Провадження № 2/641/134/2018 Справа № 641/3264/17
14 листопада 2018 року Комінтернівський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого судді - Григор'єва Б.П.
за участю секретаря судового засідання - Чандороглової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу № 641/3264/17 об'єднане в одне провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ТОВ «АНСУ», треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус ХМНО Слоневська Дарія Валеріївна про визнання договору відступлення прав за кредитним договором та договору про відступлення прав за договором іпотеки недійсними, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ТОВ «АНСУ», треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус ХМНО Слоневська Дарія Валеріївна про визнання договору відступлення прав за кредитним договором та договору про відступленням прав за договором іпотеки недійсними,-
У травні 2017 року до Комінтернівського районного суду м. Харкова звернулась ОСОБА_1 із позовною заявою до ОСОБА_2, Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ», треті особи - ОСОБА_3, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д.В., Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг України, в якому просила визнати недійсними договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 0390/07/12-Z від 25.10.2007 року, що укладений між ТОВ «АНСУ» та ОСОБА_2 (новий кредитор) 25.06.2016 року та договір відступлення прав за договором іпотеки № 0390/07/12-Z(І) від 25.10.2007 року, що укладений між ТОВ «АНСУ» та ОСОБА_2 25.06.2016 року, посвідчений ПН ХМНО Слоневською Д.В.
В обґрунтування заявленого позову позивачка зазначала, що вказаний договір хоч і названий договором цесії, однак містить всі ознаки договору факторингу, а відносини, що виникли між ОСОБА_2 та ТОВ «АНСУ» є факторингом, однак ОСОБА_2 не є суб'єктом, якому згідно закону надано право займатися факторингом. А тому вказувала, що такий договір відступлення за кредитним договором № 0390/07/12-Z від 25.10.2007 року та договором іпотеки № 0390/07/12-Z(І) від 25.10.2007 року є недійсним. Крім того, зазначала, що іпотека нерозривно пов'язана з основним зобов'язанням, а тому договір про відступлення прав за договором іпотеки № 0390/07/12-Z(І) від 25.10.2007 року також є недійсним.
У січні 2018 року з аналогічним позовом до Комінтернівського районного суду м. Харкова звернувся ОСОБА_3. Так, останній пред'явив позов до ОСОБА_2, ТОВ «АНСУ», третя особа - ОСОБА_1, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Слоневська Д.В. у якому просив визнати недійсними договір відступлення права вимоги за кредитним договором № 0390/07/12-Z від 25.10.2007 року, що укладений між ТОВ «АНСУ» та ОСОБА_2 (новий кредитор) 25.06.2016 року та договір відступлення прав за договором іпотеки № 0390/07/12-Z(І) від 25.10.2007 року, що укладений між ТОВ «АНСУ» та ОСОБА_2 25.06.2016 року, посвідчений ПН ХМНО Слоневською Д.В.
Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.03.2018 року вказані справи були об'єднані в одне провадження.
Представник позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, подав заяву у якій просив справу розглянути у його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечував. У попередніх судових засіданнях у справі позовні вимоги підтримував, зазначав, що оскільки договір відступлення прав за кредитним договором містить всі ознаки договору факторингу, а ОСОБА_2 не є особою, якій законом надано право займатися факторингом - вказаний договір є недійсним. Законом України «Про іпотеку» зазначено, що іпотека є похідною від основного зобов'язання та діє до його припинення.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відзив на позовну заяву не надав.
Представник відповідача ТОВ «АНСУ» в судове засідання не з'явився, про час та місце ТОВ «АНСУ» повідомлявся своєчасно та належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Відзиву на позовну заяву не надав.
Треті особи в судове засідання не з'явились, про час та місце судового розгляду повідомлялись своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.
Як вбачається із матеріалів справи, між АКБ «Форум» та ОСОБА_1 25 жовтня 2007 року було укладено кредитний договір № 0390/07/12-Z, за умовами якого ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 13 000,00 (тринадцять тисяч доларів США 00 центів) доларів США з відсотковою ставкою 13,0 відсотків річних та з кінцевим терміном погашення - не пізніше 24 жовтня 2017 року.
В забезпечення виконання ОСОБА_1 своїх зобов'язань за кредитним договором, між АКБ «Форум» та її чоловіком ОСОБА_3 було укладено іпотечний договір № 0390/07/12-Z(I) від 26.10.2007 року, посвідчений ПН ХМНО Анохіною В.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2429, предметом якого була однокімнатна квартира АДРЕСА_1.
У подальшому, 16 червня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «ФОРУМ», що було правонаступником АКБ «Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» було укладено договір відступлення прав № 122-Ф від 16.06.2016 року, за умовами якого всі права банку за кредитним договором, що укладений між ОСОБА_1 та АКБ «Форум» перейшли до ТОВ «АНСУ». Крім того, 16 червня 2016 року між Публічним акціонерним товариством «Банк «ФОРУМ», що було правонаступником АКБ «Форум» та Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» було укладено договір відступлення прав за іпотечним договором № 0390/07/12-Z(I) від 26.10.2007 року, посвідчений ПН КМНО Антиповою І.В., зареєстровано в реєстрі за № 327 за умовами якого всі права банку за іпотечним договором, що укладений між ОСОБА_3 та АКБ «Форум» перейшли до ТОВ «АНСУ».
