Справа № 316/21/18
Провадження № 2/316/273/18
"26" вересня 2018 р. м.Енергодар
Енергодарський міський суд Запорізької області у складі
головуючого-судді Вільямовській Н.О.,
секретар судового засідання Рябуха О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Енергодар справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3, про усунення перешкод у реалізації права користування та розпорядження нерухомим майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-
за участю представника позивача- адвоката ОСОБА_4,
ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив наступне.
Позиція позивача викладена в позовній заяві і у вступному слові, полягає в такому.
Позовні вимоги позивач мотивує тим, що 06.12.2017 року ОСОБА_1 отримав на праві приватної власності, згідно договору купівлі-продажу, квартиру за адресою: АДРЕСА_1. Вказаний договір був укладений між позивачем по справі, від імені якого діяла ОСОБА_3, та ОСОБА_5, який діяв за себе та від імені ОСОБА_2, ОСОБА_6, від імені якої діяла ОСОБА_7. Згідно п. 12 вказаного договору купівлі-продажу у строк до 08.12.2017 року продавці повинні були звільнити спірну квартиру від особистих речей та знатися з реєстраційного обліку, здійснити повну оплату комунальних послуг та за спожиту електроенергію, передати повний комплект ключів від квартири. Однак, до теперішнього часу у АДРЕСА_1 залишається зареєстрованою ОСОБА_2
Ухвалою судді Енергодарського міського суду Запорізької області від 08.01.2018 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження.
Ухвалою суду від 10.07.2018 року з метою виконання вимог ч. 1 ст. 189 ЦПК України постановлено перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
Ухвалою суду від 01.08.2018 року підготовче судове засідання закрито та справу призначено до судового розгляду.
Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову) не вчинялось, провадження не зупинялось.
Позивач ОСОБА_1 через канцелярію суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить задовольнити. (а.с. 84).
Представник позивача ОСОБА_1- адвокат ОСОБА_4, в судовому засіданні підтвердив вищевикладені обставини, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.
Відповідач ОСОБА_2 про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином, відповідно до ст.ст. 128, 130 ЦПК України (а.с. 72, 73, 80, 82). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті повідомлений завчасно і належним чином, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав, то за згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Позивач надав свою згоду на заочний розгляд справи.
Представник третьої особи- Сектора реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, також на адресу суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 46).
Третя особа ОСОБА_3 через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує (а.с. 67).
Повно і всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач та його представник посилалися як на підставу своїх вимог, дослідивши докази, надані сторонами, суд встановив на їх підставі такі фактичні обставини та зміст спірних правовідносин.
Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів.
Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обов'язків, передбачений пунктом 1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави.
Також, відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Як встановлено у судовому засіданні, згідно із договором купівлі-продажу квартири від 06.12.2017 року, зареєстрованого в реєстрі речових прав на нерухоме майно № 2699, позивач є власником квартири яка знаходиться за адресою: запорізька область, АДРЕСА_1, що також стверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06.12.2017 року (а.с. 8-10, 11).
Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості і кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явилась, не скористалась своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивача.
Згідно ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім'ї.
В Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).
Відповідно до статті 13 Конституції України, власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов'язки, а й орієнтовно вказує на його зобов'язання.
Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.
Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей.
Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.
Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.
Відповідно до пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»- наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди, як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
Відповідно до ст. 391 ЦК України, Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно довіреності від 19.10.2017 року та договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2. перебувала в Італійській Республіці в м. Неаполі.
Згідно з показами свідка ОСОБА_8 вона є бабусею позивача та матір'ю третьої особи по справі ОСОБА_3 До позивача приїжджає один раз на місяць. Відповідача по справі не бачила жодного разу. При укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири від імені ОСОБА_2 діяв її син ОСОБА_5 Через тиждень після купівлі квартири вона була у гостях у онука. Квартира була звільнена від особистих речей відповідачів, залишився лише один диван.
За змістом ст. ст. 391, 396 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 34,39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації.
Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки.
Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідачка не є членом сім'ї позивача, не мешкає без поважних причин в квартирі, що належить на праві власності позивачу, договірні відносини між позивачем та відповідачкою щодо винаймання спірного житла - відсутні, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнавши відповідача ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно із вимогами ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації.
Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги позивача ОСОБА_1, визнавши ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням.
Керуючись ст. ст. 4, 19, 83, 84, 89, 260, 263, 264, 265, 280-285 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради Запорізької області, ОСОБА_3, про усунення перешкод у реалізації права користування та розпорядження нерухомим майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, - задовольнити.
Усунути перешкоди ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, у реалізації права володіння, користування та розпорядження належним йому, на праві приватної власності нерухомим майном- квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом визнання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.
Учасник справи якому повне рішення не було вручено в день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н. О. Вільямовська