Постанова

Іменем України

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 477/284/16-ц

провадження № 61-24391св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Ступак О. В., УсикаГ. І.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_3,

заінтересована особа - Миколаївська міська рада,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року у складі колегії суддів: Бондаренко Т. З., Темнікової В. І., Крамаренко Т. З.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_3, заінтересована особа - Миколаївська міська рада, звернулася до суду з заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю.

В обґрунтування заяви посилалася на те, що вона однією сім'єю проживала з ОСОБА_4 Після його смерті відкрилася спадщина, зокрема, на квартиру АДРЕСА_1. Вона звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за законом четвертої черги спадкування.

Між ними шлюб не був зареєстрований, а для оформлення спадщини необхідно підтвердити факт їхнього спільного проживання однією сімєю, але в адміністративному порядку це зробити неможливо.

Заявник просила встановити факт її проживання однією сім'єю з ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації шлюбу з травня 2009 року до дня його смерті.

Рішенням Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року заяву ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання задоволено. Встановлено юридичний факт, відповідно до якого ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1проживала однією сім'єю з ОСОБА_4, як чоловік та дружина без реєстрацією шлюбу з травня 2009 року по день його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що враховуючи показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог у заяві, докази у їх сукупності, суд виходив з того, що ці показання свідків підтверджують факт проживання однією сім'єю заявника разом із ОСОБА_4 з 2009 року і до дня його смерті, які вели спільне господарство, мали спільний бюджет і взаємні права та обов'язки, ремонтували житло, ставилися та спілкувалися один до одного як чоловік та дружина.

Суд першої інстанції виходив із того, що показання свідків не суперечать один одному, що б могло вказувати на їх надуманість та на змову із заявником.

Суд першої інстанції також зазначив, що факт спільного проживання підтверджує акт про проживання, підписаний сусідами і завірений житлово-експлуатаційним підприємством (а.с. 10), згідно з яким встановлено, що ОСОБА_3 проживала разом із ОСОБА_4 однією сім'єю з 2009 року АДРЕСА_1, а також лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про поховання, які отримала заявник та свідчать про його поховання заявником.

Задовольняючи заяву, суд першої інстанції, оцінивши докази у їх сукупності дійшов висновку, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 проживали спільно однією сім'єю з травня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_3, тобто більше п'яти років до дня смерті спадкодавця.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не взяв до уваги посилання представника заінтересованої особи про той факт, що спільне проживання не підтверджено такими доказами як фотографії та квитанції про витрати чи сплату комунальних послуг, оскільки не є безумовними і обов'язковими доказами на підтвердження спільного проживання, такий факт може бути підтверджено іншими доказами, визначеними статтею 58 ЦПК України 2004 року.

Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року апеляційну скаргу Миколаївської міської ради задоволено. Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи рішення про відмову в позові, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції обмежився лише показаннями свідків, які вважав достатніми для вирішення спору, тоді як для вирішення цього спору належними доказами є також будь-які письмові докази та інші докази, які мають суттєве значення і заявником у порушення частини третьої статті 10 ЦПК України 2004 року не були надані.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що акт про проживання однією сім'єю від 03 грудня 2015 року не містить встановлення фактичних відомостей, які б вказували на спільне проживання ОСОБА_3 разом з ОСОБА_4, а лише містить твердження цих осіб.

Апеляційний суд виходив з того, що показання, допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, які не проживаютьу будинку, вякому проживала заявник разом з ОСОБА_4, ґрунтуються на особистих спостереженнях таособистому сприйнятті характеру відносин заявника з ОСОБА_4 як подружніх відносин.

Відмовляючи в позові, суд апеляційної інстанції, виходив з того, що заявник зареєстрована за іншою адресою, де і зберігає своє право на житло (а. с. 6), що свідчить про відсутність реєстрації заявника за місцем проживання ОСОБА_4 Заявник не вказує про перешкоди для проведення такої реєстрації, не надала докази звернення з вказаною заявою до відповідних установ. Крім того, відсутні відомості про те, що ОСОБА_4 бажав, щоб заявник мала реєстрацію постійного місця проживання в належному йому житлі та він вживав будь-які заходи щодо вирішення цього питання.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та оцінюючи надані докази до суду апеляційної інстанції, апеляційний суд взяв до увагу акт ЖЕК № 7 «Південь» від 15 листопада 2016 року, складений паспортистом ЖЕК № 7 «Південь» та головним спеціалістом відділу обліку та розподілу житла міськвиконкому, установивши відповідно до нього, що зі слів мешканця будинку АДРЕСА_1 за вище вказаною адресою - ОСОБА_11 виявлено, що ОСОБА_4 проживав один, в шлюбі не перебував, мешкала з ним квартирантка не більше двох років (а. с.110). З урахуванням установлених обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що такі докази ставлять під сумнів показання допитаних у судовому засіданні свідків.

