Справа № 367/7448/16-ц Головуючий 1 інстанція - Оладько С.І.
Проваження № 22-ц/824/2449/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

22 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Савченка С.І.,

суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

при секретарі Вергелес О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 січня 2018 року у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів Українидо ОСОБА_3, треті особи: Міністерство екології та природних ресурсів України, Національний природний парк «Голосіївський» про витребування земельної ділянки із незаконного володіння, -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2017 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду в інтересах держави в особі КМ Україниіз вказаним вище позовом, який мотивував тим, що рішенням Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року було затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку площею 0,1500 га для будівництва і обслуговування будинку по АДРЕСА_1 На підставі даного рішення ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 з кадастровим номером НОМЕР_2 В подальшому ОСОБА_4 провів відчуження спірної ділянки на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 2009 року відповідачці ОСОБА_3, у зв'язку із чим на державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зроблено відмітку про перехід права власності на ділянку до ОСОБА_3

Вказував, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, задоволено позов прокурора і визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, визнано недійсним виданий їй державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1. Вказаним судовим рішенням встановлено, що, передаючи у власність ОСОБА_4 земельну ділянку, селищна рада перевищила свої повноваження, поскільки на той час межі смт.Коцюбинське не були визначені, а отже рішення не відповідає вимогам земельного законодавства.

Посилався, що Указом Президента України від 01 травня 2014 року розширено територію Національного природного парку «Голосіївський» на 6462,62 га. Згідно пояснювальної записки та проектних матеріалів до Указу Президента розширення

- 2 -

зазначеного парку відбулось за рахунок лісових земель КП «Святошинське лісопаркове господарство», в тому числі його кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва та кварталів 18, 26, 27, 51 Святошинського лісництва. В той же час за інформацією управління Держземагентства у м. Ірпені Київської області щодо нанесення на картографічні матеріали Національного природного парку «Голосіївський» земельних ділянок, виділених Коцюбинською селищною радою, та акту перевірки Державної інспекції сільського господарства в Київській області від 19 липня 2016 року спірна земельна ділянка відноситься до 101 кварталу і розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський».

Крім того, згідно інформації Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об'єднання «Укрдержліспроект»спірна земельна ділянка виділена із земель лісогосподарського призначення, які перебували у користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», що стверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування і з користування не вилучалась та не змінювалося її цільове призначення.

Отже, спірна земельна ділянка відноситься до лісових земель державної форми власності і розташована на території об'єкту природно-заповідного фонду, розпорядником її є КМ України. Вважає, що поскільки спірна земельна ділянка вибула із власності держави поза її волею, то існують правові підстави для її витребування із незаконного володіння ОСОБА_3 на підставі ст.388 ЦК України. У зв'язку із наведеним, просив витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку розміром 0,1500 га з кадастровим номером НОМЕР_2 вартістю 77215 грн., судові витрати покласти на відповідачку.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23 січня 2018 року позов прокурора задоволено. Ухвалено витребувати із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі КМУ спірну земельну ділянку розміром 0,1500 га з кадастровим номером НОМЕР_2 Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні вимог прокурора в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скаргу мотивує тим, що без встановлення судом недійсності правочину, за яким вона придбала ділянку у ОСОБА_4, неможливо витребувати цю ділянку у неї. Вона є добросовісним набувачем, а відтак жодних правових підстав позбавляти її права власності на ділянку немає. Висновки суду про те, що спірна ділянка відноситься до земель лісового фонду, є хибними та суперечать рішенню Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2013 року, де визнано недоведеним факт належності цієї ділянки до земель лісу. Безпідставні і висновки суду про те, що ділянка розташована на території об'єкту природно-заповідного фонду НПП «Голосіївський» і її розпорядником є КМ України, оскільки межі національного парку не визначені. Крім того, ні вона, ні її представник не були належним чином повідомлені про розгляд справи, який відбувся 23 січня 2018 року, суд не забезпечив процесуальну рівність сторін, не вирішив заявлені її представником клопотання.

Прокурор подав відзив на апеляційну скаргу, де вказав, що суд першої інстанції правомірно задоволив його позов, а доводи скаржника не заслуговують на увагу і спростовуються наявними у справі документами, в тому числі попереднім рішенням суду, яким визнано незаконним виділення земельної ділянки первинному власнику, який відповідно не мав права відчужувати її відповідачці. Вважав, що витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_3 становить суспільний інтерес, а тому втручання держави у право власності відповідачки є законним і не порушує положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

- 3 -

В суді апеляційної інстанції представник відповідачки ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 подану апеляційну скаргу підтримала, просила задоволити та скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області як незаконне.

Прокурор в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на законність і обгрунтованість судового рішення та відсутність підстав для його скасування.

