Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 640/10685/16-ц

провадження № 61-27267 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Олійник А. С., Ступак О. В., Усика Г. І. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі: ОСОБА_2, Київський відділ державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Управління Державної казначейської служби України в Київському районі міста Харкова у Харківській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Колтунової А. І., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2, Київського відділу державної виконавчої служи міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області (далі Київський ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області), Управління Державної казначейської служби України в Київському районі міста Харкова у Харківській області (далі УДКСУ у Київському районі м. Харкова) про відшкодування майнової та моральної шкоди.

На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 16 жовтня 2015 року рішенням Київського районного суду м. Харкова з ОСОБА_1 на його користь стягнуто грошові кошти на відшкодування майнової та моральної шкоди у розмірі 46 555,65 грн. Під час розгляду справи ухвалою суду від 19 січня

2015 року вжито заходів забезпечення позову, накладено арешт на належну ОСОБА_1 квартиру. Копію цієї ухвали направлено до Київського ВДВС

м. Харкова ГТУЮ у Харківській області та Державної реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції для негайного виконання, проте не було виконано.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року визнано неправомірною бездіяльність в.о. начальника Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_2 щодо несвоєчасної реєстрації ухвали Київського районного суду м. Харкова від

19 січня 2015 року та передачі її на виконання державному виконавцю.

Зазначав, що внаслідок неправомірної бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби йому було спричинено майнову шкоду, оскільки належне ОСОБА_1 майно було відчужено боржником на користь інших осіб, що призвело до неможливості виконання рішення суду за відсутності у нього коштів та майна, за рахунок якого можливо було б здійснити стягнення.

Посилаючись на наведене, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив стягнути з УДКСУ у Київському районі м. Харкова 46 555, 65 грн на відшкодування майнової шкоди, шляхом безспірного списання грошових коштів з державного бюджету, та стягнути з ОСОБА_2 40 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з УДКСУ у Київському районі м. Харкова шляхом безспірного списання коштів державного бюджету 46 555,65 грн на відшкодування майнової шкоди.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що неправомірна бездіяльність в.о. начальника Київського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_2 щодо несвоєчасної реєстрації ухвали Київського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року встановлена судовим рішенням, що набрало законної сили, та не підлягає доказуванню, а тому вимоги позивача про стягнення грошових коштів на відшкодування майнової шкоди з держави, є законними та обгрунтованими. При цьому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимог про стягнення грошових коштів на відшкодування моральної шкоди, оскільки таке відшкодування може бути здійсненне лише за рахунок коштів державного бюджету, тоді як позивач такі вимоги заявив безпосередньо до державного виконавця.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року апеляційну скаргу Київського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області задоволено, рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня

2017 року в частині задоволення позову скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позовні вимоги про стягнення грошових коштів на відшкодування майнової шкоди заявлені до УДКСУ у Київському районі м. Харкова, яке не має повноважень на відшкодування шкоди з державного бюджету України, а тому є неналежним відповідачем. Позивач не звертався з клопотанням про залучення до участі у справі належного відповідача - Державної казначейської служби України. Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в апеляційному порядку не оскаржувалось та не переглядалось.

У вересні 2017 року до касаційного суду надійшла касаційна скарга

ОСОБА_1, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року скасувати, а рішення Київського районного суду

м. Харкова від 04 квітня 2017 року залишити в силі.

Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на безпідставність висновку суду апеляційної інстанції про те, що УДКСУ у Київському районі м. Харкова є неналежним відповідачем, оскільки право територіальних органів Державного казначейства України здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду закріплено у пункті 4 Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280. Крім того, відповідачем не надано доказів на підтвердження відсутності рахунків, з яких можливе списання грошових коштів на відшкодування шкоди.

У листопаді 2017 року до касаційного суду надійшов відзив УДКСУ у Київському районі м. Харкова на касаційну скаргу, обгрунтований тим, що відповідно до частини першої статті 25 Бюджетного кодексу України безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду здійснюється Державною казначейською службою України. УДКСУ у Київському районі м. Харкова не має бюджетних призначень на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, і у нього відсутній відповідний рахунок, з якого можливе перерахування грошових коштів на відшкодування шкоди на користь позивача.

Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.

18 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга не містить доводів щодо неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права чи порушення норм процесуального права в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, а тому рішення судів у цій частині в касаційному порядку не переглядаються.

Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій установлено, що рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2015 року позов ОСОБА_1 до

ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої злочином, задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача майнову шкоду у розмірі 25 930,40 грн, моральну шкоду у розмірі

8 000,00 грн, збитки у розмірі 12 625,25 грн.

З метою забезпечення зазначеного позову, ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року, накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності

ОСОБА_1

Копію ухвали Київського районного суду м. Харкова від 19 січня 2015 року направлено на виконання до Київського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції та Державної реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції.

