Справа № 363/2931/17 Головуючий в суді І інстанції Котлярова І.Ю.
Провадження № 22ц-824/2501/18 Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Мельника Я.С.,

суддів: Іванової І.В., Матвієнко Ю.О.,

за участі секретаря Лисиці Ю.С.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 червня 2018 року у справі за позовом Першого заступника прокурора Київської області, який діє в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації, до Головного управління Держгеокадастру у Київській області, ОСОБА_3 про визнання недійсним наказу, свідоцтва про право власності та витребування земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

У липні 2017 року прокурор в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати недійсним наказ Головного управління Держземагенства у Київській області від 16 липня 2013 року про надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,8140 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства на території Хотянівської сільської ради, визнати недійсним свідоцтво № 6288339 від 16 липня 2013 року про право власності ОСОБА_3 на цю земельну ділянку та витребувати її з незаконного володіння відповідачки на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації.

Мотивує позов тим, що за результатами вивчення законності відведення у приватну власність земельних ділянок на території Вишгородського району прокуратурою встановлено, що наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 24.04.2013 року ОСОБА_3 було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованим розміром 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району за межами населеного пункту. У подальшому, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 16.07.2013 року затверджено проект із землеустрою на надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,8140 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Хотянівської сільської ради. На зазначену земельну ділянку 16.07.2013 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності. Зазначив, що наказ Головного Управління Держгеокадастру про надання у власність ОСОБА_3 земельної ділянки є незаконним, оскільки відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 26.04.2017 року № 01-01/271 спірна земельна ділянка накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 100 метрову прибережну захисну смугу затоки річки Десна.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із цим рішенням, Перший заступник прокурора Київської області подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

У обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги усіх доказів у справі, та не врахував, що спірна земельна ділянка розташована на землях водного фонду, а також у порушення вимог процесуального закону відмовив позивачу у задоволенні позову одночасно як з підстав його необґрунтованості, так і з підстав спливу позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу задовольнити частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що прокурором не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, зокрема щодо віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду та факту її накладення на водну поверхню та стометрову прибережну захисну смугу затоки річки Десна, та, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності.

Однак, колегія суддів не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 24.04.2013 року № КИ/:38:111/00000027 «Про надання дозволу на розроблення документації із землеустрою» надано дозвіл ОСОБА_3 на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтованим розміром 1,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району за межами населеного пункту (а.с. 16).

07 червня 2013 року розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації № 215 «Про надання дозволу ОСОБА_3 на проведення інвентаризації земельної ділянки на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)» надано дозвіл гр. ОСОБА_3 на проведення інвентаризації земельної ділянки орієнтовною площею 1,0000 га на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту)для встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру, відповідно до наданих графічних матеріалів (а.с. 119).

26 червня 2013 року розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації № 294 було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки площею 0,8140 га для встановлення кількісних та якісних характеристик земель, необхідних для ведення державного земельного кадастру гр. ОСОБА_3, яка знаходиться на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту), розроблену ФОП ОСОБА_4 (а.с. 134).

Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 16.07.2013 року № КИ/:38:111/00003150 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект із землеустрою та надано у власність ОСОБА_3 земельну ділянку загальною площею 0,8140 га з кадастровим номером НОМЕР_1 для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності на території Хотянівської сільської ради ( а.с. 17).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на вказану земельну ділянку 16.07.2013 року ОСОБА_3 отримала свідоцтво про право власності № 6288339 (а.с. 19).

Відповідно до інформації Київського державного підприємства геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 26.04.2017 № 01-01/271 земельна ділянка площею 0,8140 га з кадастровим номером НОМЕР_1 повністю накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 100 метрову прибережну захисну смугу затоки річки Десна (а.с. 20).

Відповідно до інформації відділу у Вишгородському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області №12/108-18, вбачається, що відповідно до технічної документації з землеустрою щодо проведення інвентаризації земельної ділянки громадянці ОСОБА_3 площею 0,8140 га, яка знаходиться на території Хотянівської сільської ради Вишгородського району Київської області, що затверджена розпорядженням Вишгородської районної держаної адміністрації №294 від 26.06.2013 та довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_1 відводилася за рахунок земель, які перебувають у запасі, з них сіножаті - 0,8140 га. Земельна ділянка на час відведення знаходилась за межами населеного пункту і відносилась до категорії земель сільськогосподарського призначення (а.с.130-132).

Відповідно до ст. 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водоймами, болотами, а також островами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЗК України до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об'єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об'єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Відповідно до п. д ч. 4 ст. 84 Земельного кодексу України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Як випливає зі змісту ст. 59 Земельного кодексу України, чинним законодавством встановлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, хоча й у ч. 1 ст. 59 Земельного кодексу України передбачено, що такі землі можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності, разом з тим ст. 59 Земельного кодексу України у частинах 2-4 закріплює обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди.

