моральної шкоди.

Ухвалою Апеляційного суду Миколаївської області від 09 лютого 2006 року та ухвалами Верховного Суду України від 21 квітня 2006 року та 07 березня 2008 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

На виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області перебувало виконавче провадження з виконання виконавчого листа від 03 березня 2006 року № 2-91 виданого у вищезазначеній справі.

30 березня 2017 року держаний виконавець відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області виніс постанову про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа від 03 березня 2006 року № 2-91 на підставі заяви стягувача - ОСОБА_4, яку було отримано поштою.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Пунктом першим частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа.

Підстави для закінчення виконавчого провадження передбачені у статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

На обґрунтування своїх вимог, ОСОБА_4 посилається на те, що відповідну заяву вона не подавала та про існування заяви їй стало відомо лише 12 квітня 2017 року. До того ж, подання відповідної заяви є нелогічним, оскільки понад 11 років вона зверталась до суду зі скаргами на неправомірні дії державних виконавців щодо невиконання судового рішення.

Також із справи вбачається, що ОСОБА_4 зверталася до правоохоронних органів із повідомленням про вчинення кримінального правопорушення, на підставі якого Інгульським відділом Головного управління Національної поліції в Миколаївській області вказані відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0002022 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, та розпочато досудове розслідування.

21 липня 2017 року слідчий Інгульського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області виніс постанову про закриття вказаного кримінального провадження у зв'язку з відсутністю складу злочину.

Суди першої та апеляційної інстанцій правильно встановили, що державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі заяви стягувача, яка заперечує факт написання нею відповідної заяви, а також те, що доказів причетності державного виконавця до написання заяви від імені ОСОБА_4 про закінчення виконавчого провадження або вчинення будь-яких неправомірних дій, пов'язаних з цим, суду не надано.

Крім того, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що із змісту заяви, на яку посилався державний виконавець як підставу вчинення відповідних процесуальних дій, не вбачається, що ОСОБА_4 заявляла вимогу про повернення виконавчого документа стягувачу, а тому у державного виконавця не було підстав для винесення постанови від 30 березня 2017 року відповідно до статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Суди першої та апеляційної інстанцій на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про те, що скарга підлягає задоволенню частково, а постанова - скасуванню.

Доводи касаційної скарги про те, що постанова не є самостійним предметом оскарження та не може бути скасована судом, оскільки законом передбачено право на визнання рішення державного виконавця протиправним, суперечить положенням Закону України «Про виконавче провадження» та частині другій статті 387 ЦПК України 2004 року, згідно з якою у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов'язує державного виконавця або іншу посадову особу державної виконавчої служби задовольнити вимогу заявника та усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює його порушені права чи свободи.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При вирішенні справи суди правильно визначили характер правовідносин між сторонами, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та надали належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвали судів першої та апеляційної інстанцій - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу малого приватного підприємства «Алсу» залишити без задоволення.

Ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 жовтня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 06 листопада 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: С. Ю. Мартєв А. О. Лесько С. П. Штелик