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року за скаргою ОСОБА_1 визнано неправомірною бездіяльність в.о. начальника Київського відділу Державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції ОСОБА_2 щодо організації роботи відділу та контролю за дотриманням працівниками відділу виконавської дисципліни, а саме щодо несвоєчасної реєстрації ухвали Київського районного суду м. Харкова від

19 січня 2015 року та передачі її на виконання державному виконавцю.

ОСОБА_1 обгрунтовував свої вимоги посиланням на те, що внаслідок бездіяльності державного виконавця було відчужено належну на праві власності

ОСОБА_1 квартиру, що за відсутності у божника іншого нерухомого майна та коштів призвело до неможливості виконання рішення суду, внаслідок чого йому завдано майнову шкоду у розмірі 46 555,65 грн, виходячи з розміру грошових коштів, що підлягали стягненню з боржника за невиконаним рішенням суду.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно частини третьої статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», який був чинний на час виникнення спірних правовідносин, шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Підставою цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що законом не покладається на позивача обов'язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен довести факт заподіяння такої шкоди відповідачем та її розмір.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення грошових коштів на відшкодування майнової шкоди, суд першої інстанції, виходив з того, що факт неправомірності бездіяльності державного виконавця, яка призвела до завдання заявленої до відшкодування шкоди, встановлений ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 29 лютого 2016 року, що набрала законної сили, а тому суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог в цій частині.

Разом з тим, суд першої інстанції не урахував, що підставою відшкодування завданої майнової шкоди також є причино-наслідковий зв'язок між протиправними діями особи та заподіяною шкодою, при цьому доведення наявності шкоди та її розмір, покладається на особу, що заявляє такі вимоги.

Позивач, визначаючи розмір майнової шкоди, вказував на те, що він становить 46 555,65 грн, що відповідає розміру боргу ОСОБА_1 за рішенням Київського районного суду м. Харкова від 16 жовтня 2015 року.

Згідно з положеннями частини третьої статті 10 та частини першої статті 60 ЦПК України 2004 року, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що шкода, спричинена йому неправомірною бездіяльністю державного виконавця, становить саме розмір заборгованості ОСОБА_1 за судовим рішенням та, що внаслідок цього він безповоротно втратив можливість стягнення з боржника заборгованості за рішенням суду.

Ураховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог заявника про відшкодування майнової шкоди.

Що стосується доводів касаційної скарги про помилковість висновку суду апеляційної інстанції про те, що територіальні органи Державного казначейства України не є належними відповідачами у справі, оскільки не мають права здійснювати безспірне списання коштів державного бюджету на підставі рішення суду, Верховний Суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 1174 ЦК України обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна.

Статтею 2 ЦК України передбачено, що держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. Її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах.

Реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів здійснює Державна казначейська служба України (далі Казначейство) (абзац перший пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215) (далі Положення).

Відповідно до покладених завдань Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Згідно пункту 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Повноваження територіальних органів Казначейства на здійснення безспірного списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду закріплене в підпункті 14 пункту 4 Положення про управління (відділення) Державної казначейської служби України у районах, районах у містах, містах обласного, республіканського значення, затвердженому наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280.

Механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року № 845 (далі Порядок).

За змістом пунктів 35, 36 Порядку у разі здійснення безспірного списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень стягувачі подають документи, зазначені у пункті 6 цього Порядку, до органу Казначейства за місцезнаходженням органу державної влади, внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності якого заподіяно шкоду.

Суд першої інстанції правильно виходив із того, що завдана позивачу майнова шкода, пов'язана із бездіяльністю посадових осіб органу державної виконавчої служби, а тому підлягає відшкодуванню на підставі статті 1174 ЦК України, при цьому обов'язок такого відшкодування покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна в особі відповідних органів державної виконавчої служби, а також територіальні органи Державної казначейської служби України, які здійснюють безспірне списання коштів державного та місцевих бюджетів, але дійшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції, вищезазначеного не урахував та дійшов помилкового висновку про те, що УДКСУ у Київському районі м. Харкова, як територіальний орган Казначейства є неналежним відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди.

Зважаючи на викладене, оскаржувані судові рішення не можна визнати законними та обгрунтованими, таким, що відповідають основоположним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частин першої та третьої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з частиною четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Оскільки суди попередніх інстанцій обставини справи встановили правильно, але допустили неправильне застосування норм матеріального права, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про необхідність скасування рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року, в частині вирішення вимог про відшкодування майнової шкоди, та вважає необхідним на підставі частини третьої статті 412 ЦПК України ухвалити у справі нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди у зв'язку з їх необгрунтованістю.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 04 квітня 2017 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 04 вересня 2017 року, в частині вирішення позовних вимог про відшкодування майнової шкоди, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Київського відділу державної виконавчої служи міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, Управління державної казначейської служби України в Київському районі міста Харкова у Харківській області про відшкодування майнової шкоди, відмовити.

Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий: В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

А.С. Олійник

О.В. Ступак

Г. І. Усик