24 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення права вимоги № б/н від 24.06.2016 року, за умовами якого всі права за вказаним вище кредитним договором, що був укладений між ОСОБА_1 та АКБ «Форум» перейшли до ОСОБА_2. Крім того, 24 червня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «АНСУ» та ОСОБА_2 було укладено договір відступлення прав за іпотечним договором № 0390/07/12-Z(I) від 26.10.2007 року, посвідчений ПН ХМНО Слоневською Д.В., зареєстровано в реєстрі за № 281 за умовами якого всі права за вказаним вище іпотечним договором, що укладений між ОСОБА_3 та АКБ «Форум» перейшли до ОСОБА_2
Як вбачається із пункту 1.2. Договору відступлення права вимоги № б/н від 24.06.2016 року, розмір заборгованості, що була відступлена ОСОБА_2 станом на день відступлення складала 5 065,38 доларів США, за валютним курсом станом на дату відступлення складало 126 041,49 (сто двадцять шість тисяч сорок одна гривня 49 копійок) гривень.
Відповідно до пункту 5.1. Договору відступлення права вимоги № б/н від 24.06.2016 року - ціна відступлення Права вимоги становить 78 066,02 (сімдесят вісім тисяч шістдесят шість гривень 02 копійки) гривень.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України - За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.
З аналізу вказаної норми права вбачається, що кредитором у зобов'язанні є банк або інша фінансова установа, що відрізняє кредитний договір від договору позики.
Відповідно до статті 512 ЦК України - Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
Згідно статті 514 ЦК України - до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
До фізичної особи не можуть перейти права кредитора у кредитному договорі, оскільки остання не є спеціальним суб'єктом, котрий визначений статтею 1054 ЦК України, як кредитор.
Так, згідно п.1 Розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 352 від 06.02.2014 року, чинне на момент укладання оскаржуваних договорів, - віднести до фінансової послуги факторингу сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Відповідно до частини першої статті 1077 ЦК України - За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Відповідно до статей 512, 514 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України від 07 грудня 2000 року №2121-III «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов'язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, приймаючи на себе ризик виконання таких вимог і прийом платежів. У статті 350 Господарського кодексу України факторинг визначений як передання чи зобов'язання банку передати грошові кошти за плату в розпорядження іншої сторони, яка відступає або зобов'язується відступити банку своє право грошової вимоги до третьої сторони. У статті 1077 Цивільного кодексу України зазначено, що, за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його статей 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.
З аналізу статей 512-518 Цивільного кодексу України можна зробити такий висновок щодо суб'єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до статті 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.
Разом з тим, із частини першої статті 1077 Цивільного кодексу України, статті 350 Господарського кодексу України та частини п'ятої статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» вбачається, що суб'єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності (частина друга статті 1079 Цивільного кодексу України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (частина третя статті 1079 Цивільного кодексу України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.
У статті 350 Господарського кодексу України зазначено, що фактором може бути лише банк, разом з тим, у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», норми якого є спеціальними, вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов'язаних із наданням фінансових послуг. У частинах першій, другій статті 7 Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов'язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.
У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.
Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.
Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов'язань, у яких заміна кредитора не допускається (статті 515 Цивільного кодексу України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (стаття 1078 Цивільного кодексу України).
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 1 Закону фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.
За змістом пункту 11 частини першої статті 4 Закону факторинг є фінансовою послугою.
Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.
При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.
Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.
Якщо право вимоги відступається «за номінальною вартістю» без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов'язанні (частина третя статті 656 Цивільного кодексу України).
Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.
Плата за договором факторингу може бути у формі різниці між реальною ціною вимоги і ціною, передбаченої в договорі, право вимоги за яким передається.
Згідно з частиною першою статті 1084 Цивільного кодексу України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові.
Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (стаття 513 Цивільного кодексу України). Оскільки факторинг визначено пунктом 3 частини першої статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».
Як вбачається із Договору про відступлення права вимоги від 24.06.2016 року до ОСОБА_2 перешли всі права кредитора у зобов'язанні, при цьому ним сплачено грошові кошти в розмірі 78 066,02 (сімдесят вісім тисяч шістдесят шість гривень 02 копійок) гривень, а отримано право грошової вимоги до боржника в розмірі 5 065,38 доларів США, що в еквіваленті складало на момент укладення договору відступлення 126 041,49 (сто двадцять шість тисяч сорок одна гривня 49 копійок) гривень. Кошти в розмірі 78 066,02 гривень, згідно пункту 5.2. договору про відступлення права вимоги, укладеного між ТОВ «АНСУ» та ОСОБА_2 - сплачені до моменту укладення договору. А за таких умов ТОВ «АНСУ» уступив ОСОБА_2 грошову вимогу до ОСОБА_1 в обмін на грошові кошти в розмірі 78 066,02 гривень, які ОСОБА_2 сплатив ТОВ «АНСУ» ще до моменту укладення договору, що свідчить про те, що відбулось фінансування однієї сторони іншою за рахунок передачі останньою права грошової вимоги, що є основною ознакою факторингу.(Велика Палата ВСУ, Постанова № 909/968/16 від 11.09.2018 року).
Уклавши договір відступлення права вимоги за кредитним договором ТОВ «АНСУ» отримало фінансування у розмірі 78 066,02 грн, а ОСОБА_2, в свою чергу, укладаючи вказаний договір набув право одержання прибутку у формі різниці між реальною вартістю права вимоги, що відступається, і ціною вимоги, що передбачена договором про відступлення права вимоги. Така різниця виразилася в отриманні ОСОБА_2 від первісного кредитора таких прав щодо боржника: а) права вимоги на стягнення (отримання) від боржника будь-яких грошових нарахувань та вимог, у тому числі передбачених кредитним договором заходів відповідальності, які виникли у первісного кредитора до боржника до моменту укладення цього договору; б) права вимоги, які випливають з факту неналежного виконання боржником умов кредитного договору, в тому числі право на дострокове стягнення суми кредиту, процентів та інших пов'язаних з цим сум; в) права будь-яких інших вимог згідно генерального договору та кредитного договору.
Наведене свідчить про те, що укладений між ТОВ «АНСУ» та ОСОБА_2 оспорюваний договір за своєю юридичною природою (незважаючи на його назву як договір про відступлення права вимоги) є договором факторингу. Цесія (уступка права вимоги) є одним з обов'язкових елементів відносин факторингу. Проте сама по собі назва оспорюваного у даній справі договору не змінює його правової природи.
З укладенням договору про відступлення права вимоги у кредитному договорі № 0390/07/12-Z від 25 жовтня 2007 року відбулася заміна кредитодавця-банку та Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ», які є фінансовими установами, що мають право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на іншу особу, - ОСОБА_2, який не відноситься до фінансових установ у розумінні Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», що може надавати фінансові послуги, у тому числі і у формі факторингу.
За таких обставин та з огляду на те, що за змістом частини першої статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а оспорюваний правочин суперечить наведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб'єктного складу договору факторингу, то він підлягає визнанню недійсним відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексу України.
Згідно частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» - відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не передбачено договором іпотеки, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням.
Відповідно до частини п'ятої статті 3 Закону України «Про іпотеку» - іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
У зв'язку з тим, що договір про відступлення прав за кредитним договором, що укладений між ТОВ «АНСУ» та ОСОБА_2 є недійсним, недійсним є також договір про відступлення прав за договором іпотеки, що посвідчений ПН ХМНО Слоневською Д.В. та зареєстровано в реєстрі за № 281, так як є похідним та нерозривно пов'язаний з основним зобов'язанням.
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України - Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Згідно частин першої-третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України - Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Враховуючи те, що вказаний правочин суперечить вимогам ЦК України, оскільки фізична особа не може бути кредитором у зобов'язанні, права кредитора за яким ОСОБА_2 відступили, договір про відступлення прав за кредитним договором є недійсним з моменту укладення. А, оскільки із приписів частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» вбачається, що відступити права за договором іпотеки можна тільки за умови, якщо одночасно відступаються права за основним зобов'язанням, та враховуючи те, що основне зобов'язання є недійсним, - недійсним є і забезпечувальне зобов'язання.
На підставі викладеного вище та керуючись ст. ст. 3, 4 11-13, 76-81, 141,262-265, 280-282 ЦПК України, -
Позовні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ТОВ «АНСУ», треті особи: ОСОБА_3, приватний нотаріус ХМНО Слоневська Дарія Валеріївна про визнання договору відступлення прав за кредитним договором та договору про відступлення прав за договором іпотеки недійсними, та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ТОВ «АНСУ», треті особи: ОСОБА_1, приватний нотаріус ХМНО Слоневська Дарія Валеріївна про визнання договору відступлення прав за кредитним договором та договору про відступленням прав за договором іпотеки недійсними задовольнити.
Визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за кредитним договором № 0390/07/12-Z від 25.10.2007 року, що укладений між ТОВ «АНСУ» та ОСОБА_2 25.06.2016 року.
Визнати недійсним договір відступлення прав за договором іпотеки № 0390/07/12-Z(І) від 25.10.2007 року, що укладений між ТОВ «АНСУ» та ОСОБА_2 25.06.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В.
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 280 (тисяча двісті вісімдесят) гривень з кожного;
Стягнути в рівних частках з ОСОБА_2 та Товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» на користь ОСОБА_3 судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 409 (тисяча чотириста девять) гривень з кожного.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, або в порядку ч.2 ст. 354 ЦПК України.

Відповідно до ст. 355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосереднього до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до п. 15.5 Прикінцевих те перехідних положень ЦПК України до приведення Положення про автоматизовану систему документообігу суду у відповідність апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Повний текст рішення виготовлений 26 листопада 2018 року.

Суддя: Б. П. Григор'єв