Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 739/58/17

провадження № 61-7489 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: Державна казначейська служба України, Семенівський районний відділ управління Міністерства внутрішніх справ України у Чернігівській області, прокуратура Чернігівської області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області у складі судді Чепурки В. В.

від 28 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області у складі колегії суддів: Шарапової О. Л., Євстафіїва О. К., Страшного М. М.

від 31 жовтня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до Державної казначейської служби України (далі - Казначейство), Семенівського районного відділу управління Міністерства внутрішніх справ України у Чернігівській області (далі - Семенівський РВ УМВС України у Чернігівській області), прокуратури Чернігівської області про відшкодування шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що 21 березня 2013 року слідчим СВ Семенівського РВ УМВС України в Чернігівській області їй було оголошено підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 191 КК України, яке в подальшому було перекваліфіковано на частину першу статті 185 КК України. Вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2015 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 листопада 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня 2016 року, її було визнано невинуватою та виправдано за висунутим обвинуваченням. Вказувала, що внаслідок незаконного кримінального переслідування, вона зазнала моральних страждань, які виразилися у негативному впливі на її репутацію та порушенні нормальних життєвих зв'язків, яку оцінює у 200 тис. грн., та яку просила стягнути з держави на її користь, а також стягнути 67 700 грн витрат на правову допомогу, пов'язаних із розглядом кримінальної справи.

Рішенням Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області

від 28 серпня 2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2017 року, позов ОСОБА_4 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання коштів Казначейством з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 48 900 грн в якості відшкодування сум, сплачених нею у зв'язку з наданням їй правової допомоги під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження, а також 100 800 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що позивач незаконно перебувала під слідством та судом протягом 31 місяця та 16 днів, її було визнано невинуватою та виправдано за висунутим обвинуваченням, у зв'язку з чим у неї виникло право звернення до суду із позовомпро відшкодування моральної шкоди з підстав, передбачених статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Крім того, у зв'язку із розглядом кримінального провадження, позивачка понесла витрати на правову допомогу, що підлягають стягненню із Казначейства.

У касаційній скарзі, поданій у листопаді 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Казначейство просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що незаконність дій органів досудового слідства та суду установлена не була, а тому у позивача не виникло право звернення до суду із позовом про відшкодування шкоди на підставі Закону. Визначений судами розмір моральної шкоди значно завищений та може призвести до збагачення позивача за рахунок держави. Крім того, витрати на правову допомогу, у зв'язку із розглядом кримінального провадження, відшкодовують органи, які його розглядали, а тому суди помилково задовольнили такі вимоги позивача.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

06 березня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 21 березня 2013 року позивачу було оголошено пропідозру увчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 191 КК України.

У рамках вказаного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді Семенівського районного суду Чернігівської області від 25 березня 2013 року було проведено огляд житла та іншого володіння позивача.

Ухвалою слідчого судді Семенівського районного суду Чернігівської області від 28 березня 2013 року на майно ОСОБА_4 був накладений арешт.

Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 08 квітня 2013 року скасована ухвала слідчого судді Семенівського районного суду

Чернігівської області від 28 березня 2013 року.

Вироком Семенівського районного суду Чернігівської області

від 14 березня 2014 року за результатами розгляду вказаного кримінального провадження, позивача було визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 191 КК України та виправдано за відсутністю в її діях складу вказаного кримінального правопорушення.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 21 липня 2014 року вказаний вирок було скасовано з призначенням у кримінальному провадженні нового судового розгляду судом першої інстанції.

За результатами судового розгляду кримінального провадження, в ході якого прокурором було змінено обвинувачення позивача з частини першої статті 191 КК України на частину першу статті 185 КК України, вироком Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 11 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 06 листопада 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 липня

2016 року, ОСОБА_4 визнано невинуватою та виправдано у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.

Судами установлено, що загалом позивач перебувала під слідством та судом 31 місяць та 16 днів.

Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частини другої статті 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 цього Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Згідно з пунктом п'ятим статті 3 Закону у наведених в статті 1 Закону випадках громадянинові підлягає відшкодуванню моральна шкода.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, виходили з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності позивачу було заподіяно моральну шкоду, право на відшкодування якої вона набула на підставі виправдувального вироку. При визначені розміру морального відшкодування, суди попередніх інстанцій, врахувавши обсяг заподіяної шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, перебування позивача протягом тривалого часу під слідство і судом (31 місяць і 16 днів), що призвело до порушення нормальних життєвих зв'язків, з урахуванням засад розумності та справедливості, дійшли обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством та судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (3 200 грн).

Такий висновок судів узгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2016 року у справі

№ 6-2203цс15.

Доводи касаційної скарги про те, що відшкодування шкоди може мати місце у разі визнання незаконними дій посадових осіб відповідних органів, є необґрунтованими, оскільки за приписами статті 2 Закону особа має право на відшкодування шкоди у разі постановлення виправдувального вироку суду.

Крім того, колегія суддів погоджується із висновками судів в частині задоволення вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу у зв'язку із розглядом кримінального провадження з огляду на таке.

Відповідно до статті 11 Закону у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди

Пунктом 4 статті 3 Закону передбачено, що у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги.

Згідно з частинами першої, другої статті 12 Закону розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку.

Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення), пунктом 6 якого встановлено, що суд, одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили, направляє громадянинові повідомлення, в якому роз'яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього Положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які цей громадянин має право претендувати.

Згідно з пунктами 11, 12 Положення для визначення розміру суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції.

