Справа № 206/4625/18
Провадження № 2/206/1311/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.11.2018 Самарський районний суд м. Дніпропетровська

в складі:

головуючий суддя Маштак К.С.

за участю:

секретаря судового засідання Стахів О.О.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя, -

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

З 04.03.2006 сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду від 17.04.2018 зазначений шлюб було розірвано. Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син - ОСОБА_6. За час проживання у шлюбі сторонами було придбане наступне майно, а саме: легковий автомобіль марки Hyundai Tucson, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, вартість якого станом на 12.04.2018 складає 257 640, 00 грн.; легковий автомобіль Renault Trafic, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, вартість якого станом на 12.04.2018 складає 278 700, 00 грн.; домоволодіння, а саме: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 213,4 кв.м. житловою площею 143,9 кв.м., з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, вартість якого станом на 11.05.2018 складає 1 321 728,00 грн. та земельна ділянка, з цільовим призначенням обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1, вартість якої складає 269 863,00 грн. В той же час, добровільної згоди між сторонами про поділ майна не досягнуто. На підставі вищевикладеного та керуючись приписами ст. ст. 60, 63, 69, 70 СК України, а також, ст. ст. 364, 368, 372 ЦК України, позивач просив суд визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння, а саме: житлового будинку літ. А-1, загальною площею 213,4 кв.м., житловою площею 143,9 кв.м., з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, на 1/2 частину земельної ділянки, з цільовим призначенням обслуговування жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно припинити право власності відповідача на 1/2 частини вказаного вище домоволодіння та земельної ділянки; стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію 1/2 вартості автомобілів марки Hyundai Tucson, 2008 року випуску та Renault Trafic, 2012 року випуску, а також сплаченим позивачем при подані позову судовий збір (а.с. 3-6).

Заперечуючи проти задоволення позову відповідач зазначила, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Свої позицію мотивувала тим, що у 2008 році відповідач почала займатись підприємницькою діяльністю, що значно збільшило їхній із позивачем сімейний бюджет. З метою забезпечення розпочатої діяльності позивач вирішила придбати авто Hyundai Tucson, гроші на який додатково було отримано у кредит. У тому ж році, в зв'язку із звільненням позивача із роботи весь тягар утримання сім'ї ліг на її плечі, в тому числі і кредитні зобов'язання. Позивач в свою чергу, ніде не працював, роботу не шукав. Доходи відповідача стрімко росли у зв'язку із здійсненням останньою підприємницької діяльності. Наприкінці 2011 року відповідач вирішила придбати будинок, в чому їй допомогла фінансово її мати, шляхом надання коштів у борг, який відповідач самостійно віддає. У 2016 році вона придбала фургон Renault Trafic, 2012 року випуску, який на вимогу позивача, оформила на його ім'я. Матеріальної участі у придбанні даного транспортного засобу позивач також не приймав. Таким чином, із переліченого вище майна лише транспортний засіб Hyundai Tucson було придбано за спільні кошти, інше майно придбавалось на власні кошти відповідача (а.с. 92-93).

Не погоджуючись із доводами викладеними у відзиві на позовну заяву, позивач зазначив, що він допомагав відповідачу організовувати підприємницьку діяльність, жодних коштів у матері відповідача вони не брали. Позивач нарівні з відповідачем займались підприємницькою діяльністю, також, допомагав транспортувати товар. Окрім того, у 2008 році у них народилась дитина, яка з час народження до самої смерті (8 років) була прикута до ліжка та потребувала догляду та медичного лікування. У 2013 році у них народився син. Вихованням та доглядом дітей вони також займались разом (а.с. 103-104).

ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі.

03.09.2018 відкрито провадження у справі.

02.10.2018 відповідач надала відзив на позовну заяву.

02.10.2018 відповідачем було заявлено клопотання про витребування доказів, а саме: витребувати у ПП «ГАНЗА-УКРАЇНА» інформацію про дохід отриманий відповідачем за час перебування підприємства з позивачем у трудових відносинах, яке було залишено судом без розгляду.

18.10.2018 позивачем було подано заперечення на відзив на позовну заяву та заяву про виклик свідків, яку судом було задоволено.

Під час розгляду справи судом заслухано пояснення позивача, відповідача їх представників, допитано свідків, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи.

23.11.2018 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

04.03.2006 сторони зареєстрували шлюб в Самарському відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 60.

17.04.2018 зареєстрований між сторонами шлюб було розірвано.

Вказані обставини підтверджуються належним чином засвідченою копією рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 17.04.2018, з відміткою про набрання чинності 18.05.2018 (а.с. 86).

ІНФОРМАЦІЯ_4 у сторін народилась донька - ОСОБА_7, яка з народження мала захворювання та ІНФОРМАЦІЯ_5 померла. ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6, сторонами зазначені обставини не заперечувалось.

