Справа № 298/1660/17
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 листопада 2018 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Куштана Б.П. (доповідача),

суддів: Джуги С.Д. і Собослоя Г.Г.,

з участю секретаря Волощук В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Великоберезнянського районного суду від 03 квітня 2018 року (у складі судді Лютянської М.С.) за позовом публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення кредитної заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

ПАТ КБ «ПриватБанк» (надалі - Банк) звернувся до суду з позовом у грудні 2017 р.

Просив стягнути з ОСОБА_3 на свою користь заборгованість за кредитним договором №б/н від 22.01.2013 р. у розмірі 18 771,37 грн., яка складається із:

-299,08 грн. - заборгованість за кредитом;

-13 552,22 грн. - заборгованість по відсотках за користування кредитом;

-3 550 грн. - заборгованість по пені та комісії;

-500 грн. - штраф (фіксована частина);

-870,07 грн. - штраф (процентна складова) та судові витрати в розмірі 1 600 грн.

На обґрунтування позовних вимог указав, що відповідно до умов укладеного кредитного договору № б/н від 22.01.2013 р. ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав і надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач узятих на себе зобов'язань належним чином не виконував, унаслідок чого станом на 31.07.2017 р. у нього утворилася заборгованість, яка загалом складає 18 771,37 грн.

Відповідач і надалі продовжує ухилятися від виконання зобов'язань і заборгованість за кредитним договором не погашає, що є порушенням прав позивача.

Рішенням Великоберезнянського районного суду від 03 квітня 2018 р. позов задоволено частково:стягнуто з відповідача на користь Банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 22 січня 2013 р. на загальну суму 15 221,37, яка складається із 299,08 грн. заборгованості за кредитом, 13 552,22 грн. заборгованості по відсотках за користування кредитом, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 870,07 грн. штрафу (процентна складова). У задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача на користь Банку заборгованості по пені в сумі 3550 грн. відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь Банку 1 297,40 грн. у відшкодування судового збору.

Адвокат ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 просить скасувати це рішення із підстав порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права й ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Узагальнені доводи скарги зводяться до такого:

-в матеріалах справи відсутні докази про надання відповідачеві платіжної картки, строку її дії і відсутні докази про підписання відповідачем умов і правил використання платіжної картки та тарифів Банку;

-відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України відсотки нараховуються на тіло кредиту, а отже максимальна сума відсотків за період 4 р. і 5 м., за які Банк нараховував відсотки, не може перевищувати 554,78 грн.;

-визначена сторонами при укладенні кредитного договору відсоткова ставка 20,40 % річних є фіксованою і не може змінюватися в односторонньому порядку протягом дії кредитного договору;

-позивачем не надано доказів про повідомлення відповідача щодо збільшення відсоткової ставки з 20,40 %, на 34,80 % і в подальшому на 43,2 % річних;

-згідно з розрахунком останній платіж надійшов 25.06.2014 р., а Банк звернувся із позовом у грудні 2017 р., що є підставою для застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вимог про стягнення пені та основної суми заборгованості. Зазначає, що вимоги позивача про стягнення пені та штрафів є безпідставними, оскільки анкета-заява про приєднання до умов і правил надання банківських послуг таких умов не містить і не підписана відповідачем, а інших угод із цього приводу між сторонами укладено не було.

У письмовому відзиві на апеляційну скаргу Банк просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Узагальнені доводи заперечення зводяться до безпідставності та необґрунтованості доводів апеляційної скарги.

Задовольняючи позов частково, суд виходив із того, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те ж порушення. За таких умов суд стягнув із відповідача лише заборгованість по штрафах, а в задоволенні позовних вимог щодо стягнення пені відмовив.

Решта позовних вимог є обґрунтованими і суд такі задовольнив.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції через їх відповідність повно з'ясованим обставинам справи, нормам матеріального права та належно оціненим доказам.

Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об'єктивно не залежали від нього.

У відповіді на відзив апелянт наводить додаткові, не передбачені апеляційною скаргою, доводи щодо судового рішення, а тому апеляційний суд не має правових підстав для взяття їх до уваги.

Встановлено, що відповідно до укладеного договору № б/н від 22.01.2013 р. ОСОБА_3 отримав кредит у розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 20,40% річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Підписавши такий договір, позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» і «Тарифами Банку, складає між ним і Банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с.5).

Ні сам договір, ні певні умови такого відповідачем не оспорені.

Розмір пред'явленої до стягнення заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості станом на 31.07.2017 р. (а.с.3-4), який не спростований.

03.04.2018 р. відповідачем до суду першої інстанції була подана заява про визнання ним позову з проханням розглядати справу без його участі (а.с.55).

До відзиву на апеляційну скаргу та в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції Банком було надано довідку про строк дії картки, виданої для обслуговування кредитного договору № б/н від 22.01.2013 р. із терміном її дії до 12/15 (а.с.108). Надано довідку про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти щодо збільшення/зменшення кредитного ліміту (а.с.109). Також додано детальну виписку по картковому рахунку (а.с.110-116).

