ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 2-732/11 Головуючий суддя І інстанції Труханович В.В.
Провадження № 22-ц/818/11/18 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: В порядку ЦПК України
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді - Яцини В.Б.

суддів: - Бурлака І.В., Кіся П.В.,

за участю секретаря : Колесник О.Е.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 11 червня 2018 року в складі головуючого Труханович В.В. за заявою ОСОБА_3 про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання у цивільній справі №2012/2-732/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди,

встановив:

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року частково задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 17 150 грн. відшкодування заподіяної матеріальної шкоди та 5 000 грн. - моральної шкоди. В задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2012 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року скасовано в частині стягнення матеріальної шкоди та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 25 977 грн. 50 коп. відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 грудня 2012 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2012 року залишено без змін.

25 травня 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд із заявою про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Ухвалою Жовтневого районного суд м. Харкова від 11 червня 2018 року в задоволенні заяви ОСОБА_3 відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що строк пред'явлення виконавчих листів Жовтневого районного суду м. Харкова по цивільній справі № 2012/2-732/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди до виконання закінчився 12 вересня 2015 року. Оскільки заявником не було надано суду жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску строку пред'явлення виконавчих листів до виконання, підстави для задоволення його заяви відсутні.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву та поновити пропущений строк для пред'явлення виконавчого документу до виконання.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року та рішення Апеляційного суд Харківської області від 12 вересня 2012 року не виконані.

Вказав, що відповідно до ст. 12 вищевказаного Закону України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Вказані строки встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Зазначив, що він розраховував на порядність ОСОБА_4 і на те, що вона у добровільному порядку самостійно без його звернення до органів виконавчої служби, або в якості погашення боргу передасть йому нерухоме майно в с.Яковлівка яке було предметом спору у справі про відшкодування шкоди.

Суд першої інстанції не звернув уваги на не надав належної оцінки наступним фактам, що він є людиною похилого віку, має статус ветерана війни, учасника бойових дій у Другій світовій війни, інвалід першої групи, дітей не має, сторонньої допомоги не отримує, тривалий час перебував на лікуванні у різних лікувальних установ та не мав вчасно можливості звернутися до виконавчої служби. Сума заборгованості у розмірі 30977 грн.50 коп. йому необхідна для подальшого лікування та утримання і ремонту житла в якому він проживає.

Відзив до суду апеляційної інстанції не надійшов.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

Відповідно до ст. 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції розглянув справу за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими для апеляційного провадження, з повідомленням учасників справи.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з'явилися у судове засідання, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_3 та його представника, за відсутності ОСОБА_4, чия відсутність з огляду на її недобросовісну процесуальну поведінку відповідно до ч. 2 ст. 372 у поєднанні зі змістом ч. 1 ст. 44 цього ж Кодексу не перешкоджає апеляційному розгляду справи, дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначені наступні вимоги до законності і обґрунтованість судового рішення:

1. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

2. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

3. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

5. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам ухвала суду у повній мірі не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що заявником не було надано суду жодних належних та допустимих доказів поважності причин пропуску вказаного строку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що в провадженні Жовтневого районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа №2012/2-732/11 за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди -задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в якості відшкодування заподіяної матеріальної шкоди 17150 грн. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 в жкості відшкодування заподіяної моральної шкоди 5000 грн. У задоволені позову ОСОБА_3 в іншій частині -відмовлено (а.с.106, 108-109 том №1)

Додатковим рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року доповнено резолютивну частину рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, вказавши в ньому: Стягнуто з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у сумі 321,90 грн. (а.с. 107 том №1)

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2012 року заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року скасовано в частині стягнення матеріальної шкоди та ухвалено в цій частині нове рішення. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 25 977 грн. 50 коп. відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21 грудня 2012 року рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 12 вересня 2012 року залишено без змін.

Рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 липня 2012 року набрало законної сили 12 вересня 2012 року.

11 травня 2018 року ОСОБА_3 звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова із заявою про видачу виконавчих листів. 15 травня 2018 року ним було отримано два виконавчі листи. (а.с. 209 том №1)

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов'язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (стаття 18 ЦПК України).

Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції (частина 1 статті 431 ЦПК України).

Згідно з виконавчими листами, виданими 14 травня 2018 року Жовтневим районним судом м. Харкова, строк їх пред'явлення до виконання встановлено три роки.

