Постанова

Іменем України

19 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 607/10762/16-ц

провадження № 61-18918св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Мартєва С. Ю., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - на рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року у складі суддів: Бершадської Г. В., Гірського Б. О., Ткача О. І.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 частини першої розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення.

Зазначала, що вони з відповідачем перебували у шлюбі, який розірвано рішенням суду від 05 квітня 2016 року. ОСОБА_2 належить квартира АДРЕСА_1, в якій вона проживала як член його сім'ї. Від шлюбу вони мають сина - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Вказувала, що вони із сином мають право на користування вказаним житлом, проте вимушені тимчасово проживати за іншою адресою у зв'язку з тим, що відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року позов задоволено. Ухвалено усунути ОСОБА_1 та її неповнолітньому сину ОСОБА_4 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 та її неповнолітнього сина ОСОБА_4 до вказаної квартири. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач вселилася у спірне приміщення як член сім'ї відповідача, якому належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_1, з яким уклала шлюб у 2000 році та постійно проживала. В подальшому ОСОБА_1 припинила із відповідачем сімейні відносини, шлюб розірвано згідно рішення Тернопільського міськрайонного суду від 05 квітня 2016 року, угоди найму жилого приміщення та визначення порядку користування ним із відповідачем після розірвання шлюбу не укладала. Рішення про виселення позивача із квартири, а також їх неповнолітнього сина ОСОБА_4, визнання зазначених осіб, такими, що втратили право її користуванням, судом не виносилось, а тому зазначені особи мають право на подальше користування зазначеним житлом. Крім цього, позивач та неповнолітній син не мають у власності іншого житла, зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1, вимушені проживати у квартирі рідної сестри позивача, оскільки відповідач чинить їм перешкоди у користуванні зазначеною квартирою.

Рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у позові.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що з 01 грудня 2015 року ОСОБА_1 з сином не проживає у спірній квартирі, позивач та неповнолітній син протягом цього часу не зверталась до відповідача з вимогами про надання ключів від вхідних дверей квартири, до 29 грудня 2016 року ОСОБА_1 не приходила в квартиру, не заявляла претензій та не зверталась до правоохоронних органів про чинення їй перешкод у користуванні квартирою. Відвідування нею квартири мало місце лише 29 грудня 2016 року та 20 березня 2017 року після неодноразових судових засідань з розгляду справи за позовом ОСОБА_5 про визнання її такою, що втратила користування спірною квартирою. Із позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою ОСОБА_1 звернулась 01 січня 2017 року, тобто після звернення ОСОБА_2 у вересні 2016 року з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування квартирою. Отже, висновок суду про те, що відповідач створював ОСОБА_1 з сином перешкоди у користуванні квартирою та відмовлявся надати ключі від неї, не відповідає фактичним обставинам справи. Позивач не надала суду доказів вимушеного залишення нею квартири: що відповідач забрав у неї ключі від квартири, створював перешкоди у користуванні нею та що мала місце протиправна поведінка відповідача до неї, не зверталась у річний термін з позовом про вселення. ОСОБА_4 не звертався з позовом про вселення, про що свідчить відсутність його підпису на позовній заяві, відповідно не був учасником процесу, не давав пояснень. Тобто, неповнолітній особисто не висловив вимог щодо порушення своїх прав. Його проживання з матір'ю свідчить про те, що він визначив своє місце проживання з нею. Наведене свідчить про те, що спір щодо проживання і користування ОСОБА_4 спірною квартирою відсутній.

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Підстави касаційного оскарження обґрунтовано тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що позивач та її син не втратили право користування квартирою, оскільки відповідного рішення, яке б позбавило їх такого права, не існує. Обставини про те, що у ОСОБА_1 відсутні ключі від квартири, не оспорюються відповідачем, що підтверджує підстави звернення до суду із позовом. Фактично суд розглянув позов про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування житлом у зв'язку із відсутністю у квартирі понад рік, проте предметом позову є вселення до квартири.

У запереченні на касаційну скаргу ОСОБА_2 зазначив, що позивачем не доведено обставин створення ним перешкод у доступі до квартири.

19 квітня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Згідно частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Суди установили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 05 квітня 2016 року.

Квартира АДРЕСА_1 належить ОСОБА_2 на підставі договору дарування, в ній у якості членів сім'ї зареєстровані ОСОБА_1 та ОСОБА_4.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: подружжя, їх діти і батьки. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до вимог статті 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

На підставі частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Таким чином, член сім'ї власника житла визнається таким, що втратив право на користування цим житлом за частиною другою статті 405 ЦК України, лише за рішення суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом.

Разом з тим, рішення суду про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 відсутнє. Виселення за частиною другою статті 405 ЦК України не є предметом заявленого позову.

Предметом захисту за позовом ОСОБА_1 є відновлення порушеного права на користування квартирою. У межах заявленого позову суд мав перевірити, чи потребує додаткового захисту (за рішенням суду) право ОСОБА_1 на користування спірною квартирою як колишнього члена сім'ї власника квартири, яке існує на момент звернення із позовом.

Тобто, розгляд позову ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом вселення не передбачає дослідження обставин щодо періоду відсутності у квартирі у контексті частини другої статті 405 ЦК України.

Разом з тим, апеляційний суд при вирішенні позову досліджував причини відсутності ОСОБА_1 у квартирі понад один рік та дійшов висновку про їх неповажність, тобто фактично визнав ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 розглянувши спір, що не є предметом позову.

Суд першої інстанції, повно та всебічно дослідивши обставини, перевіривши їх доказами, які оцінено за вимогами процесуального закону, встановив, що позивач вселилася у спірне приміщення як член сім'ї відповідача, рішення про виселення відповідача із квартири, а також неповнолітнього сина ОСОБА_4, визнання зазначених осіб, такими, що втратили право її користуванням, судом не приймалось, тому зазначені особи мають право на подальше користування зазначеним житлом, позивач та неповнолітній син не мають у власності іншого житла, вимушені проживати у квартирі рідної сестри позивача, оскільки відповідач чинить їм перешкоди у користуванні зазначеною квартирою, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що право позивача із сином на користування квартирою потребує додаткового захисту за рішенням суду про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення.

Апеляційний суд скасував судове рішення, що відповідає закону, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що згідно статті 413 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції і залишення в силі судового рішення суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення апеляційного суду Тернопільської області від 13 вересня 2017 року скасувати.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 30 травня 2017 року залишити в силі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

С.Ю. Мартєв

В. М.Сімоненко

С. П. Штелик