Згідно з положеннями ст.ст. 526 ч.1, 530 ч.1 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

За правилами ч.1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Згідно з вимогами ст. 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо позики, якщо інше не встановлено параграфом про кредит і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом із «Умовами та правилами надання банківських послуг» (надалі - Умови), «Правилами користування платіжною карткою» (надалі - Правила) і «Тарифами Банку» (надалі - Тарифи), які викладені на банківському сайті, складає між відповідачем і Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. При укладанні договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Пунктом 1.1.3.2.3 Умов передбачена можливість односторонньої зміни Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. Таким чином, розмір відсотковоїставки за кредитом може змінюватись Банком за умови інформування позичальника шляхом надання виписки по картковому рахунку на умовах, зазначених у п. 1.1.3.1.9. Умов. Відповідно до п.1.1.2.3 до обов'язків позичальника відноситься отримання виписки про стан картрахунків та про здійснені операції за картрахунками.

Із розрахунку заборгованості вбачається, що Банк протягом 2013-2017 рр. змінював відсоткову ставку з 20,40 % до 43,20 %, однак така зміна передбачена п.1.1.3.2.3 Умов (а.с.13).

У свою чергу, позичальник згідно з п.1.1.2.3 Умов зобов'язаний (а.с.11) отримувати виписки про стан картрахунків та про здійснені операції.

За умови підписання позичальником заяви, яка фактично виступила договором приєднання, він погодився на такі умови отримання кредитних коштів і не надав суду жодних доказів того, що в нього існували будь-які перешкоди скористатися своїм обов'язком і отримати виписку по своєму картрахунку, з якої міг би раніше довідатися про підняття Банком відсоткової ставки, що в свою чергу сприяло б подальшому захисту порушених, на думку відповідача, прав.

При підписанні анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Банку жодних зауважень від позичальника щодо таких Умов і Правил не надходило, крім того в суді першої інстанції позов було визнано.

Довід апеляційної скарги про те, що в матеріалах справи відсутні докази про надання відповідачеві платіжної картки, строку її дії і відсутні докази про підписання відповідачем умов і правил використання платіжної картки та тарифів Банку також не заслуговують на увагу, оскільки в матеріалах справи є анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у Банку, яка разом із Умовами, Правилами та Тарифами, які викладені на банківському сайті, складає між відповідачем і Банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Зворотного стороною відповідача не доведено.

Довід апеляційної скарги про те, що стягнення пені та штрафів є безпідставними, оскільки анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, таких умов не містить, і не підписана відповідачем, а інших угод із цього приводу між сторонами укладено не було, також не заслуговує на увагу як суперечна обставинам справи та нормам матеріального закону.

Відповідно до умов кредитного договору відсотки за користування кредитом нараховуються на суму залишку заборгованості, а не на тіло кредиту, як на це посилається представник відповідача у апеляційній скарзі, тому математичні розрахунки, які наведені стороною відповідача є суб'єктивними міркуванням сторони і не можуть бути взяті до уваги судом, оскільки такі не несуть жодного доказового значення у контексті спірних правовідносин і є суперечливі обставинам справи та письмовим доказам.

Довід апеляційної скарги про те, що останній платіж надійшов 25.06.2014 р., а Банк звернувся із позовом у грудні 2017 р., що є підставою для застосування наслідків спливу строків позовної давності щодо вимог про стягнення пені та основної суми заборгованості не має під собою ні фактичного, ні правового підґрунтя.

Так, згідно з положеннями ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захистсвого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом.

Сплив позовної давності, про застосуванняякої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульоване із застосуванням слова "лише" (синонім "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення випливає безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі суд не застосовує позовної давності.

Тобто цією нормою встановлено суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі.

Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні.

Отже, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції або на стадії апеляційного перегляду за умови розгляду справи за відсутності сторони, не повідомленої про час і місце судового засідання у встановленому процесуальним законом порядку.

У спірних правовідносинах відповідач ОСОБА_3 про застосування строків позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції не заявляв, навпаки позовні вимоги Банку визнав повністю.

Окрім того, у спірних правовідносинах не може йти мови про пропуск Банком строків позовної давності, оскільки строк дії картки встановлено до 12/15, Банк звернувся до суду з позовом у грудні 2017 р., а кінцевий термін повернення кредиту відповідає строку дії картки, відтак Банк звернувся до суду з позовом у межах строків позовної давності.

Позивачем на обґрунтування своїх вимог був наданий кредитний договір, розрахунок заборгованості та детальну виписку по карті.

Вимоги Банку підтверджені належними та допустимими доказами, які повністю відповідають нормам чинного цивільного законодавства та вимогам ЦПК України.

Згідно з положеннями ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належнимчином.

Не виконуючи належним чином зобов'язання за вказаним договором, відповідач порушив умови кредитного договору.

Заперечуючи проти позову Банку, відповідач не навів жодних доводів, які були б достатніми для скасування судового рішення. ОСОБА_3 не заперечував, що кредитні кошти отримував і користувався ними, навпаки в суді першої інстанції визнав позовні вимоги, що в силу вимог ч.4 ст.206 ЦПК України є підставою для задоволення позову.

У контексті наведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і є недостатніми для скасування оскарженого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 залишити без задоволення.

2.Рішення Великоберезнянського районного суду від 03 квітня 2018 року залишити без змін.

3.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів із дня складення повного судового рішення шляхом подачі скарги безпосередньо до Верховного Суду.

4.Повне судове рішення складено 28 листопада 2018 року.

Судді: