22-ц/775/677/2018(м)
Головуючий в 1 інстанції Сараєв І.А.
Доповідач Лопатіна М.Ю.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 вересня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі:

головуючого судді Лопатіної М.Ю.,

суддів Биліни Т.І., Попової С.А.,

за участю секретаря Тулянкіної М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 грудня 2016 року,-

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеною позовною заявою, яка мотивована тим, що 28 вересня 2012 року між нею та ОСОБА_2 було укладено договір дарування, за умовами якого вона подарувала відповідачу квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1.

Позивач зазначала, що укладаючи вказаний договір, вона помилилась відносно правової природи правочину, прав та обов`язків сторін, оскільки мала намір укласти саме договір довічного утримання, а не договір дарування. Вказує, що має вади зору, що фактично унеможливило її самостійне читання тексту оспорюваного договору. Вона продовжує проживати у квартирі, яка є її єдиним житлом та несе тягар його утримання. Крім того, на недійсність даного правочину вказує також і та обставина, що цим договором було встановлено обов'язкове право дарувальника довічно мешкати у квартирі обдарованого, що свідчить також про те, що фактично між сторонами був укладений не договір дарування.

Посилаючись на викладене, а також на положення статей 203, 229 ЦК України, ОСОБА_1 просила суд визнати договір дарування квартири, який укладений між нею та ОСОБА_2 , недійсним.

Заочним рішенням Приморського районного суду Донецької області від 05 грудня 2016 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 28 вересня 2012 року Другою маріупольською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за №2-974.

З таким судовим рішення відповідач не погодилась та подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції розглянув справу з грубим порушенням норм процесуального права, оскільки не повідомив її належним чином про дату, час і місце засідання суду.

Крім того послалась на те, що оскільки справа була розглянути за її відсутності, вона була позбавлена можливості заявити клопотання про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, який позивач пропустив без поважних причин.

Також вважає, що суд не повністю з'ясував обставини, які мають істотне значення для справи, а саме не допитав жодного свідка, які б підтвердили чи дійсно позивач не могла усвідомлювати значення своїх дій під час укладення угоди, а саме договору дарування квартири, зокрема нотаріуса, який посвідчував оспорюваний правочин. Крім того, судом не було проведено жодної експертизи стосовно відсутності волевиявлення у позивача під час укладення договору, та не було допитано самого позивача. Доказів, які б свідчили про те, що позивач на момент вчинення спірного правочину помилявся щодо правової природи спірного правочину та його істотних обставин, суду не надано.

Представник відповідача ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити.

Позивач та її представник ОСОБА_4 в суді апеляційної інстанції заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Так, згідно з п.2.ч.1.ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вимогами п.3.ч.3.ст. 376 ЦПК України, порушення норм процесуального права є обов'язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов'язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою;

Вирішуючи справу, суд першої інстанції встановив, що 28 вересня 2012 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Другої маріупольської державної нотаріальної контори та зареєстрований в реєстрі за №2-974, згідно умов якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 квартиру за АДРЕСА_1 (а.с.4).

Згідно умов зазначеного договору сторони домовилися встановити сервітут, який полягає у особистому праві «Дарителя» довічно проживати в подарованій квартирі з моменту переходу права власності до «Одарованої». Сервітут припиняється після смерті «Дарителя».

Після укладання зазначеного договору дарування позивач продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує витрати з його утримання.

ОСОБА_1 є людиною похилого віку, ІНФОРМАЦІЯ_1, і, згідно поданих нею медичних довідок, страждає атеросклеротическим кардіосклерозом, гіпертонічною хворобою, сахарним діабетом 2 типу, інсулінозалежним, середнього ступеню тяжкості, макулодистрофією обох очей, віковою катарактою, хронічним піелонефрітом, з чим неодноразово знаходилася на стаціонарному та амбулаторному лікуванні з 2001 року по 2016 рік ( а.с. 5).

Судом також встановлено, що ОСОБА_1, крім спірної квартири, немає іншого житла і дана обставина не оспорювалася відповідачем, яка проживає окремо від ОСОБА_1 та має власне житло.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Відповідно до статей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 11 листопада 2015 року № 6-1124цс15, від 16 березня 2016 року № 6-93цс16я, від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, є незмінною і підстав для відступлення від неї немає.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами договору дарування у порядку статей 203, 229 ЦК України, оскільки ОСОБА_1 погодилась на передачу квартири, яка є її єдиним житлом та у якій вона продовжує проживати після укладення договору дарування, у власність ОСОБА_2 лише за умови піклування про неї, забезпечення її допомогою, й, укладаючи спірний договір, помилялась щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем.

Разом з тим, одним із доводів апеляційної скарги те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду, що за вимогами п.3.ч.3. ст. 376 ЦПК України є обов'язковою підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 74 ЦПК України ( в редакції, що діяла на час ухвалення рішення суду) судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за три дні до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Повідомлення осіб, які беруть участь у справі, про місце і час судового засідання є процесуальною гарантією захисту їх прав та інтересів.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідачу була направлена повістка про виклик у судове засідання на 05 грудня 2016 року, коли було ухвалене оскаржуване судове рішення, проте ця повістка повернулась до суду з відміткою про закінчення встановленого строку зберігання. Таким чином, докази належного повідомлення ОСОБА_2 про дату, час і місце засідання суду відсутні.

Отже, в результаті такого процесуального порушення місцевим судом, відповідач була позбавлена можливості наводити свої доводи та заперечення, приймати участь у дослідженні доказів, що безумовно призвело до недотримання судом принципу змагальності та рівності сторін.

Таким чином, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення.

При цьому апеляційний суд вважає, що підстави для застосування до позовних вимог строку позовної давності за заявою відповідача відсутні, з огляду на наступне.

За вимогами ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до ч.ч.3-5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Посилаючись на поважність пропуску строку позовної давності, позивач зазначала, що вона є людиною похилого віку, на момент звернення з позовом до суду досягла 89 років, останні вісім років тяжко хворіє, у зв'язку з чим періодично знаходиться на лікуванні в медичних установах, в останнє в жовтні 2016 року перед подачею позову (а.с.5). Основну частину життя вона проводить в квартирі, не виходячи на вулицю, залишення свого помешкання вона здійснює лише в крайній необхідності. Крім того, протягом усього часу з моменту укладення оспорюваного правочину, вона намагалась вмовити відповідача надавати їй необхідну допомогу, яку остання обіцяла при укладенні угоди, однак ОСОБА_2 так і не забезпечила позивача утриманням та доглядом.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності з поважної причини, а тому її право підлягає захисту.

Доводи апеляційної скарги про те, що доказів, які б свідчили про те, що позивач на момент вчинення спірного правочину помилялась щодо правової природи спірного правочину та його істотних обставин, суду не надано, є необґрунтованими, оскільки у справі є необхідна та достатня кількість доказів, що дає можливість зробити однозначний висновок про обставини, які належало встановити.

За таких обставин, оскаржуване судове рішення, на підставі п.3.ч.3. ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 05 грудня 2016 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений 28 вересня 2012 року Другою маріупольською державною нотаріальною конторою, зареєстрований в реєстрі за № 2-974.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2018 року.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді: