Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 344/16920/16-ц

провадження № 61-33372св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: ЧервинськоїМ. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач - ОСОБА_6,

представник відповідача - ОСОБА_7,

третя особа - орган піки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради,

представник третьої особи - ОСОБА_8,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області у складі судді Татарінової О. А. від 09 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області у складі колегії суддів: Матківського Р. Й., Девляшевського В. А., Фединяка В. Д. від 25 вересня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6, третя особа - орган піки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, про визначення місця проживання дитини.

Позовна заява мотивована тим, що в період перебування в шлюбі з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 року у них народилася дочка ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 року - син ОСОБА_10, а ІНФОРМАЦІЯ_5 року - дочка ОСОБА_11.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року у справі № 344/12010/16-ц розірвано між ними шлюб, а неповнолітніх дітей залишено проживати з ОСОБА_6

До цього часу сторни не дійшли згоди щодо місця проживання сина ОСОБА_10.

Позивач вважає, що проживання сина разом із ним буде відповідати інтересам дитини, оскільки позивач має власну справу, нормований робочий день, достатній та стабільний дохід, час відводити дитину у школу, займатись з сином, іншим чином про нього піклуватись, щоб забезпечити гармонійний розвиток особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідач не має достатнього доходу для матеріального забезпечення умов проживання сина, більше уваги приділяє молодшій доньці, постійно вчиняє сварки з сином, застосовує фізичну силу та психологічний тиск. Крім цього, син також виявив бажання проживати з ним.

Тому позивач, для найкращого забезпечення інтересів дитини, просить визначити місце проживання сина ОСОБА_10 разом із ним.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2017 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що неповнолітній ОСОБА_12 досяг 14-річного віку, з якого законодавство надає можливість самостійно вибирати місце проживання.

Ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції відповідають вимогам закону, обставини справи встановлені повно, а доводи апеляційної скарги не підтверджені належними та допустимими доказами і не спростовують висновків суду першої інстанції.

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій належної оцінки доводам позовної заяви щодо неналежного виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків не надали, не врахували бажання дитини проживати разом з батьком, у реалізації якого відповідачем створюються перешкоди. Крім того, органом опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради не було надано висновку щодо визначення місця проживання дитини.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа надійшла до Верховного Суду.

У лютому 2018 року до касаційного суду надійшов відзив ОСОБА_6 на касаційну скаргу, у якому відповідач зазначила, що вони разом з позивачем і дітьми проживають всі в одній квартирі і даний позов ОСОБА_4 подано з метою несплати аліментів на сина ОСОБА_10. Посилаючись на законність і обґрунтованість ухвалених у справі судових рішень, просила касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а судові рішення судів попередніх інстанцій без змін.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що з 24 липня 1998 року до 17 жовтня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі, за період якого у них народилося троє дітей: ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2; ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 17 жовтня 2016 року у справі № 344/12010/16-ц розірвано шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 Неповнолітніх дітей - ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3, залишено проживати з матір'ю ОСОБА_6

У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання.

Станом на розгляд вказаної справи в суді ОСОБА_12, визначення місця проживання якого є предметом даного спору, досяг чотирнадцяти років.

Згідно витягу з рішення від 19 червня 2017 року № 392 виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради вирішив не надавати суду висновок про визначення місця проживання неповнолітньому ОСОБА_12, посилаючись на частину третю статті 160 СК України, у зв'язку із досягненням дитиною чотирнадцяти років.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення, з висновками якого погодився й апеляційний суд, правильно встановивши обставини справи та застосувавши положення частини третьої статті 160 СК України, обґрунтовано дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для визначення в судовому порядку місця проживання неповнолітнього ОСОБА_12, оскільки він досяг чотирнадцяти років і вправі самостійно обирати місце проживання.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій ухвалені без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:
М. Є. Червинська В. М. Коротун В. П. Курило