ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/5450/18 Номер провадження 22-ц/814/230/18Головуючий у 1-й інстанції Бугрій В. М. Доповідач ап. інст. Пилипчук Л. І.
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий-суддя Пилипчук Л.І.,

судді Дряниця Ю.В., Хіль Л.М.

розглянувши в порядку письмового провадження (без повідомленням учасників справи) цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року, постановлене суддею Бугрій В.М.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання та поновлення права на безоплатну медичну допомогу та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в:
16.07.2018 ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до військової частини НОМЕР_1 із вказаним позовом, в якому просив зобов`язати військовий госпіталь (в/ч НОМЕР_1 ) визнати та поновити йому право на безоплатне отримання медичної допомоги, повернувши сплачені ним госпіталю за лікування кошти у розмірі 3979,08 грн. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що він є ветераном війни - учасником бойових дій та відповідно до п.п. 1, 8 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» має право на безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів. Однак у період з 02 по 12 квітня 2018 року знаходився на лікуванні у військовому госпіталі Полтавського гарнізону (в/ч НОМЕР_1 ), куди за медичні послуги сплатив 3 870,08 грн. Зазначеними діями йому заподіяно моральної шкоди, оскільки порушено право на безоплатне лікування.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16.08.2018 у задоволенні позову ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання та поновлення права на безоплатну медичну допомогу та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду першої інстанції вмотивовано тим, що позивач не підтвердив статус ветерана військової служби, який надає право на безоплатне лікування у військовій частині НОМЕР_1 . За відсутності такого права відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки такі позовні вимоги є похідними від вимог, у задоволенні яких відмовлено.

Позивач оскаржив рішення в апеляційному порядку. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення районного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов повністю.

Зазначає, що відповідно до законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціального захисту», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» він, як учасник бойових дій, ветеран війни, має право на пільги, що стосуються медичного забезпечення, в тому числі щодо безкоштовного лікування у військово-медичних лікувальних закладах.

Зокрема, зазначає, що пунктами 1 та 8 статті 12 Закону України «Про статус ветеранів війни та гарантії їх соціального захисту» йому, як учаснику бойових дій надано право на безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів: користування при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміні місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких були прикріплені за попереднім місцем роботи.

Доводить про неврахування судом, що виключно законами України (п.6 ст.92 Конституції України) визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки, тому заперечує посилання відповідача на положення Інструкції про порядок надання медичної допомоги в закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, затвердженої наказом директора військово-медичного департаменту Міністерства оборони України № 36 від 30.12.2015.

Зазначає про неврахування судом першої інстанції положень ст.49 Конституції України про право кожного на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування, що забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм.

Вважає, що рішення районного суду не відповідає вимогам щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, оскільки йому безпідставно відмовлено у клопотанні щодо розгляду справи впорядку загального провадження, та як наслідок - не витребувані за його клопотанням документи, які підтверджують право надання військовим госпіталем платних медичних послуг, тоді як госпіталь є медичною установою, заснованою на державній формі власності.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечив доводи апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Не заперечує право позивача на безоплатну допомогу в госпіталях ветеранів війни, що підпорядковані обласним державним адміністраціям, якими в Полтавській області є Полтавський обласний клінічний госпіталь для ветеранів війни, госпіталі ветеранів війни в містах Кременчук та Лубни. Тоді як в/ч НОМЕР_1 є військовим госпіталем, який фінансується з бюджету Міністерства оборони України та надає медичну допомогу згідно Інструкції про порядок надання медичної допомоги в закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, а відповідач не надав посвідчення ветерана військової служби, яке надає право на безоплатне лікування у військовому госпіталі. Заперечує заподіяння моральної шкоди.

Справа відповідно до ч.1 ст.368, ч.1 ст.369 ЦПК України розглядається апеляційним судом без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, враховуючи наступне.

Судом установлено та не оспорюється сторонами, що відповідно до дублікату посвідчення серія НОМЕР_2 , виданого 10 грудня 2003 року Полтавським обласним військовим комісаріатом, ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни учасників бойових дій./а.с.16/

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1029 ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у терапевтичному відділенні військового госпіталю м.Полтави (військова частина НОМЕР_1 ) з 02.04.18 по 13.04.18./а.с.15/

За розрахунком витрат на лікування ОСОБА_1 відповідачем витрачено 3979,08 грн., які позивач оплатив згідно квитанції до прибуткового касового ордера №126 від 13 квітня 2018./а.с.6,7,14/

Відповідно до інформації, викладеної у відповіді від 18.04.2018 № 719 на запит ОСОБА_1 , військовий госпіталь (військова частина НОМЕР_1 ) Військово-медичного клінічного центру Північного регіону є бюджетною лікувальною установою, що фінансується Міністерством оборони України. Надання медичної допомоги у військовій частині НОМЕР_1 здійснюється згідно Інструкції про порядок надання медичної допомоги в закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, затвердженої Наказом Директора військово-медичного департаменту Міністерства оборони від 30.12.2015 №36. Відповідно до п.3.1. цієї інструкції право на безоплатну медичну допомогу у військово-медичних закладах мають три категорії хворих, зокрема, ветерани військової служби Збройних Сил України. На протязі лікування не було надано основного документа, який дає право на безоплатну медичну допомогу в військових медичних закладах, а саме посвідчення ветерана військової служби. Натомість, як ветеран війни, згідно Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» ОСОБА_1 має право на безоплатну медичну допомогу в госпіталях ветеранів війни, яких в Полтавській області три: Полтавський обласний клінічний госпіталь для ветеранів війни, розташований на території Полтавської обласної лікарні (вул.Володарського,5), госпіталі ветеранів війни в містах Кременчук та Лубни./а.с.5/

Відмовляючи у задоволенні позову, районний суд виходив з відсутності підстав для відшкодування витрат за лікування, оскільки позивач не надав посвідчення ветерана військової служби та не підтвердив свого права на безоплатне лікування у військовому госпіталі (військовій частині НОМЕР_1 ), а тому також відсутні підстави і для відшкодування моральної шкоди.

Апеляційний суд погоджується з такими висновками суду першої інстанції. Доводи апеляційної скарги їх не спростовують, зводяться до заперечення рішення, переоцінки доказів та хибного тлумачення норм права на власну користь.

Зокрема, доводи апеляційної скарги, що позивач, як учасник бойових дій, ветеран війни, має право на пільги, які стосуються медичного забезпечення, в тому числі щодо безкоштовного лікування у військово-медичних лікувальних закладах, є хибними. Посилання при цьому позивача на закони України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, Національної поліції і деяких інших осіб та їх соціального захисту», «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» носять загальний характер та не спростовують висновок районного суду щодо відсутності підстав відшкодування витрат на лікування, здійсненого відповідачем.

З огляду на те, що позивач має правовий статус ветерана війни учасника бойових дій, на нього поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Статтею 12 названого Закону учасники бойових дій, ветерани війни мають право на пільги, що стосуються медичного забезпечення, пунктами 1,8-10 передбачено право на:

-безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів та виробів медичного призначення за рецептами лікарів;

-користування при виході на пенсію (незалежно від часу виходу на пенсію) чи зміні місця роботи поліклініками та госпіталями, до яких вони були прикріплені за попереднім місцем роботи;

-щорічне медичне обстеження і диспансеризація із залученням необхідних спеціалістів;

-першочергове обслуговування в лікувально-профілактичних закладах, аптеках та першочергова госпіталізація.

Стаття 49 Конституції України гарантує кожному право на охорону здоров`я, медичну допомогу та медичне страхування. Охорона здоров`я забезпечується державним фінансуванням відповідних соціально-економічних, медико-санітарних і оздоровчо-профілактичних програм. Держава створює умови для ефективного і доступного для всіх громадян медичного обслуговування. У державних і комунальних закладах охорони здоров`я медична допомога надається безоплатно.

Отже право позивача як ветерана війни учасника бойових дій на безоплатне медичне обслуговування у лікувально-профілактичних закладах Міністерства охорони здоров`я України та комунальної власності не оспорюється. Тим більше, що у Полтавській області, згідно повідомлення відповідача, така медична допомога надається Полтавським обласним клінічним госпіталем для ветеранів війни та госпіталями ветеранів війни в містах Кременчук та Лубни. /а.с.5/

Натомість відповідач військова частина НОМЕР_1 (військовий госпіталь) є військово-медичним закладом Міністерства оборони України.