Крім того, судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі, ними було придбано як рухоме так і нерухоме майно, що також сторонами не заперечувалось.

Так, згідно звіту суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «УКРСПЕЕКСПЕРТИЗА» за № 12042018_220 від 12.04.2018 вартість транспортного засобу Renault Trafic, 2012 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 278700,00 грн. (а.с. 8).

Відповідно до звіту суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «УКРСПЕЕКСПЕРТИЗА» за № 12042018_219 від 12.04.2018 вартість транспортного засобу Hyundai Tucson, 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, складає 257640,00 грн. (а.с. 19).

Вказані вище звіти зроблені на підставі копій свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу, паспорту та довідки про РНОКПП заявника/позивача та інформації з мережі інтернет.

Згідно звіту суб'єкта оціночної діяльності ПП «Новомосковське бюро експертної оцінки» вартість земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_1, складає 269 863,00 грн. (а.с. 47).

Як вбачається із технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок АДРЕСА_1, останній містить дані про самочинне будівництво, а саме: А2 -2 житлову прибудову, м/с мансардний поверх, А-2 загальна реконструкція житлового будинку з надбудовою мансардного поверху. Відомості про те, що сторонами були отримані всі необхідні дозволи на проведення реконструкції, самочинного будівництва відсутні (а.с. 38).

ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення.

На підтвердження вартості домоволодіння, позивачем було надано звіт суб'єкта оціночної діяльності ТОВ «УКРСПЕЕКСПЕРТИЗА» за № 12042018_218 від 11.05.2018 про вартість домоволодіння, а саме на: житловий будинок літ. А-1, загальною площею 213,4 кв.м., житловою площею 143,9 кв.м., з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, яка складає 1 321 728,00 грн. Вказаний звіт має посилання, що він є дійсним за умови наявності особистого підпису замовника - ОСОБА_1, проте, як вбачається зі змісту такого звіту жодного підпису позивача, як замовника, не має ні на самій заяві замовника ні над приміткою про дійсність такого звіту, а тому він підлягає відхиленню судом (а.с. 30, 37).

В підтвердження набуття сторонами за час шлюбу транспортних засобів позивач надав копії свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів, а саме на Renault Trafic, 2012 року випуску та Hyundai Tucson, 2008 року випуску, яке має відмітку про кредитне зобов'язання (а.с. 73).

Належним доказом набуття права власності під час перебування сторін у шлюбі на нерухоме майно позивач вважав виписку (довідку) з реєстру речових прав № 119486739 виготовлену станом на 03.04.2018, яку надав для суду в якості такого (належного) доказу (а.с. 74-77).

За вказаною довідкою інформація надана за частковим співпадінням (за РНОКПП), за змістом якої право власності на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26.12.2011, ВРО № 987485, а також, на домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1, на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.2011, ВРО № 987484. Згідно технічного висновку відділу архітектурно-будівельного контролю ГАПУ ДМР № 10/1011 від 14.12.2011 площа по житловому будинку літ. А-1: житлова - 62,8 кв.м., загальна 99,9 кв.м. вважається узаконеною.

Так, відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Як вбачається із доказів наданих позивачем та зазначених у даному розділі (ІV. Докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення), останні подані з порушенням процесуального кодексу, а саме порядку засвідчення копій таких доказів, а тому, вони не можуть бути визнані судом допустимими доказами та свідчити про обставини на які посилається позивач. Таким чином, суд не може брати до уваги такі докази, оскільки це є порушенням цивільного процесуального права.

Отже статтями 77 - 80 ЦПК України встановлено критерії доказів, а саме їх належність, допустимість, достовірність та достатність. При цьому, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Так, продаж/набуття майна, у даному випадку - транспортного засобу, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу/міни цього транспортного засобу, отримання свідоцтва про право на спадщину на такий транспортний засіб, рішенням суду, тощо.

Відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

При цьому згідно із статтями 34, 341 ЗУ «Про дорожній рух» державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов'язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Державний облік зареєстрованих транспортних засобів включає в себе процес реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про зареєстровані транспортні засоби та їх власників, належних користувачів.

На зареєстровані в уповноважених органах МВС транспортні засоби видаються свідоцтва про реєстрацію, що відповідає Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388.

Таким чином, слід зазначити, що подані позивачем копії свідоцтв про реєстрацію транспортного засобу не є також і належним та достатнім доказом, в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України, який підтверджує набуття права власності на транспортний засіб, яким мав би бути відповідний договір.

Отже позивачем не було надано суду доказів, в розумінні ст. ст. 77-80 ЦПК України, які б свідчили про набуття однією із сторін права власності на вказані у позові транспортні засоби, 1/2 частину вартості яких позивач просив стягнути з відповідача на його користь.

При цьому, слід звернути увагу, що відповідно до пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2017 № 11 вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Між тим, суду було надано звіти про вартість майна (транспортних засобів), виконаних задовго (за чотири місяці) до відкриття провадження у даній цивільній справі.

