справа №619/2667/17
провадження №2/619/231/18
Рішення

Іменем України

19 листопада 2018 року

м.Дергачі

Дергачівський районний суд Харківської області у складі: головуючого судді Нечипоренко І.М., за участю секретаря судового засідання Носачової І.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №619/2667/17,

ім'я (найменування) сторін:

позивач: ОСОБА_1,

відповідач: ОСОБА_2,

вимоги позивача: про стягнення суми,

представники учасників справи: ОСОБА_3, ОСОБА_4

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача.

Позивач просить суд ухвалити рішення, згідно якому стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в розмірі 40,000грн, 3% річних в розмірі 3265,00грн, пеню в розмірі 42059,17грн, інфляційне збільшення боргу в розмірі 33123,44, судовий збір 1184,00грн, посилаючись на те, що 22 серпня 2014 року вона позичила відповідачу грошову суму у розмірі 40,000грн. Передачу грошей та її отримання відповідач ОСОБА_2 підтвердив власноручно написаною розпискою того ж дня. За домовленістю між ними борг повинен бути повернутий за її першою вимогою. 30 жовтня 2014 року нею було направлено відповідачу вимогу про повернення боргу. До теперішнього часу борг їй не повернутий. На протязі тривалого часу вона звертається до відповідача з проханням повернути борг, але на протязі 30 днів він не повернув борг, у зв'язку з чим, вона має право на отримання процентів, пені та інфляційних втрат.

Відповідач надав заперечення проти позову, згідно змісту яких позовні вимоги не визнає у повному обсязі, просить відмовити у їх задоволенні, виходячи з того, що він розписки не надавав, грошових коштів не брав, договір позики не укладав. Позивачем не надано ніяких підтверджуючих документів та/або фактів щодо направлення письмової вимоги від 30 жовтня 2014 року. Згідно вимог діловодства, правопису виправлення в документах не допускається. Відповідно до звичаїв ділового обороту і згідно вимог діловодства та правопису, суми що означають грошові вирази, пишуться цифрами і словами, що відсутнє в поданій до суду розписці, в якій текст виконано різними відтінками кольору, не вказано чий паспорт де і коли видано; не вказано де і коли було укладено договір позики, неможливо встановити яку саме суму вказано чи 40 чи 4, неможливо встановити які речі вказано грошові кошти або інші матеріальні цінності та у вигляді чого. Твердження позивача про право на отримання процентів спростовується частиною першою статті 1048 ЦК України, згідно із якою розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Між позивачем та відповідачем договір позики не укладався. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним судом України в постанові від 11 листопада 2015 року у справі №6-1967цс15, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов'язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов'язанням їх повернення та дати отримання коштів. Ще в одній правовій позиції Верховного суду України вказується, що відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання (справа № 6-79цс14 від 02.07.2014 року).

Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі.

Представник відповідача ОСОБА_4 у судовому засіданні проти позову заперечував у повному обсязі, просив відмовити у позові з підстав, зазначених вище.

Представник позивача ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилася, в наданій заяві просить справу розглядати за її відсутності, позов підтримує.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Ухвалою суду від 20.11.2017 скасовано заочне рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09.10.2017 по справі №619/2667/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми, справу призначено до розгляду на 28.11.2017.

Згідно ухвали від 28.11.2017 ОСОБА_2 відмовлено у витребуванні доказів та у зв'язку з неявкою позивача судове засідання відкладено до 14.12.2017.

14.12.2017 провадження по справі зупинено у зв'язку з призначенням судової почеркознавчої експертизи.

Відповідно до ухвали від 18.10.2018 поновлено провадження по справі, судове засідання призначено на 16.11.2018.

Фактичні обставини встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду.

Судом установлено, що згідно розписки від 22 серпня 2014 року ОСОБА_2 взяв у борг та зобов'язався повернути ОСОБА_1 40,000грн (а.с.25).

Згідно статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод, передбачено, що кожна фізична чи юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Одними з загальних засад цивільного законодавства є, зокрема, справедливість та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).

Цивільні відносини можуть регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм ділового обороту. Звичаєм є правило поведінки, яке не встановлене актами цивільного законодавства, але є усталеним у певній сфері цивільних відносин (абзаци перший та другий частини першої статті 7 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України дає підстави для висновку, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16.

Згідно з частиною другою статті 640 ЦК України, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Так, суд виходить з того, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику - ОСОБА_2, між сторонами існують позикові відносини, що підтверджується наявним у позивача оригіналом розписки, яка підтверджує як факт отримання боржником коштів за договором позики, так і зобов'язання повернути ці кошти.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13, який згідно ч.4 ст.263 ЦПК України є обов'язковим для врахування щодо застосування відповідних норм права.

Згідно висновку судово-почеркознавчої експертизи №13113/20954 від 19.09.2018 підпис від імені ОСОБА_2 у розписці від 22.08.2014 від його імені, про взяття в борг 40 тисяч гривень, розташований під текстом , - виконаний без попередньої технічної підготовки та використання технічних засобів ОСОБА_2 (а.с.126-129).

Отже, доводи відповідача, що він договір позики не укладав спростовані вищезазначеним висновком експертизи.

У відповідності до ч.ч.1,2 ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Відповідач не виконав умови договору та не повернув грошові кошти.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 6 червня 2012 р. у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11). Отже, проценти, передбачені ст. 625 ЦК, не є штрафними санкціями (постанова Верховного Суду України від 17 жовтня 2011 р. у справі 6-42цс11).

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Суд погоджується з наведеними позивачем письмовими розрахунками, згідно якому: три проценти річних від простроченої суми за період 28.11.2014-17.08.2017 становлять 3265,00грн, втрати від інфляції - 33123,44грн.

Щодо нарахування процентів у розмірі подвійної облікової ставки НБУ у сумі 42059,17грн, суд вважає позовні вимоги в цій частині такими, що підлягають частковому задоволеннюна рівні облікової ставки Національного банку України, виходячи з наступного.

Зі змісту ст.536 та ч. 1 ст.1048 ЦК України вбачається, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами; позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14, у ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики не визначений розмір процентів. Враховуючи те, що договором позики розмір плати за користування нею не встановлено, а обставин, передбачених ч. 2 ст. 1048 ЦК України, не вбачається, тому обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення процентів від суми позики на рівні облікової ставки НБУ.

Таким чином, розмір процентів за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ за період 28.11.2014-17.08.2017 становить 21080,34грн, а не подвійної, як про це просить позивач, про що мається відповідний розрахунок.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1184,00грн, судом задовольняються позовні вимоги в сумі 97468,78грн, тобто 82,29%, отже, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в розмірі 974,31грн.

Відповідно до ст. 259 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду приймаються, складаються і підписуються в нарадчій кімнаті складом суду, який розглянув справу.

Керуючись ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики в розмірі 40,000грн, три проценти річних - 3265,00грн, проценти за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ - 21080,34грн, втрати від інфляції 33123,44грн, а всього 97468,78грн. (дев'яносто сім тисяч чотириста шістдесят вісім гривень 78 копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 974,31грн (дев'ятсот сімдесят чотири гривні 31 копійка).

В іншій частині позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається Харківському апеляційному суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення відповідно до п.п.15.5 п.15 Перехідних положень ЦПК України через Дергачівський районний суд Харківської області.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне найменування (ім'я) сторін:

Позивач: ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1, місце проживання: АДРЕСА_1;

Відповідач: ОСОБА_2, код ІПН НОМЕР_2, паспорт НОМЕР_3, місце проживання: АДРЕСА_2.

Повний текст рішення складено 26.11.2018.

Суддя І. М. Нечипоренко