Повідомленнями державного виконавця Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Холодногірському та Новобаварському районах міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 16 травня 2018 року вказані виконавчі листи були повернуті стягувачеві без прийняття до виконання на підставі частини 1 статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», а саме - закінчення строку для пред'явлення виконавчого документу для виконання (а. с. 108-109, 155-159, 204-205, 209, 213- 217 Т. 1).

Частинами 1, 2 статті 12 Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині 1 цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» стягувач, який пропустив строк пред'явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання.

Норми ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження» не містять вичерпного переліку поважних причин, які підлягають врахуванню при вирішенні питання про поновлення пропущеного строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання. Вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи.

Разом з тим, виходячи із системного аналізу норм закону, під поважними причинами слід розуміти лише ті обставини, які були чи об'єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов'язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливлювали чи ускладнили можливість своєчасного звернення до виконавця у визначений законом строк.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом.

Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили.

У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції Про захист прав людини і основоположних свобод 1950р. кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У ст. 1 Першого протоколу до згаданої Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень про стягнення грошових коштів (підтверджені судом грошові вимоги також підпадають під захист ст. 1 Першого протоколу), які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин цієї конкретної справи, не може бути виправданим.

У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1). Наведене узгоджується з практикою Європейського суд з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий суд. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Caseof Hornsbyv. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін…».

Як вбачається з положень ч.1 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Строки, зазначені в частині 1 цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття.

Як передбачено частиною 1 статті 433 ЦПК України у разі пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено.

Так, причина пропуску строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; це обставина, яка виникла об'єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; ця причина виникла протягом строку, який пропущено; ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування; тобто, якщо свідчить про відсутність у заінтересованої особи об'єктивної можливості подати виконавчий документ до виконання у встановлені строки.

Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-608цс15 право на виконання рішення, яке ухвалив суд, є невід'ємною частиною «права на суд». А ефективний захист сторони у справі, а отже. і відновлення справедливості передбачає зобов'язання адміністративних органів виконувати рішення.

Дана позиція узгоджується і з практикою Європейського суду з прав людини, котрий зокрема в справах "Шмалько проти України" від 20 липня 2004 року зазначив, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю б як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду.

Встановлені в законі процесуальні строки для звернення виконавчих листів до примусового виконання мають за мету спонукати кредиторів не затягувати без поважних причин отримання присуджених судом сум, що відповідає також принципу правової визначеності, як елементу принципу верховенства права.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України: суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Згідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов'язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Суд першої інстанції не з'ясував, що у справі відсутні відомості про те, що заявнику було повідомлено про результати розгляду касаційної скарги на вказане рішення апеляційного суду, яке у даному випадку підлягає примусовому виконанню, внаслідок чого він тривалий час перебував у стані правової невизначеності, що у сукупності з його похилим віком, слід вважати поважними причинами пропуску трирічного строку на звернення виконавчого листа для примусового виконання.

Тому, відповідно до принципу пропорційності, ст. 11 ЦПК України, з урахуванням похилого віку стягувача, який є необізнаний у правових питаннях, і для якого є важливою отримання стягнутої судом суми заборгованості, - колегія суддів вважає, що отримання стягувачем виконавчих листів після закінчення строку для пред'явлення їх до виконання в ситуації, коли він до цього тривалий час не знав результати касаційного розгляду справи, - є поважною причиною пропуску строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Перелік причин, які слід вважати поважними, законодавцем не зазначено, а тому суд відповідно до ст.89 ЦПК України дає оцінку поважності причин за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у заяві доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи

Отже, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні заяви про поновлення строку для пред'явлення виконавчого документа до виконання, безпідставно дійшов висновку про відсутність поважних причин пропуску вказаного строку.

Пунктами 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України встановлено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є : неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахування викладеного, ухвала Жовтневого районного суд м. Харкова від 11 червня 2018 року не є законною та підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення заяви ОСОБА_3 про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання.

Керуючись ст.ст. 18, 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 1, 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 382, 384, 431 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суд м. Харкова від 11 червня 2018 року - скасувати.

Заяву ОСОБА_3 про поновлення строку для пред'явлення виконавчого листа до виконання - задовольнити.

Поновити ОСОБА_3 строк для пред'явлення до виконання виконавчих листів, виданих 14 травня 2018 року Жовтневим районним судом м. Харкова по цивільній справі № 2012/2-732/2011 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і відповідно до ч.2 ст.389 ЦПК України касаційному оскарженню до Верховного Суду не підлягає.

Повний текст постанови складено 26 листопада 2018 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді І.В. Бурлака.

П.В.Кісь.