Таким чином, вартість майна, визначена у відповідних звітах може відповідати вартості такого майна на час розгляду справи лише у разі актуалізації таких звітів та/або надання нових висновків/звітів.

Крім того, суду не було надано доказів припинення кредитного зобов'язання, дані про яке містяться у копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу - Hyundai Tucson, 2008 року випуску.

Щодо відсутності належного доказу набуття права власності на нерухоме майно, слід дійти аналогічного висновку (сторонами не надано належних доказів набуття права власності на нерухоме майно), оскільки суду не було надано жодного договору, які б свідчили про набуття однією із сторін нерухомого майна. Тоді як довідка з реєстру речових прав, яка була виготовлена станом на 03.04.2018, тобто за 4 місяці до відкриття провадження у даній цивільній справі, містила інформацію про наявність відповідних договорів.

Жодного клопотання про витребування таких договорів будь-якою із сторін заявлено не було.

Отже, слід дійти висновку, що сторонам не було надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження набуття права власності як на рухоме так і на нерухоме майно.

Також необхідно звернути увагу, що відсутність належних та допустимих доказів набуття подружжям майна як рухомого так і нерухомого, а також відсутність актуальної інформації щодо власника такого майна, може порушити права інших осіб, на користь яких могло бути здійснено відповідне відчуження одним із подружжя.

Між тим, відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, дослідження договору (та його реєстрації у разі правочину з нерухомим майном) дало б можливість суду перевірити набуття права власності стороною, так і встановити умови такого набуття, в тому числі, і походження коштів, за які відбувалось набуття, в разі зазначення таких даних у договорі.

V. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку.

Також, аналіз норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті.

Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

При цьому, вирішуючи питання про поділ майна, яке не може бути реально поділено (у даному випадку - транспортні засоби), що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суд враховує положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, що відповідає висновку, викладеному у постанові ВСУ № 6-2565цс16 від 18.01.2017.

Між тим, судом встановлено, у даному конкретному випадку, внесення другим із подружжя/відповідачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду не відбулось, а тому вимога позивача щодо компенсації 1/2 частини вартості транспортних засобів порушує норми, що передбачають порядок такої компенсації.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норму статті 60 СК України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Вказаного висновку дійшов у своїй постанові ВСУ у справі № 6-399цс17 від 05.04.2017.

Однак, слід врахувати, що відсутність належних доказів як зі сторони позивача так і зі сторони відповідача щодо набуття майна під час шлюбу, а також і джерела його набуття, позбавляє суд можливості встановити відповідні обставини, згідно обов'язкової для суду практики ВСУ, як наслідок і визначити роль кожного із подружжя під час придбання такого майна.

Крім того, слід зазначити, що судом під час розгляду даної справи було встановлено, що подружжям під час шлюбу було збільшено загальний розмір площі придбаного житлового будинку до 213,4 кв.м., як наслідок, його житлової частини до 143,9 кв.м., шляхом проведення реконструкції та надбудови мансардного поверху.

Між тим, у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Об'єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об'єкти не є об'єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу (виділу) згідно із нормами ст. ст. 364, 367 ЦК України.

Такого висновку дійшов ВСУ у своїй постанові у справі № 6-130цс13 від 04.12.2013.

Отже, суд враховуючи відсутність зазначених вище доказів (дозвільних документів, доказів введення в експлуатацію, узаконення) не може здійснити розподіл частин житлового будинку, розмір якого було збільшено шляхом реконструкції та здійснення надбудов.

Окрім вищевикладеного, суд враховуючи встановлені обставини щодо кількості і характеристики вказаного вище житлового будинку, згідно технічного паспорту, а також вимоги позивача про визнання права власності на 1/2 частину домоволодіння, також звертає увагу на той факт, що Цивільний кодекс України не передбачає такого поняття як «домоволодіння» (як це вказує у своєму позові позивач).

При цьому під домоволодінням розуміється два і більш будинківз приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі, що відповідає Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, яка втратила чинність на підставі Наказу Держжитлокомунгоспу № 56 (z0031-96) від 13.12.95.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб'єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об'єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов'язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Так, згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положень ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи вищевикладене, а також, норми чинного законодавства, дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони та їх представників, допитавши свідків, оцінивши наявні в ній докази, суд не вбачає підстав для задоволення позову, та як наслідок відмовляє у його задоволенні повністю.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 626, 628 ЦК України, ст. ст. 57, 60, 71 СК України, ст.ст. 1-4, 10, 12, 13, 76-89, 95, 141, 258, 259, 264, 265, п. 15, п.п. 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2, РНОКПП НОМЕР_3) до ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_4) про поділ спільного майна подружжя відмовити повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через суд першої інстанції, що відповідає приписам пункту 15, підпункту 15.5 Розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 28.11.2018.

Головуючий суддя: К.С. Маштак