09.11.2018 Єдиний унікальний номер 204/7753/17
Єдиний унікальний номер судової справи: 204/7753/2017
Номер провадження: 2/205/808/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 листопада 2018 року м. Дніпро

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Мовчан Д.В.

при секретарі Волкобоєвої А.О.

за участю: представника позивача ОСОБА_1, представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження в залі суду у м. Дніпрі цивільну справу за позовомОСОБА_3 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_5 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

ОСОБА_3 (далі Позивач) звернулася до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2017 року матеріали вказаної цивільної справи були передані до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська для розгляду за підсудністю.

Оскільки згідно ст. 32 ЦПК України спори між судами про підсудність не допускаються, і вказана ухвала Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 грудня 2017 року учасниками справи оскаржена в апеляційному порядку не була, то Ленінським районним судом м. Дніпропетровська вказана цивільна справа була прийнята до свого провадження.

В обґрунтування позовних вимог по такій справі позивач посилається на те, що їй, ОСОБА_3, на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17.08.2017 року. Далі позивач зазначає, що у вищевказаній квартирі мешкає ОСОБА_4 (далі Відповідач), яка самостійно зайняла приміщення, внаслідок чого вона, як власник квартири позбавлена можливості володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. 24.11.2017 року позивач зазначає, що вона звернулася до чергової частини Чечеловського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з повідомленням в якому просила органи поліції вжити заходів до гр. ОСОБА_4, яка не покидає квартиру АДРЕСА_2. 04.12.2107 року позивач зазначає, що отримала відповідь на своє звернення, в якому начальник поліції зазначив, що питання зазначені в заяві ОСОБА_3 відносяться до цивільно правових відносин та потребують вирішення в судовому порядку.

У звязку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд усунути їй, ОСОБА_3, перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй майном, шляхом виселення ОСОБА_4, з квартири АДРЕСА_3.

Відповідач та її представник у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав.

Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило.

ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволені позову. В обґрунтуванням своїх заперечень посилалась на обставину того, що свідоцтво про право власності на житло від 17.08.2017 року має ознаки підробки, безпосередньо позивач до відповідача із прохання звільнити житлове приміщення не зверталась, а безпосередньо сам відповідач вже доволі тривалий час мешкає у спірному житловому приміщенні, несе витрати по його утриманню, а відтак має право користуватись таким житлом і далі.

ІІІ. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 16.04.2018 року зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання свідоцтва про право власності на житло недійсним було повернуто ОСОБА_4 (її уповноваженому представнику).

З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на наступне.

ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_4 на підставі свідоцтва про право власності за № 54 КР-17, виданого 17.08.2017 року Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради (а.с.6).

Судом також встановлено, а сторонами визнано, що у квартирі АДРЕСА_3 фактично проживає, без реєстрації у встановленому законом порядку, відповідач ОСОБА_4.

V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України.

У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України).

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Виходячи з порівняльного аналізу норм статей 383, 321,391, 405 ЦК України та статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР, слід дійти висновку, що положення статей 381, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі й тих, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК Української РСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16).

Аналізуючи зазначені обставини та докази, які надані суду, у їх сукупності, суд доходить висновку, що позивач обґрунтовано поставила питання про усунення перешкод у користуванні власністю у спосіб виселення відповідача із квартири АДРЕСА_4 на підставі норм ст. 321, 382, 391 ЦК України. Адже такий відповідач не є членом сімї позивача, спільного господарства з позивачем така особа не веде, будь-яких належних чи допустимих доказів (ордер, договір найму тощо), які б підтверджували правомірність користування спірним житловим приміщенням з боку сторони відповідача суду також не надано, як й не надано жодних доказів, які б підтверджували понесення відповідачем витрат по утриманню такого житла.

Суд також зазначає з цього приводу, що відповідно до ч.1 ст.81 Цивільного процесуального Кодексу України, саме сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.

Тобто сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов'язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. При цьому само по собі доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не звільняє позивача від виконання ним його процесуальних обов'язків, зокрема надання належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

В даному випадку стороною відповідача не надано суду будь-яких доказів, які б відповідали вищевказаним критеріям щодо їх достатності, належності та допустимості, щоб підтверджували обґрунтованість заперечень такого учасника справи в частині посилань на недійсність свідоцтва про право власності на житло від 17.08.2017 року, виданого на імя позивача, чи на підтвердження наявного у відповідача права користуватись таким спірним житловим приміщенням.

Таким чином, вимога позивача, як власника майна, про усунення перешкод у користуванні належним їй на праві власності майном у вигляді спірної квартири, у спосіб виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення є такою, що ґрунтується на законі та підлягає задоволенню.

VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. ст. ст. 321, 391 ЦК України, ст. ст. 4,5, 81, 82, 90, 141, 258, 259, 263-265, 315 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрована зав адресою: 49000, АДРЕСА_1, проживає за адресою: 64420, Харківська область, Зачепилівський район, с. Лебяже, вул. Центральна) до ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає за адресою: 49000, АДРЕСА_1) про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення задовольнити.

2. Усунути ОСОБА_3 перешкоди у користуванні майном, що належить їй на праві приватної власності, а саме: квартирою № 264 в будинку № 106 по вул. Надії Алексєєнко у м. Дніпро, шляхом виселення із такої квартири ОСОБА_4, без надання такій особі іншого житлового приміщення.

3. Стягнути з ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрована за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_3, проживає за адресою: 49000, АДРЕСА_1) на користь ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_1, РНОКПП: НОМЕР_1, зареєстрована за адресою: 49000, АДРЕСА_1, проживає за адресою: 64420, Харківська область, Зачепилівський район, с. Лебяже, вул. Центральна) понесені та документально підтверджені судові витрати по справі у вигляді судового збору у розмірі 640 (шістсот сорок) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржено до Дніпровського апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Д.В. Мовчан