Представник КМ України в суді апеляційної інстанції проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що рішення правильне і належно мотивоване судом, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення.

Решта учасників справи належним чином повідомлені про час розгляду справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток, до суду не з'явилися, причин неявки не повідомили, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки наявністю передбачених ст.388 ЦК України підстав для витребування із незаконного володіння ОСОБА_3 на користь держави в особі КМУ спірної земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2, якавибула з володіння держави не з її волі іншим шляхом.

При цьому суд виходив з того, що, спірна ділянка придбана ОСОБА_3М за відплатним договором у ОСОБА_4, який не мав права її відчужувати, оскільки набув права власності всупереч закону, що підтверджено рішенням суду.

Такі висновки суду є правильними і такими, що відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Згідно ст.330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно ч.1 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Коцюбинської селищної ради Київської області від 25 грудня 2008 року затверджено проект землеустрою та передано у власність ОСОБА_4 земельну ділянку для будівництва і обслуговування будинку площею 0,1500 га по АДРЕСА_1 На підставі даного рішення ОСОБА_4 30 січня 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 з кадастровим номером НОМЕР_2

В подальшому ОСОБА_4 провів відчуження спірної ділянки на підставі договору

- 4 -

купівлі-продажу від 24 червня 2009 року відповідачці ОСОБА_3, у зв'язку із чим на державному акті на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1, зроблено відмітку про перехід права власності на ділянку до ОСОБА_3

Також судом встановлено, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили, задоволено позов прокурора і визнано недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року щодо передачі у власність ОСОБА_4 земельної ділянки, визнано недійсним виданий ОСОБА_4 державний акт на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 та скасовано його державну реєстрацію.

Цим рішенням встановлено, щона час передачі Коцюбинською селищною радою у власність ОСОБА_4 спірної земельної ділянки межі селища Коцюбинське Київської області у встановленому законом порядку не установлювалися, проект встановлення меж не розроблявся і не затверджувався, державний акт, який би визначав межі селища, та генеральний план населеного пункту відсутні, а відтак селищна рада розпорядилася земельною ділянкою, яка розташована за межами смт. Коцюбинське, з порушенням вимог п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України.

Аналіз змісту ст.388 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений даною нормою спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин і не потребує визнання недійсним як цивільно-правової угоди, так і виданого на підставі цієї угоди державного акту.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.п.21,22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Такі ж роз'ясненя викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Добросовісність набуття майна в розумінні статті 388 ЦК України полягає в тому, що майно придбавається не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлене законом.

Отже відповідно до ч.5 ст.12 ЦК України добросовісність набувача презюмується.

З матеріалів справи вбачається, що 24 червня 2009 року між ОСОБА_4 і відповідачкою ОСОБА_3 укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу

- 5 -

земельної ділянки, за яким остання придбала земельну ділянку розміром 0,1500 га для будівництва і обслуговування будинку, що розташована по вул.Мальовничій 41 в селищі Коцюбинське Київської області з кадастровим номером НОМЕР_2

Суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що покупець ОСОБА_3 є добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, придбаної за відплатним договором, поскільки доказів зворотнього прокурором у справі не надано.

Також, судом встановлено, що продавець ділянки ОСОБА_4 не мав права відчужувати спірну земельну ділянку, поскільки набув на неї права власності всупереч закону і правова підстава набуття права власності - рішення Коцюбинської селищної ради про передачу ділянки у власність і державний акт визнані за рішенням суду недійсними з огляду на порушення прав держави.

Крім того, встановлено, що спірна земельна ділянка розташована на землях, які віднесені до земель природно-заповідногофонду, а саме - Національного природного парку «Голосіївський» і згідно ч.4 ст.84 ЗК України належать до земель державної власності, а Кабінет Міністрів України є її розпорядником в силу вимог ст.ст.13,149 ЗК України.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про наявність передбачених ст.388 ЦК України підстав для витребування ділянки з володіння відповідачки на користь держави в особі КМ України, бо ділянка відчужена особою, яка не мала на це права і поза волею власника держави.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка не була належним чином повідомлена про розгляд справи, який відбувся 23 січня 2018 року, що потягло незабезпечення судом процесуальної рівності сторін, спростовуються матеріалами справи, в яких міститься рекомендоване повідомлення про вручення 10 січня 2018 року ОСОБА_3 судової повістки на 23 січня 2018 року (т.4 а.с.114). Колегія суддів звертає увагу на те, що на попереднє засідання 12 грудня 2017 року відповідачка була також належним чином повідомлена, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення їй особисто 02 грудня 2017 року судової повістки (т.4 а.с.113), проте до суду не з'явилася, з огляду на що суд продовжив перерву до 23 січня 2018 року для її повторного вилику.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Посилання у скарзі на те, що суд не дослідив оригінали документів, які викликали у позивачки та її представника сумнів, необгрунтовані, оскільки, всі подані прокурором документи належно завірені, а зазначаючи про сумніви у їх достовірності, відповідачка не надала суду жодного доказу на спростоування цих документів чи їх фальшування прокурором.

Доводи скарги про те, що без встановлення судом недійсності правочину, за яким відповідачка придбала ділянку у ОСОБА_4, неможливо витребувати цю ділянку у неї, поскільки вона є добросовісним набувачем, а відтак позов прокурора є передчасним, не грунтуються на законі.

Аналіз змісту ст.388 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений даною нормою спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин і не потребує визнання недійсним договору.

Відповідно до роз'яснень викладених у п.п.21,22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у разі коли між особами відсутні договірні відносини або відносини, пов'язані із застосуванням наслідків недійсності правочину, спір про повернення майна власнику підлягає вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК. Якщо майно за відплатним договором

- 6 -

придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Такі ж роз'ясненя викладені у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

За змістом наведених вище роз'яснень права особи, яка вважає себе власником майна і не є стороною правочину, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України, зокрема визнання правочину недійсним. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову про витребування майна, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ст.388 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок зробив Верховний Суд України при розгляді 7 листопада 2012 року справи № 6-107цс12 від, предметом якої був спір про визнання договору недійсним за позовом особи, яка не є стороною цього договору. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив висновок, відповідно до якого у разі, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України, а саме - віндикація (ст.ст. 387, 388 ЦК України), якщо річ перебуває у володінні відповідача.

Доводи скарги щодо неналежної оцінки рішення Ірпінського міського суду Київської області від 10 жовтня 2013 року необгрунтовані. При вирішенні спору, суд дав належну та відповідну оцінку вказаному рішенню суду, яку навів у тексті оспорюваного рішення.

Посилання ж скаржника на те, що цим рішенням встановлено, що земельна ділянка не відноситься до земель державної власності лісового фонду надумані. Дана обставина судом не встановлювалася.

Навпаки, вказаним судовим рішенням встановлено фактперевищення селищною радою повноважень щодо розпорядження землями, які знаходяться за межами населеного пункту, та порушення прав держави, які підлягають до захисту, поскільки відповідно до п.12 розділу X «Перехідні положення» ЗК України (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади. Вирішуючи позов прокурора в інтересах держави, суд дійшов висновку, що рішення Коцюбинської селищної ради прийнято з порушенням вимог п.12 Перехідних положень Земельного кодексу України, оскільки селищна рада розпорядилася земельною ділянкою, яка розташована за межами смт. Коцюбинське, а тому суд визнав недійсним рішення Коцюбинської селищної ради від 25 грудня 2008 року № 2081/25-5 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення та передачу у приватну власність

- 7 -

земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 та визнав недійсним державний акт.

Отже, встановлене рішенням суду незаконне виділення ОСОБА_4 спірної земельної ділянки за межами селища, у свою чергу свідчить про її незаконне вибуття із володіння держави.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд прийшов до хибних висновків, що спірна ділянка належить до складу земель НПП «Голосіївський» необгрунтовані і спростовуються матеріалами справи.

Подаючи позов, прокурор зазначав, що в даний час спірна земельна ділянка розташована на землях природно-заповідного фонду, а саме Національного природного парку «Голосіївський», територія якого була розширена на 6462,62 га відповідно до Указу Президента України від 01 травня 2014 року.

На підтвердження таких доводів прокурор надав суду Схему розширення Національного природного парку «Голосіївський», виготовлену Управлінням Держгеокадастру у м.Ірпені Київської облаті та у встановленому порядку погоджену із Державним агенством земельних ресурсів України, Київською міськдержадміністрацією, Київською облдержадміністрацією, Комунальним підприємством «Святошинське лісопаркове господарство, Київським комунальним об'єднанням зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київради (а.с.27), картосхему виготовлену Управлінням Держгеокадастру у м.Ірпені Київської облаті із зазначенням місцезнаходження спірної ділянки (а.с.28), а також акт перевірки дотримання вимог земельного законодавства державної інспекції сільського господарства у Київській області № А 205/180 від 24 вересня 2016 року (а.с.20-21).

Згідно наведених документів, спірна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_3 розташована на землях Національного природного парку «Голосіївський» (101 квартал).

Ці ж обставини підтверджуються листом КП «Святошинське лісопаркове господарство» № 472 від 14 липня 2014 року, згідно якого 501 земельна ділянка, надана Коцюбинською селищною радою громадянам, розміщені в частині кварталів 100, 101, 110, 111, 113, 116, 117 Київського лісництва і кварталів 18,27,51 Святошинського лісництва Святошинського лісопаркового господарства і увійшли до НПП «Голосіївський» згідно Указу Президента (а.с.23).