Відповідно до п. «2» ч. 3 ст. 83 ЗК України та ч. 4 ст. 84 ЗК України землі водного фонду, які перебувають у державній або комунальній власності взагалі не можуть передаватися у приватну власність, крім випадків передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду до приватної власності, зокрема громадян, передбачені положеннями ч. 2 ст. 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть безоплатно передаватись у власність замкнені природні водойми (загальною площею до 3 гектарів). Власники на своїх земельних ділянках можуть у встановленому порядку створювати рибогосподарські, протиерозійні та інші штучні водойми (ч. 2 ст. 59 ЗК України).

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (ч. 4 ст. 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права, землі під водними об'єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучні водойми (водосховища, ставки) і канали; іншими водними об'єктами; підземними водами та джерела; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не можуть передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів і вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що місцевий суд належним чином не дослідив усіх обставини справи та не взяв до уваги наявних у справі письмових доказів, зокрема листа Київського державного підприємства «Київгеоінформатика» Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру № 01-01/271 від 26 квітня 2017 року та картографічних матеріалів, відповідно до яких спірна земельна ділянка повністю накладається на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 100 метрову прибережну захисту смугу затоки річки Десна, та зробивши висновок про те, що позивачем не доведено факту віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду, не звернув уваги на те, що до земель водного фонду, щодо яких установлено заборону на передачу у власність, віднесені землі, які розташовані в межах стометрової зони від урізу води і які відповідно до норм земельного та водного законодавства є землями водного фонду й не можуть бути передані в приватну власність, а у разі надання в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, збереження водних об'єктів повинне здійснюватись шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку № 486 з урахуванням конкретної ситуації, у зв'язку з чим помилково вважав недоведеними позовні вимоги, оскільки землі прибережних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання.

Також, місцевим судом не враховано положення ч. 1 ст. 81 ЦПК за якими кожна сторона (в тому числі і відповідач) повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відкидаючи вищезазначені письмові докази прокурора щодо накладання спірної земельної ділянки на землі водного фонду, а саме на водну поверхню та 100 метрову прибережну захисну смугу затоки річки Десна (а.с. 20-22), місцевий суд при цьому не врахував, що і відповідачем не надано жодного належного і допустимого доказу на спростування цих доказів прокурора.

Відповідно до ст.ст.256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду з вказаним позовом у липні 2017 року в інтересах держави в особі Київської ОДА та в позовній заяві зазначав, що установлений ст.257 ЦК України трьохрічний строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсними вищезазначених рішень органу місцевого самоврядування пропущено з поважних причин та просив поновити його (а.с.1-14).

Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За таких обставин, з урахуванням пояснень представника Київської ОДА, який позов, поданий в їх інтересах Першим заступником прокурора Київської області не підтримав і вважає, що строк позовної давності має вираховуватися з моменту прийняття оскаржуваного наказу і внесення цих відомостей до Публічної кадастрової карти України, а саме з 16 липня 2013 року (а.с. 211-214), то доводи апеляційної скарги про те, що про порушення вимог закону та необхідність їх захисту у судовому порядку прокурору стало відомо лише у 2017 році, колегія суддів оцінює критично і не бере до уваги це як доказ того, що позивачем не пропущено позовної давності. При цьому колегія суддів враховує і правовий висновок Верховного суду України, сформований у постанові від 16 вересня 2015 року, згідно з яким норма п.4 ст. 268 ЦК України спрямована на захист власників та інших осіб, які мають речові права на майно, від неправомірних дій органів державної влади або органів місцевого самоврядування, отже, не може поширюватися на випадки звернення до суду прокурора з позовом в інтересах держави, а сплив позовної давності для зазначених спорів починається з дати, коли орган, в інтересах якого подано позов прокурором, дізнався про порушене право.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що звернення прокурора до суду у 2017 році відбулось з пропуском трирічного строку позовної давності, оскільки орган, в інтересах якого пред'явлено позов - Київській обласній державній адміністрації було відомо про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки у власність з часу прийняття оскаржуваного наказу і внесення цих відомостей до Публічної кадастрової карти України, а саме з 16 липня 2013 року.

Крім того, хоча прокурор і має обов'язки і користується правами позивача, крім права на укладення мирової угоди, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, проте закон не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року у справі № 6-3029цс15.

Аналогічні правові позиції викладені в постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-2070цс16, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-413цс16.

Відповідно до абзацу 3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Оскільки Перший заступник прокурора Київської області в інтересах Київської ОДА звернувся до суду із позовом лише у липні 2017 року, пропустивши без поважних причин встановлений законом загальний трирічний строк звернення до суду, і представником Київської ОДА не заявлялося клопотання про поновлення цього строку, то правильною і обґрунтованою є відмова суду першої інстанції у задоволенні позову саме з цих підстав.

Проте, колегія суддів вважає відмову місцевим судом у задоволенні позову одночасно, і з підстав його недоведеності, і у зв'язку зі спливом позовної давності такою, що не відповідає вимогам закону, через що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, а рішення Вишгородського районного суду Київської області від 05 червня 2018 року необхідно скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову лише з підстав спливу позовної давності.

Керуючись ст. 374, 376 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задовольнити частково.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 09 жовтня 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: Судді: