Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 562/1762/15-ц

провадження № 61-17766св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: СтупакО. В. (суддя-доповідач), ПогрібногоС. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Моторно (транспортне) страхове бюро України,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 01 березня 2017 року у складі колегії суддів: Ковальчук Н. М., Боймиструка С. В., Гордійчук С. О.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Моторно (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4 про відшкодування у порядку регресу витрат, пов'язаних з регламентною виплатою.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 08 квітня 2012 року на автодорозі Київ-Чоп, із вини ОСОБА_4, який керував автомобілем «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_1, відбулася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП). Вина ОСОБА_4 у ДТП встановлена постановою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 червня 2012 року. У результаті ДТП пошкоджено автомобіль «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1, що на момент ДТП належав ОСОБА_5

Згідно з висновком експертного автотоварознавчого дослідження від 06 травня 2012 року № 502 вартість майнового збитку, завданого власнику автомобіля «Renault», складає 26 508,98 грн. ОСОБА_4 не відшкодував ОСОБА_5 завдану шкоду. На момент вчинення ДТП ОСОБА_4 не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

ОСОБА_5 із метою отримання відшкодування звернувся до МТСБУ із заявою та надав копію полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23 листопада 2011 року № АВ/0943449 із терміном дії із 23 листопада 2011 року по 22 листопада 2012 року. Відповідно до вимог підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон) МТСБУ здійснило регламентну виплату у розмірі 22 090,82 грн.

Враховуючи наведені обставини, позивач просив суд стягнути у порядку регресу із ОСОБА_4 на користь МТСБУ грошові кошти у розмірі понесених витрат - 22 090,82 грн, а також стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу.

У березні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до МТСБУ, Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» (далі - ПрАТ «СК «Перша»), приватного підприємця ОСОБА_5 (далі - ПП ОСОБА_5.) про визнання недійсним поліса обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та скасування наказу МТСБУ про виплату страхового відшкодування.

В обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_4 зазначав, що відповідно до пункту 41.1 статті 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння: транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону.

Відповідно до пункту 1.7 статті 1 Закону, забезпечений транспортний засіб ? транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23 листопада 2011 року АВ/0943449, укладений між ПрАТ «СК «Перша» та ПП ОСОБА_5 суперечить вимогам статті 17 Закону та статті 35 Закону України «Про дорожній рух».

Оскільки забезпеченим транспортним засобом за вказаним полісом є вантажний автомобіль вантажопідйомністю більше 3,5 тонни, то строк дії цього поліса не повинен перевищувати строку дії протоколу перевірки його технічного стану, на підставі якого укладався цей поліс. Періодичність проходження обов'язкового технічного контролю для вказаного транспортного засобу становить один раз на рік. Оскільки на момент укладання обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23 листопада 2011 року АВ/0943449 страхувальник ПП ОСОБА_5 не надав страховику протокол обов'язкового технічного контролю із строком дії на період ідентичний до строку дії договору страхування, тому вказаний поліс є недійсним.

Посилаючись на частину першу статті 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), ОСОБА_4 просив визнанити недійсним поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23 листопада 2011 року АВ/0943449, який укладений між ПрАТ «СК «Перша» та ПП ОСОБА_5, та скасувати наказ МТСБУ від 25 липня 2012 року № 2293, на підставі якого здійснено регламентну виплату страхового відшкодування.

Рішенням Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року у задоволенні позову МТСБУ відмовлено. Зустрічний позов задоволено повністю. Визнано недійсним поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23 листопада 2011 року АВ/0943449, який укладений між ПрАТ «СК «Перша» та ПП ОСОБА_5 Скасовано наказ МТСБУ від 25 липня 2012 року № 2293, на підставі якого здійснено регламентну виплату страхового відшкодування.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що на момент укладання договору страхування ПП ОСОБА_5 не надав страховику протоколу огляду технічного стану автомобіля, строк дії якого повинен співпадати зі строком дії договору страхування із 23 листопада 2011 по 22 листопада 2012 року, а тому поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23 листопада 2011 року АВ/0943449 є недійсним із підстав, вказаних у частині першій статті 203 ЦК України.

Недійсність полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23 листопада 2011 року АВ/0943449 є підставою для скасування наказу МТСБУ від 25 липня 2012 року № 2293, на підставі якого здійснено регламентну виплату страхового відшкодування, а також виключає можливість задоволення первісного позову.

Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 01 березня 2017 року апеляційну скаргу МТСБУ задоволено. Рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 07 листопада 2016 року скасовано. Позов МТСБУ задоволено. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь МТСБУ 22 090,82 грн на відшкодування у порядку регресу витрат, пов'язаних із регламентною виплатою. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що МТСБУ, відшкодувавши потерпілому шкоду, завдану ОСОБА_4, правомірно звернувся із вимогою про стягнення у порядку регресу з останнього розміру виплаченого відшкодування. ОСОБА_4 не довів того, що договір страхування порушує його законні права та інтереси, або того, що наявність чи відсутність такого договору страхування звільняє його від відповідальності за завдання шкоди, а тому відсутні підстави для задоволення зустрічного позову.

У березні 2017 року ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Апеляційного суду Рівненської області від 01 березня 2017 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив суд скасувати рішення суду апеляційної інстанції та залишити у силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції безпідставно не застосував до оспорюваних відносин положення статей 1, 17, 41 Закону. ОСОБА_4 є заінтересованою особою, права та інтереси якого порушенні полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 23 листопада 2011 року АВ/0943449, оскільки визнання недійсним цього полісу, який укладений із порушенням вимог статті 17 Закону, позбавляє МТСБУ права регресної вимоги до нього.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 червня 2017 року відкрито касаційне провадження, витребувано матеріали справи та надано строк для подання заперечень на касаційну скаргу.

Заперечення на касаційну скаргу не надходили.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану справу разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_4 не підлягає задоволенню із таких підстав.

Судами встановлено, що 08 квітня 2012 року на автодорозі Київ?Чоп, із вини ОСОБА_4, який керував автомобілем «Mitsubishi», державний номерний знак НОМЕР_1, відбулася ДТП у результаті якої пошкоджено автомобіль «Renault», державний номерний знак НОМЕР_1, який належний ПП ОСОБА_5

На момент вчинення ДТП ОСОБА_4 не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Цивільно-правова відповідальність ПП ОСОБА_5 застрахована відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності від 23 листопада 2011 року АІ/0943449, який виданий ПрАТ «СК «Перша».

Постановою Здолбунівського районного суду Рівненської області від 01 червня 2012 року винним у скоєнні ДТП визнано ОСОБА_4

Відповідно до висновку автотоварознавчого дослідження від 06 травня 2012 року № 502 майновий збиток власнику автомобіля «Renault» складає 26 508,98 грн.

ПП ОСОБА_5 із метою отримання страхового відшкодування звернувся до МТСБУ із заявою та надав копію полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності від 23 листопада 2011 року АІ/0943449 з терміном дії із 23 листопада 2011 року по 22 листопада 2012 року.

31 липня 2012 року МТСБУ відповідно до пункту 41.1 статті 41 Закону за рахунок коштів фонду захисту потерпілих МТСБУ здійснило регламентну виплату потерпілому у розмірі 22 090,82 грн.

Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1. статті 41 Закону МТСБУ, за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Здійснивши регламентовану виплату на користь ПП ОСОБА_5, МТСБУ виконало покладений на нього Законом обов'язок по відшкодуванню шкоди заподіяної з вини власника транспортного засобу, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Частиною першою статті 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Згідно з підпунктом 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що МТСБУ, відшкодувавши потерпілому шкоду, завдану відповідачем, має право регресної вимоги до останнього, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача, який є винуватцем ДТП та повинен нести відповідальність за завдану шкоду, не була забезпечена полісом.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою ? третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Тобто, у силу частини третьої статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред'явлена тільки однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права якої порушені правочином.

Згідно з частиною першою статті 3 ЦПК України 2004 року кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Отже, особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і у позові їй необхідно відмовити. Тому при зверненні до суду позивач повинен довести свою юридичну заінтересованість у справі.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що у ОСОБА_4 відсутнє право на звернення до суду із позовом про визнання недійсним договору страхування, укладеного між ПрАТ «СК «Перша» та ПП ОСОБА_5, оскільки він не є стороною цього договору, ним не доведено, що вказаним договором безпосередньо порушено його права та законні інтереси або того, що наявність або відсутність такого договору страхування звільняє його від відповідальності за відшкодування завданої ним шкоди.

Враховуючи наведене, доводи заявника у касаційній скарзі про те, що він є заінтересованою особою, права та законні інтереси якого порушенні оспорюваним договором страхування, є помилковими, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником положень законодавства.

Посилання заявника у касаційній скарзі на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права є помилковими, оскільки під час розгляду справи суд правильно визначився з характером оспорюваних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню на підставі повно установлених обставин справи.

Висновки суду апеляційної інстанції по суті вирішення спору є правильними, законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами справи.

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновку суду апеляційної інстанції та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального чи процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення суду апеляційної інстанції - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Рівненської області від 01 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак

С. О. Погрібний

Г. І. Усик