Відповідно до ч.1 ст.4-1 Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист» дія цього Закону поширюється на громадян України, які віднесені до категорій ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ, ветеранів Національної поліції, ветеранів податкової міліції, ветеранів державної пожежної охорони, ветеранів Державної кримінально-виконавчої служби України, ветеранів служби цивільного захисту, ветеранів Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України відповідно до цього Закону і які постійно проживають на території України.

Статтею 6 цього Закону передбачено право на безоплатне користування закладами охорони здоров`я Міністерства оборони України особами, зазначеними в ч.1 ст.4-1, однак позивач не надав доказів свого правового статусу як ветерана військової служби чи іншої категорії осіб, передбачених вказаним законом, за наявності якого він мав би право на безоплатну медичну допомогу під час лікування у військовому госпіталі (в/ч НОМЕР_3 ).

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги щодо заперечення правомірності посилання відповідача на положення Інструкції про порядок надання медичної допомоги в закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, затвердженої Наказом директора військово-медичного департаменту Міністерства оборони України №36 від 30.12.2015, що, на його думку, протирічить положенням ст.ст.49,92 Конституції України.

Відповідно до п.6 ст.92 Конституції України виключно законами визначаються основи соціального захисту, форми і види пенсійного забезпечення; засади регулювання праці і зайнятості, шлюбу, сім`ї, охорони дитинства, материнства, батьківства, виховання, освіти, культури і охорони здоров`я; екологічної безпеки.

Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їм.

Частиною 3 статті 117 Конституції України передбачено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

Статтею 2 Указу Президента України від 03.10.1992р. № 493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади» передбачено, що державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, органів господарського управління та контролю здійснює Міністерство юстиції України.
Інструкція про порядок надання медичної допомоги в закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, яка затверджена Наказом директора Військового медичного департаменту Міністерства оборони України від 30.12.2015 №36 визначає основні правові, організаційні та соціальні засади організації надання медичної допомоги в закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України./а.с.29-33/

Вказана Інструкція не зареєстрована у Міністерстві юстиції України, а тому не приймається апеляційним судом до уваги, однак не спростовує правильність висновку суду першої інстанції щодо відсутності правих підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки на нього не поширюється дія Закону України «Про статус ветеранів військової служби, ветеранів органів внутрішніх справ і деяких інших осіб та їх соціальний захист».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Апеляційний суд прийшов до висновку, що рішення районного суду є обгрунтованим,з міст оскаржуваного рішення відповідає вимогам ст.ст.265 ЦПК України, в тому числі в частині щодо оцінки доводів позивача, наданих ним доказів, нормам права, які суд застосував та мотивам їх застосування.
Враховуючи, що судом позивачу відмовлено у поверненні сплачених ним госпіталю за лікування коштів, підстави для стягнення моральної шкоди, що визначені ст.1167 ЦК України, також вісутні.
Апеляційним судом відхиляються доводи апеляційної скарги, що рішення районного суду не відповідає вимогам щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи, оскільки йому безпідставно відмовлено у клопотанні щодо розгляду справи в порядку загального провадження, та як наслідок - не витребувані за його клопотанням документи, що підтверджують право надання військовим госпіталем платних медичних послуг, тоді як госпіталь є медичною установою, заснованою на державній формі власності.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 16 серпня 2018 року відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд справи в порядку позовного провадження з викликом сторін. Такий висновок обгрунтований нормами ст.ст.19, 274, 277, 279 ЦПК України, якими надано право суду проводити розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ч.6 ст.279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного і всебічного встановлення обставин справи.

Оскільки предметом позову є стягнення грошової суми понесених позивачем витрат на медичне лікування та у зв`язку з цим моральної шкоди, розмір яких не перевищує зазначений розмір, а матеріали справи містять достатні відомості щодо предмету та підстав позову, районний суд правомірно відмовив у проведенні судового розгляду в порядку загального позовного провадження.

Посилання позивача на необхідність витребування Інструкції, якою керувався відповідач при відмові в безоплатному лікуванні, додана відповідачем до відзиву на позов та наявна матеріалах справи.

Враховуючи викладене апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374,375, 381-384, 380-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 16 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27.11.2018.

Головуючий суддя Л.І. Пилипчук
Судді Ю.В. Дряниця

Л.М.Хіль