12.11.2018 Справа № 363/2189/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2018 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Чіркова Г.Є.,
при секретарі за участю представника позивача представника відповідачаОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення заборгованості за договором позики,

встановив:

ОСОБА_5 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на порушення відповідачем договірних зобов'язань по поверненню грошових коштів, в зв'язку з чим порушує питання про зобов'язання ОСОБА_6 повернути позику в розмірі 7 000 доларів США, а в разі неможливості стягнути з ОСОБА_6 на його користь позику в сумі 185 500 грн. та 3% річних від простроченої суми, що складає 16 695 грн, на загальну суму 202 195 грн.

Представник позивача в суді позов підтримав з викладених у ньому підстав та просив про його задоволення.

Відповідач в суді проти позову заперечив. Подав відзив на позовну заяву та просив залишити без задоволення позовну заяву ОСОБА_5 Згідно відзиву зазначено, що у 2014 році ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_5 грошові кошти в сумі близько 60 000 грн., що на той момент були еквівалентні 5 000 доларів США, однак на прохання позивача написав розписку про отримання грошових коштів у сумі 7 000 доларів США з метою забезпечення ймовірних господарських ризиків та уникнення збитків через знецінення грошей. У подальшому у серпні 2014 року він продав частину техніки та відразу передав ОСОБА_5 50 000 грн. про що останній написав розписку.

У відповіді на відзив представник позивача ОСОБА_3 повідомив, що відзив ОСОБА_6 на позовну заяву носить загальний характер і не ґрунтується на законі, оскільки докази по справ відповідачем не подані. Одночасно просив визнати доведеним факт отримання ОСОБА_6 позики у ОСОБА_7 в сумах 7 000 доларів США та 8 000 грн. Також, представник позивача просив повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про зобов'язання повернути позику, а в разі неможливості стягнути позику та проценти за прострочення боргу в сумі 210 195 грн.

Заслухавши представників позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 16.04.2014 року сторони уклали договір позики, відповідно до якого позивач (позикодавець) передав у власність відповідачу (позичальникові) грошові кошти в сумі еквівалентній 7 000 доларів США, а той зобов'язався повернути отримані кошти в строк до 16.06.2014 року.

На підтвердження отримання зазначених коштів позичальник написав розписку, в якій йдеться про отримання ним від позикодавця коштів у вказаній сумі.

Згідно розписки від 13.11.2014 відповідач додатково отримав від позивача грошові кошти в сумі 8 000 грн., про що передав ОСОБА_5 боргову розписку.

Відповідач частину грошових коштів повернув згідно розписки ОСОБА_5 від 21.08.2014 про отримання грошових коштів в сумі 50 000 грн.

В судовому засіданні досліджено оригінали письмових розписок згідно ст. 229 ЦПК України.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику (правовий висновок Верхового Суду України в справі № 6-50цс16).

Доводи відповідача про те, що він не отримував грошових коштів від позивача у вказаних у розписках розмірах є бездоказовими та голослівними, які спростовуються змістом розписок, з яких вбачається, що відповідач отримав саме таку суму позики, внаслідок чого і написав вказані розписки.

Відтак грошове зобов'язання відповідача перед позивачем вбачається з розписок, які підписані відповідачем, що відповідає вимогам простої письмової форми, якою оформлені укладені між сторонами угоди згідно ст. 207 і ч. 2 ст. 1047 ЦК України.

Разом з тим одержані кошти у встановлений строк відповідач повернув не в повному обсязі.

При вирішенні цієї справи суд зазначає, що згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики).

Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Невиконання умов, визначених змістом зобов'язання, згідно ст. 610 ЦК України є його порушенням.

Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він згідно ст. 1050 ЦК України зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього ж Кодексу.

При цьому згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, і в разі його порушення повинен сплатити суму боргу на вимогу кредитора.

Крім того згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно роз'яснень даних в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», згідно з частиною першою статті 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальноювартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання.

У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення.

Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України).

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».

Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України.

Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України).

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня.

Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України (правова позиція Верховного Суду України в справі №5-77цс14).

Вирішуючи питання про визначення розміру заборгованості, суд виходить з основної суми боргу 7 000 доларів США (яка згідно позову за курсом НБУ еквівалентна 185 500 грн.) та 8 000 грн., що загалом становить 193 500 грн.

Враховуючи що відповідачем ОСОБА_6 частково сплачено заборгованість в сумі 50 000 грн., а також з урахуванням заявлених позовних вимог, заборгованість за позикою становить 143 500 грн.

За таких умов розрахунок 3% річних за весь час прострочення протягом 3 років (1097 днів), становить 12 926,79 грн.

Згідно ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Отже позов підлягає частковому задоволенню шляхом застосування способів захисту обраних позивачем, які є адекватними змісту порушеного права, шляхом зобов'язання відповідача повернути на користь позивача заборгованість за позикою в розмірі 143 500 грн., 3 % річних від простроченої суми в розмірі 12 926,79 грн., судовий збір в розмірі 1 564, 26 грн. та 640 грн., а всього 158 631,05 грн., а в разі неможливості стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованість за позикою на вказану суму.

З огляду на зазначені правовідносини, судом виявлено порушене права позивача, яке підлягає захистові, а позов про це частковому задоволенню.

Крім того, суду представлено документальне підтвердження понесених позивачем судових витрат, які підлягають стягненню з відповідача, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог згідно ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись 259, 265, 268 ЦПК України,

вирішив:

позовну заяву задовольнити частково.

Зобов'язати ОСОБА_6 повернути ОСОБА_5 заборгованість за позикою в розмірі 143 500 (сто сорок три тисячі п'ятсот) грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 12 926,79 (дванадцять тисяч дев'ятсот двадцять шість грн. та сімдесят дев'ять коп.), а в разі неможливості стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 заборгованість за позикою в розмірі 143 500 (сто сорок три тисячі п'ятсот) грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 12 926,79 (дванадцять тисяч дев'ятсот двадцять шість грн. та сімдесят дев'ять коп.), судовий збір в розмірі 1 564, 26 (одна тисяча п'ятсот шістдесят чотири грн. двадцять шість коп.) та 640 (шістсот сорок) грн., а всього 158 631,05 (сто п'ятдесят вісім тисяч шістсот тридцять одна грн. та п'ять коп.)

Повне судове рішення складено 22 листопада 2018 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги через Вишгородський районний суд Київської області.

Позивач: ОСОБА_5 (проживає за адресою: АДРЕСА_1).

Відповідач: ОСОБА_6 (проживає за адресою: АДРЕСА_2).

Суддя