Крім того, апеляційний суд виходив з того, що за відомостями комунальних підприємств «Миколаївводоканал» та «Миколаївгаз» договори про надання комунальних послуг та споживання газу за спірною адресою, укладені ОСОБА_4 у 2014 та 2013 роках з розрахунку здійснення оплати на одну особу, а також до встановлення лічильника щодо споживання газу,оплата здійснювалась за 2011-2013 роки також з розрахункуза одну особу (а.с.145,147). Заявником не надано доказів про відвідування її донькою дитячих або освітніх закладів протягом п'яти років, та те, що вона зафіксована в медичних закладах за спірною адресою, де зазначала місце проживання лише адресу її реєстрації. Також апеляційний суд не взяв до уваги посилання заявника про те, що дитина заявника весь час перебувала під наглядом ОСОБА_4, враховуючи його вік та необхідність розвитку дитини є ймовірним.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність доказів існування між заявником та ОСОБА_4 обов'язків і прав, що виникли у зв'язку із спільним проживання, веденням спільного господарства та побуту, спільний дохід, його розподіл між ними, розмір та вид пенсії ОСОБА_4

У лютому 2017 року ОСОБА_3 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

27 лютого 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ відкрито касаційне провадження у справі за цією касаційною скаргою.

21 червня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ призначено вказану справу до судового розгляду.

16 травня 2018 року вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що під час розгляду справи свідки підтвердили факт її спільного проживання з ОСОБА_4 як дружини і чоловіка, але без реєстрації шлюбу, не менше як п'ять років до часу смерті останнього. Цей факт підтверджується і документами, які є у справі та були наведені у рішенні суду першої інстанції.

Представники заінтересованої особи під час розгляду справи в суді першої інстанції не надали жодного доказу на їх спростування. Факт спільного проживання підтвердили свідки, які є її родичами та знайомими, а також знайомими ОСОБА_4, інші особи не могли підтвердити цей факт, оскільки факт спільного поживання не розповсюджуються до відома сторонніх осіб. Зокрема, серед показань свідків були показання свідка - сусідки ОСОБА_12 Квартира є однокімнатною, а тому відсутня можливість її винаймати.

Суд не взяв до уваги акт від 03 грудня 2015 року, в якому зазначено факт її проживання із ОСОБА_4 з 2009 року, а взяв до уваги акт від 15 листопада 2016 року, який наданий Миколаївською міською радою під час апеляційного розгляду в суді апеляційної інстанції, в якому міститься підпис лише одного сусіда, а інша сусідка відмовилася від його підпису. Вказаний акт складений заінтересованими особами паспортистом ЖЕК № 7 «Південь» та робітником міськвиконкому Миколаївської міської ради, він є упередженим та необ'єктивним. Виселення її з квартири відбулося без рішення суду та відповідних повідомлень.

Суд апеляційної інстанції не викликав свідків (сусідів), які б підтвердили факт її спільного проживання з ОСОБА_4

Безпідставними є висновки апеляційного суду про надання доказів сплати комунальних послуг від її імені, оскільки особові рахунки оформлені саме на ім'я ОСОБА_4 Реєстрація в квартирі померлого не була нагальною проблемою і не заважали їм проживати разом, зокрема на стан здоров'я ОСОБА_4 не скаржився та почував себе добре, незважаючи на його вік.

Суд апеляційної інстанції фактично на свій розсуд визнав докази неприйнятними та такими, що не доводять юридичного факту, на спростування наданих в суді першої інстанції доказів не було надано вагомих доказів.

У квітні 2017 року Миколаївська міська рада подала заперечення на касаційну скаргу, посилаючись на те, що рішення апеляційного суду є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають установленим обставинам справи, а тому відсутні підстави для його скасування. Судом апеляційної інстанції правильно встановлено про відсутність доказів на підтвердження факту проживання заявника та спадкодавця однією сім'єю. Серед показань свідків об'єктивними є показання сусідів із квартири АДРЕСА_6 та АДРЕСА_7 за спірною адресою, так як вони більше спілкувалися з ОСОБА_4 Єдиним доказом, на якому ґрунтуються вимоги заявника, були показання сусідки ОСОБА_12 Свідки ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 лише пояснювали, що бачили ОСОБА_3 та ОСОБА_4 декілька раз, що не свідчить про ведення спільного господарства, а також не мало місце постійне спостерігання за відносинами останніх.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, заперечення на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги частково з огляду на таке.

Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що на підставі свідоцтва про право власності на житло,квартира АДРЕСА_1 належала на праві власності ОСОБА_4 та його матері ОСОБА_13 (а.с. 17, 30).

ОСОБА_13 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 31), а ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 76 років (а. с. 9).

Згідно із довідкоюЖЕК №7 «Південь» від 24 травня 2016 року ОСОБА_4 проживав уквартирі№ АДРЕСА_8 та знятий з реєстрації у зв'язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_3, крім нього в квартирі ніхто не зареєстрований (а. с. 53, 59).

Відповідно до копії спадкової справи за № 609/2015, з заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4звернулася ОСОБА_3, яка в заяві про прийняття спадщини зазначила, що на день смерті ОСОБА_4 проживав з нею однією сім'єю (а. с. 47).

Як встановлено судом апеляційної інстанції, у позовній заяві ОСОБА_3 стверджувала, що проживала однією сім'єю з померлим з травня 2009 року, встановлення такого юридичного фактунеобхідно їй для оформлення спадщини.

Задовольняючи позов про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка й жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив з доведеності цього факту і необхідності його встановлення в період з травня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_3.

Скасовуючи рішення та відмовляючи у позові, суд апеляційної інстанції перевірив досліджені судом першої інстанції докази, зокрема письмові, показання свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10 та оцінив їх у сукупності з іншими доказами відповідно до вимог статті 303 ЦПК України2004 року. Суд апеляційної інстанції навів обґрунтовані мотиви, за яких відхилено надані ОСОБА_3 докази щодо спільного проживання з ОСОБА_4

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції з урахуванням установлених обставин у справі та доказів у матеріалах справи, дійшов висновку про недоведеність позивачем факту спільного проживання й ведення спільного господарства.

Разом з тим з такими висновками судів повністю погодитися не можна, оскільки під час розгляду суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги на таке.

Як вбачається із матеріалів спадкової справи, заведеної в Другій миколаївській державній нотаріальній конторі Миколаївської області, відомості щодо складених заповітів від ОСОБА_4 немає та у нього відсутні спадкоємці, які прийняли спадщину після його смерті.

Отже, між ОСОБА_3 та Миколаївською міською радою існує спір про право на спадщину, яка відкрилась після смерті ОСОБА_4, яка знаходиться на АДРЕСА_1.

Ні суд першої інстанції, ні апеляційний суд на зазначене уваги не звернули та не дотрималися вимог ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 243 ЦПК України 2004 року окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

За змістом частини другої статті 256 ЦПК України 2004 року у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до статті 1264 ЦК України в четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини.

Встановлення факту проживання однією сімєю із спадкодавцем необхідно заявнику ОСОБА_3 для вирішення надаліпитання щодо права на спадкове майно.

Згідно із частиною першою статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Миколаївська міська рада заперечує проти заявлених ОСОБА_3 вимог та не визнає за нею право на спадкування після смерті ОСОБА_4, а відтак існує спір про право на спадкове майно.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 подала заяву у порядку окремого провадження з метою підтвердити в наступному своє право на жиле приміщення, яке належало ОСОБА_4

Згідно із частиною шостою статті 235 ЦПК України2004 року якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Однак суди першої та апеляційної інстанцій, не звернували на вище наведені норми права, розглянувши заявуОСОБА_3 про встановлення факту її проживання однією сім'єю з ОСОБА_4 уперіод з травня 2009року до дня його смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 у порядку окремого провадження. Водночас не може розглядатися заява у порядку окремого провадження за наявності спору про право, а саме -наявність спору про право на спадкове майно на підставі статті 1277 ЦК України.

З огляду на наведене, заява ОСОБА_3 має розглядатися у порядку позовного провадження з урахуванням спору про право і з використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження.

Згідно з вимогами частини третьої статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

При розгляді справи в порядку окремого провадження встановлено наявність спору про право, який повинен вирішуватися в порядку позовного провадження, що зумовлює залишення заяви без розгляду, тому Верховний Суд відповідно дочастини третьоїстатті 400 ЦПК України виходить за межі вимог касаційної скарги та скасовує рішення судів першої і апеляційної інстанцій, а заяву ОСОБА_3 - залишає без розгляду.

Керуючись статтями 400, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду Миколаївської області від 06 жовтня 2016 року та рішення Апеляційного суду Миколаївської області від 11 січня 2017 року скасувати.

Заяву ОСОБА_3, заінтересована особа - Миколаївська міська рада, про встановлення факту проживання однією сім'єю залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик