Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 491/628/14-ц

провадження № 61-6923св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року в складі колегії суддів: Журавльова О. Г., Ісаєвої Н. В., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (на даний час акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», далі - АТ КБ «ПриватБанк», банк), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення кредитної заборгованості за кредитно-заставним договором у розмірі 227 501,48 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2008 року між сторонами укладено кредитно-заставний договір № ODYAN12159982(далі - кредитний договір, договір), за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 53 902,04 грн з кінцевим терміном повернення 06 лютого 2015 року. В результаті неналежного виконання відповідачем зобов'язань за договором утворилася заборгованість.

Рішенням Ананьївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2014 року в задоволенні позову банку відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звернувся до суду з цим позовом поза межами позовної давності, про застосування якої просив позивач.

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року рішення Ананьївського районного суду Одеської області від 21 серпня 2014 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким позов банку задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором станом на 06 травня 2014 року в розмірі 227 501,48 грн, яка складається з: 37 093,96 грн заборгованості за кредитом; 48 465,29 грн заборгованості за процентами за користування кредитом; 3 408,07 грн заборгованості з комісії за користуванням кредитом; 127 462,66 грн пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250 грн штрафу (фіксованої частини); 10 821,50 грн штрафу (процентної складової).

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що відповідач неналежним чином виконує умови кредитного договору, в результаті чого утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню на користь позивача. Банк звернувся до суду з цим позовом в межах позовної давності, оскільки строк дії кредитного договору закінчився 06 травня 2015 року.

У касаційній скарзі, поданій 29 червня 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Апеляційний суд безпідставно дійшов висновку про дотримання банком позовної давності, оскільки останній щомісячний платіж він здійснив 18 травня 2009 року, а тому саме з цієї дати починається відлік позовної давності.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2016 року поновлено ОСОБА_4 строк на касаційне оскарження рішення апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Ананьївського районного суду Одеської області.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 січня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до підпункту 4 пункту першого розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

05 лютого 2018 справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечень/відзивів на касаційну скаргу не надійшло.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для часткового задоволення касаційної скарги з огляду на наступне.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Суди встановили, що 08 лютого 2008 року між сторонами укладено кредитно-заставний договір № ODYAN12159982, за умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 53 902,04 грн строком до 06 лютого 2015 року, який боржник зобов'язався повертати щомісячними платежами відповідно до графіку. В забезпечення належного виконання зобов'язань за кредитним договором відповідач передав у заставу належний йому на праві власності автомобіль марки Daewоo Nexia, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1.

Відтак, у межах строку кредитування до 06 лютого 2015 року позичальник мав, зокрема, повертати позивачу кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. 06 лютого 2015 року ОСОБА_4 мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Останній платіж на виконання умов укладеного договору ОСОБА_4 здійснив 18 травня 2009 року.

У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов укладеного договору станом на 06 травня 2014 року утворилася заборгованість у розмірі 227 501,48 грн, яка складається: 37 093,96 грн заборгованості за кредитом; 48 465,29 грн заборгованості за процентами за користування кредитом; 3 408,07 грн заборгованості з комісії за користуванням кредитом; 127 462,66 грн пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; 250 грн штрафу (фіксованої частини); 10 821,50 грн штрафу (процентної складової).

01 серпня 2014 року ОСОБА_4 звернувся до суду першої інстанції із заявою про застосування позовної давності.

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає перебіг з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України).

Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов'язків під час дії договору.

Поняття «строк виконання зобов'язання» і «термін виконання зобов'язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України).

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті).

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, апеляційний суд залишив поза увагою заяву відповідача про застосування позовної давності, в результаті чого неправильно визначився з періодом, за який підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, ураховуючи строк дії договору до 06 лютого 2015 року, звернення банку до суду з цим позовом у травні 2014 року, тобто до закінчення строку дії договору, та умов кредитного договору щодо щомісячних платежів, а також безпідставно стягнув нараховану банком пеню поза межами річного строку. Крім того, суд не перевірив доводи відповідача щодо передачі ним банку предмета застави.

Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

В силу вищенаведених положень статті 400 ЦПК України у Верховного Суду відсутні процесуальні можливості з'ясувати дійсні обставини справи та оцінити докази, які не були досліджені судами попередніх інстанцій, що перешкоджає Верховному Суду ухвалити нове судове рішення.

Під час нового розгляду суду належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, з наведенням відповідних обґрунтувань, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Одеської області від 15 жовтня 2015 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В. І. Крат

В. П.Курило