Апеляційне провадження № 22-ц/824/1420/2018
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Київ

Унікальний номер справи 753/19893/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Шахової О.В.( суддя-доповідач), Вербової І.М., Саліхова В.В. за участю секретаря судового засідання Пащенко О.П.

сторони справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_4, поданої її представником ОСОБА_6,

на рішення Дарницького районного суду м. Києва, ухваленого 4 вересня 2018 року під головуванням судді Комаревцевої Л.В. в приміщенні суду,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2017 року ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_5, третя особа Служба у справах дітей Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав та зміну прізвища дитини.

Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 06.12.2014 між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають дитину - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.02.2017 шлюб між сторонами розірвано, дитина залишилась проживати з матір'ю, відповідача зобов'язано сплачувати позивачу аліменти на утримання сина ОСОБА_7, проте відповідач вказане рішення суду не виконує та має заборгованість по сплаті аліментів.

ОСОБА_5 умисне ухиляється протягом тривалого часу від виконання своїх батьківських обов'язків щодо виховання та матеріального забезпечення дитини, не виконує рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання сина, перешкоджає у можливості оздоровлення дитини за межами України, що виражається у ненаданні дозволу на виїзд дитини за кордон.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 4 вересня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_4 через свого представника подала апеляційну скаргу і, вказуючи на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позов.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, зокрема, що суд дав доводам її позовної заяви неправильну оцінку, а також не повністю дослідив докази, наявні в матеріалах справи. Вважала, що доказів того, що відповідач не виховує дитину, не піклується про її здоров'я, фізичний та духовний розвиток, не дбає про належні умови проживання матеріали справи містять достатньо.

Відповідачем не доведено, що він належним чином виконує свої батьківські обов'язки, але суд на це уваги не звернув та не застосував законодавство про посилення відповідальності осіб за ухилення від сплати аліментів. Вважав такі дії суду направленими проти захисту материнства та дитинства.

В порядку п. 8 ч. 1 Розділу XIII Прикінцевих та перехідних положень ЦПК України (в редакції від 03.10.2017), до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Згідно п. З Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 № 1402-VIII, апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах. У разі ліквідації суду, що здійснює правосуддя на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці (відповідних адміністративно-територіальних одиниць), та утворення нового суду, який забезпечує здійснення правосуддя на цій території, суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті «Голос України» повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду (п. 6 ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Указом Президента України від 28.09.2018 №297/2018 переведено суддів Апеляційного суду міста Києва та суддів Апеляційного суду Київської області на роботу на посадах суддів Київського апеляційного суду.

Відповідно до ст. 147 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» рішенням зборів суддів Київського апеляційного суду від 02.10.2018 №3 днем початку роботи Київського апеляційного суду визначено 03.10.2018.

Нерозглянуті апеляційні скарги, заяви, клопотання, подані до Апеляційного суду міста Києва та Апеляційного суду Київської області передано до новоутвореного Київського апеляційного суду.

У зв'язку із зазначеним вищевказана справа підлягає розгляду Київським апеляційним судом.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_4 та її представник- ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги з підстав, викладених в ній. Просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову.

Відповідач ОСОБА_5 заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення суду залишити без змін.

Інші учасники справи про розгляд справи повідомлені належно, проте про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України, батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини.

Відповідно до ч. 2 ст. 155 СК України, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою держаного контролю, що встановлена законом.

Згідно ч.1-3 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що суду не було надано доказів неналежної поведінки або свідомого нехтування батьківськими обов'язками відповідача відносно неповнолітньої дитини, не надано доказів і вжиття відносно відповідача заходів реагування з приводу невиконання батьківських обов'язків. Не було також надано належного висновку органу опіки та піклування про надання згоди на зміну прізвища дитини.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції. Вважає його законним та обґрунтованим, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, сторони

перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.12.2014 (ас. 6).

Від шлюбу сторони мають дитину - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 20.03.2015 (ас. 13).

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 17.02.2017 шлюб між сторонами розірвано, позивачу повернуто дошлюбне прізвище - ОСОБА_4, крім того з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання дитини ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1355 грн. щомісячно до повноліття дитини (ас.ас. 16-17).

З наявних матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем у справі наявні конфліктні та неприязні стосунки пов`язані з порядком утримання, виховання спільної дитини.

Згідно висновку органу опіки та піклування №101-4014/03 від 04.05.2018 орган опіки та піклування вважав недоцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_5 щодо малолітнього ОСОБА_7 З висновку вбачається, що на розгляді комісії з питань захисту прав дитини, ОСОБА_4 повідомила, що ОСОБА_5 ніяким чином не бере участі у вихованні та утриманні дитини, умисно перешкоджає оздоровленню дитини за кордоном, не надає нотаріально засвідченого дозволу на виїзд дитини за межі України, має борг по сплаті аліментів. В свою чергу ОСОБА_5 пояснив, що йому чинять перешкоди у спілкуванні з малолітнім сином, він бажає виховувати сина та брати участь у його житті (ас.ас.48-49).

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що, доказів того, що виховання дитини з боку відповідача не відповідає чи суперечить інтересам останнього, позивачем не надано.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків.

Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року &qust;Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав&q?кт; позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до п. 16 вказаної вище Постанови ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

У цьому випадку особа, яка подала позов про позбавлення батьківських прав із підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, повинна довести, що батьки (один із батьків) ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. У свою чергу батьки (один із батьків) мають довести, що вони належним чином виконують свої батьківські обов'язки.

Відповідно до ст. 39 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави - учасниці вживають всіх необхідних заходів для сприяння фізичному та психологічному відновленню та соціальній інтеграції дитини, яка є жертвою будь-яких видів нехтування, експлуатації чи зловживань, катувань чи будь-яких жорстоких, нелюдських або принижуючих гідність видів поводження, покарання чи збройних конфліктів. Таке відновлення і реінтеграція мають здійснюватися в умовах, що забезпечують здоров'я, самоповагу і гідність дитини.

Відповідно до вищенаведених роз`яснень та норм закону тільки винна поведінка батьків, може бути підставою для позбавлення їх батьківських прав.

Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена перш за все на батьків.

Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

В матеріалах справи відсутні та до апеляційної скарги не додано доказів, які б негативно характеризували відповідача, як особистість та члена суспільства, а тому враховуючи те, що відповідач є батьком дитини та ту обставину, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд першої інстанції дійшов до висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, про відмову у задоволенні позову щодо позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_7

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Заперечуючи проти позову та проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_5 посилався на те, що позивачем не надано доказів того, що він умисно ухилявся від своїх батьківських обов'язків щодо виховання сина.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції, на спростування доводів ОСОБА_4 про те, що батько не бере участі у вихованні дитини, не забезпечує його матеріально - ОСОБА_5 зазначив, що 19.11.2018 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, оскільки він бажає приймати участь у житті і вихованні дитини, але йому чиняться перешкоди.

Також пояснив, що він намагався відвідувати свою дитину, але між сторонами стався конфлікт, викликалася поліція. ОСОБА_4 при розгляді справи не заперечувалася ця обставина.

Не може й свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини факт стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дітям належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав. Крім того, судом апеляційної інстанції також прийнято до уваги, що у ОСОБА_5 протягом останнього часу відсутня заборгованість по аліментам. Суду в засіданні надано на огляд квитанції про переказ коштів матері.

Положеннями статті 148 СК України встановлено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Згідно Наказу Міністерства юстиції України від 12.01.2011 №96/5 Про затвердження Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання (п. 2.13.11) підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення органу опіки та піклування, оформлене розпорядженням районної державної адміністрації чи рішенням виконавчого комітету про зміну прізвища малолітньої дитини відповідно до частини п'ятої ст. 148 СК України.

ОСОБА_4 не надано до суду належного висновку органу опіки та піклування про надання згоди на зміну прізвища дитини, до того ж і відповідач заперечував у суді першої інстанції проти задоволення позовних вимог в цій частині, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову в цій частині.

Доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог постановлено без з'ясування всіх обставин, що мають значення для справи, апеляційний суд вважає безпідставними, так як суд повно та об'єктивно встановив дійсні обставини справи в межах заявлених позовних вимог, дослідив надані сторонами докази та дав їм вірну правову оцінку.

Відповідно до ст.375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. На підставі викладеного та керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 4 вересня 2018 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_4, поданої її представником ОСОБА_6 - без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом 30 днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 22.11.2018 року.

Суддя-доповідач

Судді: