ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1611/18 Справа № 200/9152/17 Суддя у 1-й інстанції - Єлісєєва Т.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Демченко Е. Л.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Демченко Е.Л.

суддів - Куценко Т.Р., Макарова М.О.

при секретарі - Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпро апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області на рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2018 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Державного казначейства України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури, -

в с т а н о в и л а:

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного Управління Державного казначейства України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури.

Згодом, уточнивши позовні вимоги, зазначав, що 16 червня 2014 року прокуратурою Самарського району м.Дніпра за заявою ОСОБА_2 порушено кримінальне провадження №0000015 відносно державного виконавця Самарського ВДВС Дніпропетровського МУЮ Неопрятного В.О. за ч.3 ст.368 КК України. 27 червня 2014 року у рамках цього провадження він був затриманий співробітниками міліції і звинувачений у пособництві в отриманні хабара державним виконавцем Самарського ВДВС Неопрятним В.О.

Вказував, що з цього дня він протягом двох років знаходився спочатку під слідством, а потім під судом. Протягом цього терміну він знаходився під постійним тиском з боку працівників міліції і прокуратури, які змушували його визнати провину у скоєні злочину, який він не вчиняв. Спочатку його звинувачували у пособництві в отриманні хабара державним виконавцем Неопрятним В.О. 27 червня 2014 року йому було повідомлено про підозру за ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України, тобто звинувачено у скоєні тяжкого злочину, за цим обвинуваченням кримінальне провадження відносно нього та Неопрятного В.О. спрямоване до Самарського районного суду м.Дніпропетровська.

Посилався на те, що 15 жовтня 2014 року обвинувачення йому було змінено з ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України на ч.2 ст.190 КК України, і справа знову була спрямована до суду. По закінченні судового розгляду суддя Самарського районного суду м.Дніпропетровська Малихіна В.В. прийшла до висновку про відсутність в його діях та діях ОСОБА_4 складу інкримінованих злочинів і обґрунтування такого висновку виклала у виправдувальному вироку від 24 грудня 2015 року. Вказаний вирок ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року залишений без змін, а апеляційна скарга прокуратури без задоволення, тому позивач просив суд стягнути з Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, прокуратури Дніпропетровської області та Головного Управління Державного Казначейства України в Дніпропетровській області відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 27.000 грн., моральної шкоди в розмірі 973.000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України.

Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з розрахункового рахунку Державної казначейської служби України, призначеного для відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, на користь ОСОБА_1 89.352 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди та 13.500 грн. в рахунок матеріальної шкоди, а всього 102.852 грн.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1, в тому числі в вимогах до Головного Управління Державного казначейства України в Дніпропетровській області, відмовлено.

Судові витрати віднесено на рахунок держави.

В апеляційні скарзі Перший заступник прокурора Дніпропетровської області, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить змінити рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2018 року, зменшивши розмір відшкодування моральної шкоди до 38.400 грн., скасувати оскаржуване рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при здійсненні розрахунку розміру моральної шкоди порушив п.3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року за №1774-VІІІ, яким передбачено, що мінімальна заробітна плата, після набрання чинності цим Законом 01 січня 2017 року, не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших витрат, до внесення змін до Законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини, вона застосовується у розмірі 1.600 грн.; висновки суду про стягнення матеріальної шкоди не ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів находить, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню в частині з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст.263,264 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим та має стосуватися, зокрема питань: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із установлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин тощо.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає частково з огляду на таке.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 27 червня 2014 року позивачу було вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України, а саме те, що він підозрюється в пособництві в одержанні службовою особою неправомірної вигоди.

29 червня 2014 року до позивача Самарським районним судом м.Дніпропетровська було застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього цілодобового арешту за підозрою у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.368 КК України.

16 жовтня 2014 року Самарським районним судом м.Дніпропетровська змінено запобіжний захід та застосовано до позивача запобіжний захід у вигляді особистого зобов'язання строком на два місяці.

Вироком Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року ОСОБА_1 визнано невинуватим у скоєні злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України та виправдано за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 липня 2016 року вирок Самарського районного суду м.Дніпропетровська від 24 грудня 2015 року залишено без змін.

Задовольняючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що по відношенню до позивача мали місце незаконні дії, які завдали йому моральної шкоди та вірно розрахував розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню, виходячи з ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» від 07 грудня 2017 року №2246-VIII, визначивши розрахункову величину в розмірі мінімальної заробітної плати на момент відшкодування, яка складала 3.723 гривні.

Доводи Першого заступника прокурора Дніпропетровської області щодо необхідності застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VIII при здійсненні розрахунків розміру відшкодування моральної шкоди та визначення як розрахункової величини мінімальної заробітної плати у розмірі 1.600 грн., колегія суддів вважає неприйнятними та такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Згідно вимог пункту 1 частини першої статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Крім того, згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом прямо передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди повинен визначатися судом із врахуванням мінімального розміру заробітної плати.

Вищевикладене дає підстави для висновку, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, при цьому, визначений законом розмір - є мінімальним, який гарантований державою, а суд, виходячи із обставин конкретної справи може визначити і більший розмір відшкодування.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року, на який посилається апелянт, мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1.600 гривень.

Однак, відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу не є його посадовим окладом, заробітною платою чи іншою виплатою, а відтак, підстави для застосування наведеної норми до спірних правовідносинах відсутні.

Указаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі №607/14493/16-ц (провадження №61-12051св18).

Разом з тим, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про безпідставність задоволення позовних вимог в частині стягнення 13.500 грн. в рахунок матеріальної шкоди.

Задовольняючи вказану вимогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивач підтвердив витрати на правову допомогу, а саме на оплату послуг адвоката в розмірі 13.500 грн., що підтверджується відповідною розпискою.

На а.с.28 дійсно міститься розписка, яка свідчить про отримання адвокатом ОСОБА_5 13.500 грн. від ОСОБА_1 в рахунок оплати юридичних послуг, проте вказана розписка не може бути підставою для стягнення вказаної суми з Державного бюджету України, виходячи з того, що розписка не є належним фінансовим документом в підтвердження отримання винагороди за надання правової допомоги.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз'яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб'єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб'єктами права.

Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», чинного на момент розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій, передбачено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України 2004 року). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду будуть всі підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Зазначені висновки узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду про застосування норм права, викладеними у постанові від 27 червня 2018 року (справа №826/1216/16, провадження №11-562ас18).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду підлягає скасуванню в частині стягнення 13.500 грн. в рахунок матеріальної шкоди з наступною відмовою в цій частині позову, в решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст.ст.367,374,376,381-383 ЦПК України колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Дніпропетровської області задовольнити частково.

Рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2018 року в частині стягнення 13.500 грн. в рахунок матеріальної шкоди скасувати і в цій частині позову ОСОБА_1 відмовити. Вважати загальною суму 89.352 грн.

В решті рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 21 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення.

Головуючий: Демченко Е.Л.

Судді: Куценко Т.Р.

Макаров М.О.