Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 640/3502/14-ц

провадження № 61-13733 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду

м. Харкова у складі судді Попрас В. О. від 13 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області у складі колегії суддів:

Зазулинської Т. П., Кругової С. С., Міненкової Н. О. від 09 лютого 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У березні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання договорів недійсними.

Позовну заяву мотивовано тим, що26 грудня 2008 року між нею та ОСОБА_6 укладено договір комісії, згідно з яким останній зобов'язався за дорученням, за рахунок та в її інтересах, шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені, продати належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 за ціною

3 млн грн. 16 грудня 2010 року ОСОБА_6, діючи як продавець та одночасно як комісіонер за договором комісії, відчужив вказану квартиру за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_7 Однак ні звіту комісіонера, ані грошей від продажу квартири вона не отримала. ОСОБА_6 повідомив її про те, що за рахунок отриманих від продажу нерухомого майна коштів він частково погасив наявну у позивача перед

ОСОБА_5 заборгованість за договором позики та повідомив про залишок заборгованості перед останнім у розмірі 14 003 386 грн 40 коп. При цьому ОСОБА_5 не задекларував у податковій інспекції дохід від нарахованих їй грошових коштів та отриманих від реалізації квартири грошей, що є порушенням статей 163.1.1, 164.1.1, 164.2.14 ПК України. Зазначає, що вказані договори порушують публічний порядок, оскільки спрямовані на незаконне заволодіння належної їй квартири, що свідчить про їх нікчемність у силу вимог статей 228 ЦК України. Крім того, вказувала на недійсність договорів комісії та купівлі-продажу у силу вимог статті 232 ЦК України, як таких, що укладені в результаті зловмисної домовленості ОСОБА_6 з ОСОБА_5

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 січня 2015 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем не надано належних та допустимих доказів наявності підстав для задоволення позову на підставі статті 228 ЦК України. Крім того, не підлягають задоволенню позовні вимоги на підставі статті 232 ЦК України, оскільки позивач не довела укладення вказаних договорів внаслідок зловмисної домовленості відповідачів. Разом з тим, суд вважав за можливе застосувати позовну давність до спірних правовідносин.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 січня 2015 року - без змін.

Ухвалу апеляційного суду мотивовано тим, що оспорювані договори укладені з додержанням вимог чинного законодавства, а тому підстави для застосування положень статті 228 ЦК України відсутні. Крім того, при укладені спірних договорів ОСОБА_6 діяв не як представник позивача, а як комісіонер, що виключає визнання їх недійсними на підставі

статті 232 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій залишили поза увагою те, що спірні договори були укладені з метою позбавлення її права власності на нерухоме майно, що підтверджується наявним в матеріалах справи вироком суду, в якому встановлені шахрайські дії відповідачів щодо неї. Жодних висновків щодо факту отримання грошових коштів комітентом за договором комісії судові рішення не містять. Тобто суди розглянули справу з неповним з'ясуванням та дослідженням наявних в матеріалах справи доказів.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 26 грудня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 укладено договір комісії, згідно якого останній зобов'язався за дорученням, за рахунок та в інтересах комітента ОСОБА_4 шляхом укладення договору купівлі-продажу від свого імені, продати квартиру АДРЕСА_1 за ціною 3 млн грн.

Пунктом 1.4 передбачено, що гроші, які комісіонер отримає від покупця за договором купівлі-продажу зазначеної квартири є власністю комітента.

16 липня 2010 року ОСОБА_6, який діяв як продавець та одночасно як комісіонер за договором комісії, укладеним з ОСОБА_4, продав вказану квартиру ОСОБА_7

Як вбачається із матеріалів справи, вироком Дзержинського районного суду м. Харкова від 25 вересня 2014 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 засуджені до позбавлення волі за вчинення в період з серпня 2008 року по серпень 2010 року, як самостійно так і за попередньою змовою, ряду злочинів, пов'язаних із заволодінням чужим майном шляхом шахрайства.

Вказаним вироком встановлена вина ОСОБА_5 та

ОСОБА_6, зокрема, в скоєнні шахрайських дій щодо продажу квартири АДРЕСА_2.

Загальні положення про правочин визначені главою 16 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК Україниправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, другою статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він:

1) спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) спрямований на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України підлягає з'ясуванню чи мали намір порушити публічний порядок сторони або одна із сторін правочину. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України 2004 року вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

У порушення вимог статей 212-214, 303, 315 ЦПК України 2004 року, суд апеляційної інстанції на вказане уваги на звернув, жодним чином не дав оцінки вироку суду щодо наявності шахрайських дій відповідачів, які виразилися у заволодінні нерухомим майном позивача, чи не порушують вони публічний порядок з огляду на вищевикладене, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у задоволенні позову про визнання недійсними договорів на підставі статей 228 та 232 ЦК України, які є взаємовиключними, не визначився із правовою нормою, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, не сприяв повному та об'єктивному розгляду справи та дійшов передчасного висновку про необґрунтованість позовних вимог.

Ураховуючи викладене, оскаржувана ухвала суду апеляційної інстанції не може вважатись законною й підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з підстав, встановлених статтею 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 09 лютого 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В. Синельников

С.Ф. Хопта