У місячний термін з дня звернення громадянина суд витребовує від відповідних державних та громадських організацій усі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною першою статті 12 Закону № 266/94-ВР ухвалу. Пункт 12 Положення містить вимоги щодо змісту такої ухвали. У разі незгоди з винесеною ухвалою суду громадянин має право оскаржити її до суду вищої інстанції в касаційному порядку.

Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Кримінальне провадження - досудове розслідування і судове провадження, процесуальні дії у зв'язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (пункт 10 частини першої статті 3 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України)).

Відповідно до частини першої статті 43 КПК України виправданим у кримінальному провадженні є обвинувачений, виправдувальний вирок суду щодо якого набрав законної сили.

Надання особі статусу виправданого зумовлює появу у такої особи певних прав. Ні в КПК України 1960 року, ні в чинному КПК України немає окремої статті, яка б безпосередньо була присвячена правам виправданого.

Проте частина третя статті 43 КПК України передбачає, що виправданий має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для захисту на відповідній стадії судового провадження.

У статті 42 КПК України міститься широке коло прав, одним із яких є право вимагати відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в порядку, визначеному законом, а також відновлення репутації, якщо підозра, обвинувачення не виправдалися. У чинному КПК України це право закріплене вперше.

У КПК України 1960 року у статті 53-1 передбачалося лише те, що у разі постановлення виправдувального вироку орган дізнання, слідчий, прокурор і суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав і вжити необхідних заходів для відшкодування шкоди, завданої особі внаслідок незаконних притягнення як обвинуваченого, затримання, застосування запобіжного заходу.

Також однією з новел чинного КПК України є глава під назвою «Відшкодування (компенсація) шкоди у кримінальному провадженні, цивільний позов», згідно зі статтею 130 якої шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

На теперішній час єдиним таким законом є Закон, прийнятий ще у 1994 році, сфера дії якого поширюється на широке коло суб'єктів, у тому числі на виправданих.

Отже, внаслідок незаконного засудження, ухвалення судом виправдувального вироку, позивач має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме: статті 1176 ЦК України, Закону.

Обов'язок роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкодиу разі ухвалення виправдувального вироку покладається на суд, який повинен здійснити це шляхом направлення громадянинові повідомлення одночасно з копією виправдувального вироку, який набрав законної сили. При цьому в повідомленні має бути зазначено, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Відсутність такого роз'яснення (повідомлення) не позбавляє особу права на відшкодування, встановленого законом.

Законом установлено, що визначення розміру відшкодування шкоди, якої зазнав громадянин внаслідок незаконних дій, у разі ухвалення виправдувального вироку здійснює суд, про що постановляє відповідну ухвалу. Таким судом у справі, що розглядається, є Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області.

Стосовно ОСОБА_4 не виконано передбаченого статтею 11 Закону обов'язку роз'яснення порядку поновлення її порушених прав, та встановленого пунктами 6, 11, 12 Положення порядку повідомлення про звернення за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Однак зазначені обставини не є підставою для відмови у захисті її порушеного права.

Оскільки Закон не містить вимог щодо процесуальної форми документа, з яким особа має звернутися до суду за захистом свого порушеного права, то таким способом захисту в силу положень статей 15, 16 ЦК України може бути, зокрема, звернення до суду з відповідною позовною заявою.

Із аналізу положень статті 12 Закону вбачається, що саме суд, який ухвалив виправдувальний вирок, визначає розмір коштів, сплачених громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги, та які підлягають стягненню на його користь, і таке судове рішення може бути оскаржене до суду вищої інстанції відповідно до положень цивільного процесуального законодавства.

Стосовно питання доступу до суду Європейський суд з прав людини в ухвалі щодо прийнятності заяви № 6778/05 у справі «МПП «Голуб» проти України» від 18 жовтня 2005 року зазначив, що процедурні гарантії, закріплені статтею 6 Конвенції, гарантують кожному право подання скарги щодо його прав та обов'язків цивільного характеру до суду чи органу правосуддя. Таким чином, втілюється право на звернення до суду, одним із аспектів якого є право доступу, тобто право розпочати провадження у судах з цивільних питань (справа «Ґолдер проти Сполученого Королівства», рішення від 21 лютого 1975 року). Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги, оскільки за своєю природою це право вимагає регулювання з боку держави, яка щодо цього користується певними межами самостійного оцінювання. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або такою мірою, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження не будуть сумісними з пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо вони не мають легітимної мети та не є пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення від 19 грудня 1997 року у справі «Бруала Гомес де ла Торре проти Іспанії»).

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання у її права (рішення від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції»).

Вбачається, що за захистом свого порушеного права ОСОБА_4 звернулася у порядку цивільного судочинства до Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області, який ухвалив виправдувальний вирок щодо неї, із позовом про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

За таких обставин та з підстав, передбачених наведеними нормами матеріального права, суди, врахувавши наявність порушеного права позивача, встановленого законом, на звернення до суду за захистом такого права та права на відшкодування шкоди, дійшли обґрунтованого висновку про стягнення з держави на користь ОСОБА_4 сум, сплачених нею у зв'язку із наданням їй правової допомоги під час досудового та судового розгляду кримінального провадження, у розмірі 48 900 грн, який спростовано відповідачами не було.

Вказане узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 20 вересня 2018 року у справі

№ 686/23731/15-ц(провадження № 14-298цс18).

За таких обставин, доводи касаційної скарги про помилковість відшкодування судами витрат на правову допомогу, у зв'язку із розглядом кримінального провадження, безпідставні.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 21 лютого 2018 року було зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області

від 28 серпня 2017 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу Державної казначейської служби України залишити без задоволення, а рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 28 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2017 року - без змін.

Поновити виконання рішення Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 28 серпня 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

Ю. В. Черняк