Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 760/6507/16-ц

провадження № 61-17978св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - Інститут державного управління у сфері цивільного захисту,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2017 року в складі колегії суддів: Усика Г. І., Невідомої Т. О., Ратнікової В. М.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Інституту державного управління у сфері цивільного захисту, третя особа - ОСОБА_5, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до наказу від 13 жовтня 2014 року ОСОБА_4 був прийнятий на посаду викладача кафедри державної служби, менеджменту та навчання з міжнародними проектами Інституту державного управління у сфері цивільного захисту на 0,5 ставки посадового окладу до проведення конкурсного заміщення цієї посади та на період перебування працівника за сумісництвом у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Наказом начальника Інституту державного управління у сфері цивільного захисту від 05 жовтня 2015 року позивача призначено на посаду наукового співробітника науково-дослідного відділу з проблем навчання діям у надзвичайних ситуаціях. 30 жовтня 2015 року відповідач ознайомив ОСОБА_4 з попередженням про подальше звільнення у зв'язку із скороченням посади, від запропонованої посади фахівця він відмовився, оскільки вона не відповідала його кваліфікації. Інших посад, які були вакантними у відповідача йому не пропонувалося. Наказом від 09 березня 2016 року позивача було звільнено з роботи на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України. Вказував, що звільнення відбулося з порушенням норм трудового законодавства.

На підставі викладеного ОСОБА_4 просив: поновити його на посаді наукового співробітника; скасувати наказ від 09 березня 2016 року про його звільнення; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 10 березня 2016 року.

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 10 березня 2017 року (в складі судді Кізюн Л. І.) позов задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4 на роботі на посаді наукового співробітника науково-дослідного відділу з проблем навчання населення діям у надзвичайних ситуаціях Інституту державного управління у сфері цивільного захисту з 09 березня 2016 року. Стягнуто з Інституту державного управління у сфері цивільного захисту на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 92 377,26 грн, а також на користь держави судовий збір у розмірі 1 474,77 грн. Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. У задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач не надав належних та допустимих доказів про скорочення посад працівників, внаслідок затвердження нового штатного розпису, відповідно наказу про скорочення конкретних посад, в тому числі посади позивача, наявність на підприємстві вільних вакансій на час попередження позивача про звільнення, пропозицію йому таких посад та врахування переважного права залишення позивача на роботі.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що внаслідок організаційно-штатних заходів, що відбувалися в Інституті на виконання наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23 жовтня 2015 року, скороченню підлягало більше посад наукових та науково-педагогічних працівників, ніж вводилося нових таких посад у штатний розпис. Всі особи, посади яких підлягали скороченню, в тому числі і позивач, були завчасно повідомлені про майбутнє звільнення. Позивачеві пропонувалося прийняти участь у конкурсі на заняття вакантних посад, але ОСОБА_4 заяви про участь у конкурсі не подав. Крім того, позивачу пропонувалася вакантна посада в Інституті, від якої він відмовився. Звільнення ОСОБА_4 відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки йому не було запропоновані всі вакантні посади. ОСОБА_4 не погодився із запропонованою йому посадою, оскільки вона не відповідала його кваліфікації і просив запропонувати іншу посаду, яка б відповідала раніше займаній посаді і кваліфікації, проте відповідач вказаних дій не вчинив. Відповідач зобов'язаний був перевести позивача на рівнозначну посаду без проведення конкурсу.

У серпні 2017 року Інститут державного управління у сфері цивільного захисту подав відзив на касаційну скаргу, вказуючи на те, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу. Позивачу також було запропоновано взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад наукових та науково-педагогічних працівників, які у зв'язку з організаційно-штатними змінами було введено в штат Інституту. Проте ОСОБА_4 документів на участь у конкурсі не подав, а тому не міг бути переведений на посади, що заміщувалися за результатами конкурсу. Позивач не зазначив жодної норми закону, якою визначено право бути призначеним без конкурсу на наукові, науково-педагогічні, педагогічні посади.

03 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою і другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що наказом Інституту державного управління в сфері цивільного захисту від 05 жовтня 2015 року ОСОБА_4 призначено на посаду наукового співробітника науково-дослідного відділу з проблем навчання діям у надзвичайних ситуаціях.

Наказом Державної служби з надзвичайних ситуацій від 23 жовтня 2015 року внесено зміни до штату Інституту державного управління в сфері цивільного захисту, відповідно до яких, зокрема, науково-дослідний відділ з проблем навчання діям у надзвичайних ситуаціях, в якому науковим співробітником працював позивач, підлягав скороченню в повному складі.

30 жовтня 2015 року позивач був ознайомлений з попередженням про його звільнення із займаної посади за пунктом 1 частини першої статті 40 КзпП України. Від запропонованого заміщення вакантної посади фахівця відділу медичного менеджменту та організації навчання науково-медичного центру мережі освітніх установ цивільного захисту Інституту державного управління у сфері цивільного захисту ОСОБА_4 відмовився.

У своїх поясненнях ОСОБА_4 зазначив, що він відмовився від запропонованої посади, оскільки вона не є науковою.

Крім того, позивачу пропонувалося взяти участь у конкурсі на заміщення вакантних посад наукових та науково-педагогічних працівників, які у зв'язку із організаційно-штатними змінами були введені в Інституті державного управління у сфері цивільного захисту та пропонувалися іншим працівникам цього Інституту, котрі підлягали звільненню і також мали переважне право на залишення на роботі відповідно до статті 42 КЗпП України. Проте ОСОБА_4 документів на участь у конкурсі не подав.

Наказом від 09 березня 2016 року ОСОБА_4 звільнено з роботи у зв'язку із скороченням штату працівників та відмовою від переведення на іншу посаду.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

В позовній заяві та своїх доводах ОСОБА_4 стверджував, що його звільнення відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки йому не була запропонована наявна у відповідача посада наукового працівника, а була запропонована посада фахівця, що не відповідає його освіті, кваліфікації та досвіду роботи. При цьому, на його думку, він мав право на заміщення вакантної посади наукового співробітника без участі у конкурсі.

Як встановлено вище, внаслідок організаційно-штатних заходів, що відбувалися в Інституті державного управління у сфері цивільного захисту на виконання наказу Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23 жовтня 2015 року скороченню підлягало більше посад наукових та науково-педагогічних працівників, ніж вводилося нових таких посад у штатний розпис. Всі особи, посади яких підлягали скороченню, в тому числі і позивач, були завчасно повідомлені про майбутнє звільнення.

Всім особам, що підлягали звільненню у зв'язку із скороченням займаних ними посад наукових та науково-педагогічних працівників, в тому числі і позивачеві, пропонувалося прийняти участь у конкурсі на заняття вакантних посад, але ОСОБА_4 заяви про участь у конкурсі не подав.

Відповідно до статті 55 Закону України «Про вищу освіту» та статті 6 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність заміщення вакантних посад наукових і науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що звільнення позивача відбулося з дотриманням норм трудового законодавства.

Апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи позивача, що відповідач безпідставно не запропонував йому посаду заступника начальника відділу методичного менеджменту та організації навчання та посаду наукового співробітника наукового відділу, колегія суддів вважає їх безпідставними, оскільки заміщення зазначених посад передбачено за конкурсом, від участі у якому позивач відмовився. З наданих представником відповідача документів убачається, що на зазначені посади були призначені особи за результатами проведеного конкурсу, на участь в якому вони надали згоду при їх звільненні з попередньо займаних посад.

Також суд апеляційної інстанції правильно залишив спростував доводи позивача щодо не запропонованої йому посади провідного фахівця відділу методичного менеджменту та організації навчання, оскільки зазначена посада було запропонована ОСОБА_6, який до цього працював на посаді провідного фахівця науково-дослідного відділу з проблем навчання населення діям у надзвичайних ситуаціях Інституту державного управління у сфері цивільного захисту і виявив згоду на заняття цієї посади після скорочення попередньо займаної ним посади.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про порушення роботодавцем вимог статті 42 КЗпП України щодо переважного права на залишенні на роботі при вивільненні працівників у зв'язку із змінами в організації виробництва, оскільки наказом Державної служби України з надзвичайних ситуацій від 23 жовтня 2015 року скороченню підлягала не лише займана позивачем посада наукового співробітника науково-дослідного відділу з проблем навчання діям у надзвичайних ситуаціях, а фактично був ліквідований весь відділ в якому працював позивач. При введенні в штатний розпис інших посад, і прийнятті на ці посади наукових працівників, положення статті 42 КЗпП України не розповсюджується.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 06 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. М. Фаловська

В.С. Висоцька

В.В. Пророк