Наведені вище докази відповідачкою не спростовані, а посилання на їх неналежність надумані, бо в даному випадку позивач на підтвердження своїх доводів повинен надати докази, які їх спростовують, проте цього не зробив.

Колегія суддів не приймає до уваги посилання у скарзі на те, що межі парку не встановлені.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» до природно-заповідного фонду України належать природні території та об'єкти, в тому числі національні природні парки.

Згідно ч.1 ст.4 вказаного Закону землі та інші природні ресурси, надані національним природним паркам, є власністю Українського народу.

Згідно ч.4 ст.7 вказаного Закону межі територій та об'єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об'єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об'єктів природно-заповідного фонду.

Як вище вказувалося в матеріалах наявний проект створення (схема розширення)

- 8 -

Національного природного парку «Голосіївський», виготовлений Управлінням Держгеокадастру у м.Ірпені Київської облаті та у встановленому порядку погоджений із Державним агенством земельних ресурсів України, Київською міськдержадміністрацією, Київською облдержадміністрацією, Комунальним підприємством «Святошинське лісопаркове господарство, Київським комунальним об'єднанням зеленого будівництва та експлуатації зелених насаджень міста «Київзеленбуд», Департаментом земельних ресурсів виконавчого органу Київради (а.с.27), в якому чітко встановлені межі НПП «Голосіївський», яким суд і керувався.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що спірна ділянка ніколи не перебувала у володінні КМ України, а отже не може бути витребувана на його користь, безпідставні.

Відповідно до п.«а» ст.13 ЗК України до повноважень КМ України в галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно п.«г» ч.4 ст.84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під об'єктами природно-заповідного фонду.

Отже, поскільки спірна ділянка згідно Схеми розширення Національного природного парку «Голосіївський» і картосхеми розташована на землях природно-заповідного фонду, які відносяться до земель державної власності, то розпорядником її є КМ України, який згідно ст.ст.13, 149 ЗК України наділений повноваженнями щодо розпорядженнями такою ділянкою, а тому суд правильно витребував її на користь КМ України.

Доводи скарги про те, що суд не застосував до спірних відносин положення закону про позовну давність,про що просив у поданій до суду першої інстанції заяві представник відповідачки не грунтуються на законі. Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно не застосував позовну давність до спірних правовідносин.

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України за загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Статтею 361 Закону України «Про прокуратуру» та ч.2 ст.45 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено право прокурора з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді в межах повноважень, визначених законом, звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовом тощо. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що на позови прокуратури, які пред'являються від імені держави і направлені на захист права державної власності, поширюється положення ст.257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі ч.1 ст.261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як суб'єктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Отже, якщо у передбачених законом випадках з позовом до суду звернувся прокурор в інтересах відповідного органу, то позовна давність обчислюється від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатись саме цей орган, а не прокурор (правові висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 травня 2018 року справа № 369/6892/15-ц, у постанові від 30 травня 2018 року справа

- 9 -

№ 359/2012/15-ц, у постанові від 30 травня 2018 року справа № 367/2271/15-ц).

У справі, яка розглядається, позов подано прокурором на захист інтересів держави в особі Кабінет Міністрів України.

Заява відповідачки про застосування строку позовної давності мотивована тим, що цей строк пропущено саме прокурором, якому ще із 2009 року мало бути відомо про порушення Коцюбинською селищною радою закону при передачі ділянок у власність громадян (т.4 а.с.47).

Отже, посилаючись на пропуск строку позовної давності, відповідачка не надала суду жодного належного та допустимого доказу коли саме орган, що наділений правом розпорядження спірними земельними ділянками - Кабінет Міністрів України в інтересах якого подано позов прокурором, довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що з огляду на положення ч.1 ст.261 ЦК України і є початком перебігу позовної давності.

Посилання представника відповідачки у судовому засіданні на те, що витребування земельної ділянки порушує статтю 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, предметом якої є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов'язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності ОСОБА_3 критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Як зазначав прокурор, відповідачка ОСОБА_3 набула права власності на спірну земельну ділянку незаконно, в результаті незаконної передачі ділянки у власніть ОСОБА_4 Фактично звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про безоплатну передачу земельної ділянки та повернення її у власність держави як земель природно-заповідного фонду. За таких обставин результат розгляду судом першої інстанції позову прокурора по суті не суперечить загальним принципам і критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, закладеним у статті 1 Першого протоколу.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, розглядаючи спір повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, а тому визнає дане рішення законним та обґрунтованим.

- 10 -

Підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.259, 374, 375, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді: