Справа № 761/1203/18 Головуючий 1 інстанція - Мальцев Д.О.
Провадження № 22-ц/824/1395/2018 Доповідач апеляційна інстанція - Савченко С.І.
П О С Т А Н О В А

іменем України

23 листопада 2018 року м.Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії судів судової палати у цивільних справах: судді-доповідача Савченка С.І., суддів Верланова С.М., Мережко М.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 13 липня 2018 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення боргу за кредитним договором,-

в с т а н о в и в:

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АБ КБ «ПриватБанк», звернувся до суду із вказаним вище позовом,який мотивував тим, що 25 лютого 2015 року між банком і відповідачкою ОСОБА_3 було укладено договір про надання банківських послуг, який включає анкету-заяву позичальника, «Умови та правила надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою» та «Тарифи банку». Згідно вказаного договору банк надав відповідачці кредит на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000 грн. із сплатою 27,6 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, а відповідачка зобов'язалася повернути отриманий кредит та сплатити проценти за його користування.

Вказував, що за умовами кредитного договору позичальниця мала своєчасно повертати кредит та проценти щомісячними платежами, однак не виконувала цих обов'язків в повному обсязі, внаслідок чого виникла прострочена заборгованість, яка станом на 19 грудня 2017 року становить 58577,35 грн., з яких тіло кредиту - 17421,33 грн., проценти - 18385 грн., пеня 19505,43 грн. та штраф: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 2765,59 грн. Посилаючись на ст.ст.1050,1054 ЦК України та умови кредитного договору, просив стягнути з відповідачки на користь банку заборгованість за кредитом в розмірі 58577,35 грн. та судові витрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 13 липня 2018 року позов задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ПриватБанку борг у розмірі 58577,35 грн. та судовий збір у розмірі 1762 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням, відповідачка ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Скарга мотивована тим, що розгляд справи відбувся в порядку спрощеного позовного провадження, незважаючи на подане нею клопотання про розгляд справи з повідомленням сторін, бо предмет спору вимагає повного та всебічного вивчення,

- 2 -

так як сума позову не відповідає сумі боргу і перевищує її в чотири рази.

Інших доводів незаконності рішення апеляційна скарга не містить.

Скаржник зазначив у скарзі, що всі необхідні для розгляду скарги документи знаходяться у справі.

Позивач АТ КБ «ПриватБанк» відзив на апеляційну скаргу до суду не подав.

Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 58577,35грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.264 ЦПК України судове рішення має відповідати в тому числі на такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає не в повній мірі.

Судом першої інстанції встановлено, що 25 лютого 2015 року відповідачка ОСОБА_3з метою отримання банківських послуг звернулася до ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», і підписала анкету-заяву, на підставі якої банк надав відповідачці грошові кошти на споживчі цілі у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15000 грн., який надалі був збільшений, що стверджується копією анкети-заяви.

Отже, між сторонами виникли права і обов'язки, які грунтуються на кредитних правовідносинах, передбачених ст.1054 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_3користувалася кредитними коштами та здійснювала періодичне погашення кредиту, що стверджується наданим банком розрахунком (а.с.5-6).

Також судом встановлено, що останнє погашення кредиту позичальницею відбулося 14 вересня 2017 року на суму 5000 грн., після чого оплати на погашення не проводилися.

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд прийшов до вірних висновків, що позичальниця ОСОБА_3. не виконує обумовлених кредитним договором обов'язків по внесенню щомісячних платежів на погашення кредиту і має прострочену заборгованість, що у свою чергу свідчить про порушення прав позивача як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення

- 3 -

боргу за кредитним договором.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Згідно ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася.

Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.

З огляду на вимоги закону та встановлені у справі обставини, суд вірно захистив права банку і стягнув із відповідачки на його на користь тіло кредиту в розмірі 17421,33 грн., проценти - 18385 грн. та пеню - 19505,43 грн.

В той же час колегія суддів не може погодитися із стягненням на користь банку штрафу: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 2765,59 грн.

Стягуючи із відповідачки вказані штрафи, суд залишив поза увагою положення ст.61Конституції України, зідно яких ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Відповідно до ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Враховуючи вищевикладене, а також те, що згідно ст.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, їх одночасне застосування за одне й те саме порушення, зокрема недотримання строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, суперечить положенням ст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення (правова позиція Верховного Суду України у постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1374цс17).

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

З викладених вище підстав колегія суддів змінює рішення суду першої інстанції, виключивши із стягуваної суми боргу штрафи: фіксована частина - 500 грн., процентна складова - 2765,59 грн.

При цьому, колегія суддів враховує, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить доводів щодо незаконності рішення в частині стягуваних процентів, проте, змінюючи рішення, колегія суддів керується наступним.

Відповідно до приписів ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог

- 4 -

апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи, що при вирішенні спору суд першої інстанції неправильно застосував норму матеріального права, а саме ст.61 Конституції України, колегія суддів згідно ч.4 ст.367 ЦПК України вважає за необхідне вийти за межі доводів апеляційної скарги з метою дотримання прав та законних інтерсів ОСОБА_3

Доводи апеляційної скарги про те, що розгляд справи мав відбуватися не в порядку спрощеного позовного провадження, а в порядку загального позовного провадження, згідно поданого скаржником клопотання необгрунтовані.

По-перше, клопотання відповідачки про розгляд справи в порядку загального позовного провадження в матеріалах справи відсутнє. У справі міститься два ідентичних клопотання відповідачки про продовження строку для подання відзиву на позов (а.с.45-46).

Відповідачка додала до апеляційної скарги копію клопотання про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, яке зареєстроване судом 12 липня 2018 року за № 67693, проте як вище вказувалося за вказаним номером № 67693 у справі міститься зареєстроване 12 липня 2018 року клопотання відповідачки про продовження строку для подання відзиву на позов (а.с.45).

По-друге, доводи апеляційної скарги про наявність підстав для розгляду справи в порядку загального позовного провадження не грунтуються на вимогах процесуального закону.

Згідно ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд (ч.1).

Згідно ч.2 даної статті у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Отже, процесуальний закон визначає дві категорії справ, які розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, а саме: ті, які підлягають розгляду тільки в порядку спрощеного провадження, та ті, які можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до ч.4 ст.277 ЦПК України якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, суд залежно від обґрунтованості заперечень відповідача постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

В той же час згідно ч.7 цієї статті дані вимоги не застосовуються, якщо відповідно до цього Кодексу справа підлягає розгляду тільки в порядку спрощеного провадження.

З огляду на те, що в даній справі ціна позову становить 58577,35 грн., що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, то відповідно до ч.6 ст.19 ЦПК України дана справа є малозначною і згідно п.1 ч.1 ст. ст.274 ЦПК України дана справа підлягає розгляду тільки в порядкуспрощеного провадження.

Відхиляючи апеляційну скаргу, колегія суддів враховує, що ухвалою судді першої інстанції від 19 березня 2018 року відкрито провадження в даній справі та ухвалено проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Копію ухвали відповідачка отримала 27 червня 2018 року, проте відзив на позов у

- 5 -

встановлений судом строк не подала.

Крім того, подаючи апеляційну скаргу, відповідачка не навела у скарзі жодного доводу на спростування висновків суду щодо предмета спору, розміру боргу тощо.

Згідно ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до приписів ч.2 ст.13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Таким приписам кореспондуються положення ч.7 ст.81 ЦПК України, згідно яких суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Згідно ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.259, 374, 376, 381 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволити частково.

Рішення на рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 13 липня 2018 року змінити, стягнувши із ОСОБА_3 (мешкає за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (місцезнаходження: м.Київ, вул.Грушевського 1-д, МФО 305299, ) заборгованість за кредитним договором у розмірі 55311 гривень 76 коп.

Рішення в частині стягнення судового збору в розмірі 1762 гривні залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: