провадження №2/243/3439/2018
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 листопада 2018 року Слов?янський міськрайонний суд Донецької області у складі:
Головуючого судді Мірошниченко Л.Є.
Секретаря судового засідання Плаксіної Є.В.
Представника позивача ОСОБА_1
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №7 м. Слов'янська, цивільну справу
за позовною заявою ОСОБА_2
до ОСОБА_3, що діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4
за участю третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради
вимоги позивача: про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
ОСОБА_5 виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
1. У жовтні 2018 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3, що діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності, належить квартира АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі зареєстрована її подруга з неповнолітньою дитиною, які в квартирі не проживають, добровільно виселитися не бажають. У зв'язку з чим, позивач просить визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
2. Представник позивача ОСОБА_1, що діє на підставі довіреності від 26.06.2018 року (а.с.24), в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та просила позов задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення.
ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи.
3. Позивач ОСОБА_2 до суду не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала заяву про розгляд справи за своєї відсутності, за участю свого представника ОСОБА_1 Суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності за участю її представника.
4. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву від 19.11.2018 року про розгляд справи за своєї відсутності (а.с.26), з урахуванням висновку від 19.11.2018 року (а.с.27), відповідно до якого вважає недоцільно визнавати, такою, що втратила право користування житловим приміщенням малолітню дитину ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2.
5. Відповідач ОСОБА_3, що діє у свої інтересах та в інтересах неповнолітньої дитини ОСОБА_4, в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином через оголошення на сайті суду (а.с.23). Оскільки відповідачі повідомлені про час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності.
ІІІ. Процесуальні дії у справі.
6. Ухвалою суду від 09.11.2018 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.20).
ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин.
7. В судовому засіданні встановлено, що квартира АДРЕСА_1, належить на праві власності ОСОБА_2, на підставі договору купівлі-продажу від 01.11.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Паращук О.А., зареєстровано в реєстрі №4803(а.с.7).
8. Як вбачається з довідки, наданої КП "ЖЕК №1" від 27.09.2018 року (а.с.10), за адресою: АДРЕСА_1 дійсно зареєстровані ОСОБА_3, 1987 року народження та ОСОБА_4, 2013 року народження.
9. Відповідно до акту, наданого Комітетом мікрорайону "Центр-1" (а.с.11), вбачається, що ОСОБА_3, 1987 року народження та ОСОБА_4, 2013 року народження, дійсно зареєстровані однак з 2014 року фактично не проживають за адресою: АДРЕСА_1
V. Оцінка Суду.
10. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.
11. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права.
12. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.
13. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції").
14. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном.
При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року).
15. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
16. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
17. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.
18. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України).
19. Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором.
20. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України).
21. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
22. У відповідність до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.
24. Статтею 386 ЦК України, встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
25. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім"ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
26. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником.
27. Згідно до ч. 4 статті 156 ЖК України, до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме-подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
28. В той же час, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь- яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.
Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.
29. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення будинку, квартиру тощо, від будь- яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік.
Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові №6-709цс16 від 16.11.2016 року.
30. Крім того, допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7 пояснив, що позивач його сестра, яка є власницею квартири за адресою: АДРЕСА_1, відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за даною адресою не мешкають з 2014 року, особистих речей не мають, комунальні витрати не сплачують. Позивач перешкод у користуванні житлом останнім не чинить.
31. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо визнання ОСОБА_3 такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню.
32. Вирішуючи питання стосовно визнання неповнолітньої ОСОБА_4 такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного.
33. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоровя, в якому вона проживає.
34. В силу ст. 160 СК України, місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків.
Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
35. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
36. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітня ОСОБА_4, у спірній квартирі не мешкає. Залишення малолітньої зареєстрованою в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.
37. Враховуючи, що суд дійшов до висновку, що ОСОБА_3 втратила право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, ОСОБА_4 є дитиною відповідача, залишила постійне місце проживання разом з матір'ю, суд вважає, що ОСОБА_4, 2011 року народження, слід також визнати такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.
VІ. Розподіл судових витрат між сторонами.
38. Позивач, відповідно до позову не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.
Керуючись ст.ст. 29,319, 386, 391,396 ЦК України, ст. 160 СК України, ст.ст. 12,13,259,263-265,268,280-282 ЦПК України, Законом України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, суд,
Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3, що діє у своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_4, за участю третьої особи Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1.
Заочне рішення суду може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана до суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Донецького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку п.15.5 Перехідних Положень ЦПК України. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складений 22.11.2018 року.

Суддя Слов'янського

міськрайонного суду Л.Є. Мірошниченко