Номер провадження: 22-ц/785/4948/18
Головуючий у першій інстанції Гранін В. Л.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - судді Дрішлюка А.І., суддів Драгомерецького М.М., Черевка П.М.,

при секретарі судового засідання Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2018 року в цивільній справі за заявою ОСОБА_2, заінтересована особа Головне управління ДМС в Одеській області, про встановлення факту постійного проживання на території України, -

ВСТАНОВИВ:

12 липня 2017 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_2 з заявою про встановлення факту проживання на території України, у якій просить ухвалити рішення суду, яким встановити факт проживання на території України на момент 24.08.1991 року. Даний факт має для нього юридичне значення, оскільки від нього залежить реалізація ним права на отримання або (поновлення) громадянства України (а.с.1-4).

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2018 року заяву ОСОБА_2 задоволено та встановлення юридичний факт проживання ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на території України на момент 24.08.1991 року та на момент 13.11.1991 року (а.с.65).

23 квітня 2018 року Головне управління ДМС України в Одеській області через суд першої інстанції звернулось з апеляційною скаргою на рішення суду від 28 лютого 2018 року та просило ухвалити нове рішення суду, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні заяви. В обґрунтування доводів своєї скарги апелянт зазначив, що судом першої інстанції неповно з'ясовано обставини справи, оскільки заявником не надано доказів проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, а також не підтверджено факт праці в електронному цеху на Сталепрокатному заводі в м. Одесі. Водночас, апелянт зазначає, що посилання суду першої інстанції посилається на ст. 3 Закону України «Про громадянство України» не є доцільним та посилання на вказану норму матеріального права є помилковим. Крім того, суд першої інстанції порушив вимоги цивільно процесуального законодавства, розглянувши вказану справу окремого провадження без участі заінтересованої особи, та вирішив питання по суті під час підготовчого судового засідання (а.с. 69-73).

Відзив чи заперечення на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходили.

В судовому засіданні представник апелянта апеляційної скаргу підтримав. Представник заявника проти задоволення апеляційної скарги заперечував. В судому засіданні оголошувалась перерва для отримання копії вироку щодо заявника.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Згідно з ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, доводи апеляційної скарги, з врахуванням наданих пояснень учасників провадження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Приймаючи рішення в справі суд першої інстанції, дослідивши наявні матеріали справи,виходив з наявності достатніх підстав для встановлення факту, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, проживав на території України на момент 24.08.1991 року та на момент 13.11.1991 року.

Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вважає за необхідне зазначити таке.

В матеріалах справи міститься довідка № Ш-862 від 28.02.2017 року, відповідно до якої в документах архівного фонду Одеського сталепрокатного заводу ім.. Дзержинського значиться, що згідно облікових рахунків з нарахування заробітної плати, ОСОБА_2 отримував заробітну плату з 01.07.1991 року по 04.05.1992 року в електрородному цеху (а.с. 8). Також в матеріалах справи наявна довідка про звільнення серії ХМЛ № 10396, видана громадянину ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянство України, про те, що він відбував покарання в установах Державної пенітенціарної служби України з 20.01.2009 року по 20.01.2016 року, звільнений по відбуттю строку покарання. Довідка видана ст. інспектором групи по контролю за виконанням судових рішень Замкової виправної колонії (№ 58) прапорщиком внутрішньої служби Д.І. Іващенком (а.с. 9). Відповідно до відповіді Малиновського відділу поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області №38 від 02.12.2016 року на зачву ОСОБА_2 від 07.11.2016 року, встановлено, що за архівними обліками Малиновського РВ у м. Одесі ГУ ДМС України в Одеській області, громадянин ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уроженець с. Маклаково, Красноярського краю, був документований паспортом колишнього СРСР зразка 1974 року, серії НОМЕР_1, виданий 31.07.1992 року (а.с. 7).

Крім того, в процесі розгляду справи судом апеляційної інстанції з метою перевірки доводів апеляційної скарги та правильного вирішення справи по суті витребувалась копія вироку, яким було засуджено ОСОБА_2 за ст.ст. 263 ч. 1, 187 ч. 1, 289 ч. 3, 70 ч. 1 КК України на строк 7 років позбавлення волі (а.с. 106). Так, з надісланого Замковою виправною колонією № 58 вироку від 14.02.2012 року, в справі № 1521/4910/12 вбачається, що ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець с. Маклаково, Єнісейського району, Красноярського краю, громадянин України, українець, освіта середня, неодружений, працює за наймом, без визначеного місця проживання, тимчасове місце проживання: АДРЕСА_1, раніше судимий 05.03.1984 року Приморським районним судом м. Одеси за ст.ст. 101 ч.3, 101 ч. 1 КК УРСР до 10 років позбавлення волі, 27.05.1996 року Ленінським районним судом м. Одеси за ст. 94 КК України до 10 років позбавлення волі, визнаний винним та засуджений за ст. 263 ч. 1, ст. 187 ч. 1, ст. 289 ч. 3 КК України до 7 років позбавлення волі без конфіскації майна (а.с. 29-30). Таким чином, заявника було засуджено як особу з громадянством України.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. За ч. 2 вказаної статті суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Пленуму Верховного Суду України в своїй постанові «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року, а саме п. 5 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. Згідно з п.п. 9-10 ч. 1 вказаної статті проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні; безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Не є порушенням вимоги про безперервне проживання виїзд особи за кордон у службове відрядження, на навчання, у відпустку, на лікування за рекомендацією відповідного медичного закладу або зміна особою місця проживання на території України;

Згідно з Указом Президента України № 215/2001 від 27.03.2001 року «Про питання організації виконання Закону України «Про громадянство України», а саме відповідно до п. 7-а встановлення належності до громадянства України стосується, зокрема, осіб, які за станом на 24 серпня 1991 року або за станом на 13 листопада 1991 року відбували покарання в місцях позбавлення волі на території України та перебували у громадянстві колишнього СРСР і до набрання вироком суду законної сили постійно проживали відповідно на території УРСР або проживали на території України. Згідно з п. 8-в для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. П. 44 вказаного Указу визначено, що в разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що оскільки заявником до суду першої інстанції було надано достатньо доказів на підтвердження того, що до 24 серпня 1991 року він проживав та працював на території України, а судом апеляційної інстанції з метою перевірки доводів апеляційної скарги було витребувано копію вироку в кримінальній справі щодо заявника ОСОБА_2, якого, зокрема, було засуджено до покарання як громадянина України. А тому, посилання апелянта на те, що матеріали справи не містять достатньо доказів для задоволення заяви про встановлення факту постійного проживання на території України колегією суддів відхиляються.

Щодо інших доводів апеляційної скарги апеляційний суд зазначає, що правильне по суті рішення суду першої інстанції не може бути скасовано з одних лише формальних міркувань, а також звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, враховуючи вище наведене, докази, зібрані судом першої інстанції та витребувані судом апеляційної інстанції, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних по суті висновків суду першої інстанції апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Апеляційний суд Одеської області,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 28 лютого 2018 року - залишити без змін.

Постанова Апеляційного суду Одеської області набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.І. Дрішлюк

М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

Повний текст постанови виготовлено 19 листопада 2018 року.

Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк

08.11.2018 року м. Одеса