Апеляційне провадження № 22-ц/824/1927/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 755/14373/16-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В., за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6,

ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_5, подану його представником ОСОБА_9,

на рішення Дніпровського районного суду м. Києва, ухвалене 24 липня 2017 року суддею Гончаруком В.П. в приміщенні суду,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2016 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_6, ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що її на праві власності належить квартира АДРЕСА_1. В квартирі,окрім неї зареєстрований її колишній чоловік відповідач ОСОБА_5, шлюб з яким розірвано 31.10.2011 року та їх доньки, треті особи в справі ОСОБА_6 та ОСОБА_7

Посилаючись на те що протягом тривалого часу ОСОБА_5 систематично порушує правила співжиття,псує її майно та особисті речі, влаштовує скандали, наносить її тілесні та душевні страждання, що робить неможливим їхнє спільного проживання,позивачка з підстав ст.116 ЖК просила усунути перешкоди в користуванні її власністю та виселити ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_4, в грудні 2016 року ОСОБА_5 подав зустрічну позовну заяву до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1. Свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 16 березня 1996 року п 31.10.2011 року перебував в шлюбі з ОСОБА_4, під час якого за рахунок спільних коштів 4 серпня 1998 року ними придбано квартиру АДРЕСА_1, в якій вони разом з дітьми зареєстровані та проживають з 1999 року. Вважаючи порушеним своє право з часу подання ОСОБА_4 позову про його виселення та з підстав ст.60 Сімейного Кодексу України, просив визнати за ним право власності на 1/ частину зазначеної квартири. Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року позов ОСОБА_4 було задоволено частково та усунуто перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_5 з зазначеного житлового приміщення.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено за пропускомстроку позовної давності.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 4 жовтня 2017 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено з інших правових підстав.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року касаційні скарги ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено частково.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 4 жовтня 2017 року у частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на ? частину квартири скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині рішення Апеляційного суду м. Києва від 24 липня 2017 року залишено без змін.

В апеляційній скарзі на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 4 жовтня 2016 року ОСОБА_5 посилається на порушення норм процесуального права ,яке полягає в неповному з'ясуванні судом обставин,що мають значення для справи та їх невірній правовій оцінці,що потягнуло за собою невірне застосування судом норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення його позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що суд першої інстанції

помилково відмовив у задоволенні його позову, з підстав пропуску строків позовної давності, оскільки до суду він звернуся з часу коли його право було порушено ОСОБА_4 шляхом подачі позову про його виселення. Проте, останньою не надано належних і допустимих доказів створення ним перешкод у користуванні квартирою. Суд безпідставно та на порушення закону залишив поза увагою його доводи проте, що квартира придбана в шлюбі на спільні кошти.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду міста Києва та суддів Апеляційного суду Київської області на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, ОСОБА_5 та його представник доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити та скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволені зустрічного позову про визнання за ОСОБА_5 права власності на частину квартири.

ОСОБА_4, її представник та треті особи проти апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду в частині відмови ОСОБА_5 в позові залишити без змін та відхилити його апеляційну скаргу.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції сторони перебували в шлюбі з 16 березня 1996 року по 31 жовтня 2011 року.

4 серпня 1998 року на підставі договору купівлі-продажу на ім'я ОСОБА_4 було придбано квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 25).

В квартирі згідно форми 3а від 25 січня 2012 року значаться зареєстрованими ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (т. 1а.с.10).

Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що його право не підлягає захисту у зв'язку зі спливом позовної давності.

Проте, таких висновків суд дійшов без належного з'ясування обставин справи, які мають значення для вирішення справи, що потягнуло за собою невірне застосування норм матеріального права, з огляду на що рішення суду не можливо визнати законним та обґрунтованим з огляду на таке.

Виконуючи відповідно до ст.417 ЦПК обов'язок щодо виконання вказівок,які містяться в постанові суду касаційної інстанції від 19 вересня 2018 року в частині перевірки обставин щодо спростування ОСОБА_4 презумпції спільності майна подружжя, апеляційним судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається, до укладання шлюбу ОСОБА_4 на праві власності належала квартира АДРЕСА_2 на підставі договору про передачу квартиру у власність від 6.01.93 року (т. 1а.с. 78,26,87).

Згідно договору купівлі-продажу від 15 серпня 1998 року зазначена квартира ОСОБА_4 була продана.

В п.2 договору підтверджено належність квартири ОСОБА_4 та зазначено факт сплачених покупцем продавцю,тобто ОСОБА_4 коштів до підписання договору ( т.1 а.с.26).

Спірна квартира, як встановлено була придбана на ім'я ОСОБА_4 4 серпня 1998 року.

Протягом часу розгляду справи ОСОБА_4 стверджувала, що спірна квартира придбана саме в результаті відчуження нею квартири в м Калуга, оскільки інших коштів у сім'ї на придбання квартири не було.

В той час доказів того, що джерелом набуття спірної квартири були саме спільні кошти подружжя та/або особисті кошти ОСОБА_5 останній не надав, а суд першої інстанції не встановив.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 пояснював, що квартиру придбано, т.ч. і за його особисті кошти які він мав на депозитних вкладах Ощадбанку, проте ці відомості не збереглись і надати ці чи інші докази в цілому існування джерел як його особистих так і спільно набутих в шлюбі, він не має можливості.

Згідно повідомлення КП КМБТІ від 25.05.17 року на теперішній час за ОСОБА_5 зареєстровано частину квартир АДРЕСА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 09.03.1999 року (т.1 а.с. 156,157).

Стаття 57 СК України дає визначення майна, яке належить до особистої приватної власності кожного з подружжя. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України.

За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності.

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття) та мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя,якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 СК України вважається правильно застосованою,якщо набуття майна відповідає цим чинникам.

Таким чином,у разі придбання майна хоча й у шлюбі,але за особисті кошти одного з подружжя,це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя,а є особистою приватною власністю того з подружжя,за особисті кошти якого воно придбане,а тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя.

Така правова позиція, висловлена ВСУ в постанові від 7 грудня 2016 року у справі № 61568цс /16.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Стаття 78 ЦПК України визначає суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 80 достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України).

Стаття 95 ЦПК України визначає що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що на підтвердження своїх доводів про те, що спірну квартиру придбано за спільні кошти під час шлюбу, позивач за зустрічним позовом ОСОБА_5 жодних доказів не надав,як не надав він також доказів на підтвердження джерел їх набуття в період шлюбу з ОСОБА_4, у зв'язку з чим підстав для визнання за ним права власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 та задоволення його зустрічного позову не вбачається.

Згідно ст.376 ЦПК підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є,зокрема, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи,які суд першої інстанції визнав встановленими; недоведеність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2017 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення наступного змісту.

Відмовити ОСОБА_5 в задоволені позову про визнання права власності на 1/2 частину квартири.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23.11.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: