ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 753/19495/14-ц

провадження № 61-4005св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», подану його представником Маранди Володимиром Олександровичем, на рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року, ухвалене колегією у складі суддів: Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є., Андрієнко А. М.,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2014 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») звернулося з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначило, що 30 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2615/0908/71-085Ю, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 170 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 30 вересня 2038 року та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5 % річних. Поручителем за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4 є ОСОБА_5 відповідно до укладеного з ВАТ «Сведбанк» договору поруки від 30 вересня 2008 року.

Позивач вказує, що у листопаді 2012 року ПАТ «Сведбанк» відступило права вимоги за укладеним з ОСОБА_4 кредитним договором і договорами забезпечення до нього ТОВ «ФК «Вектор Плюс», яке в свою чергу відступило набуті права вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи».

ОСОБА_4 порушив взяті на себе кредитні зобов'язання, припинив здійснювати платежі в рахунок погашення боргу, в зв'язку з чим у жовтні 2014 року позивач звернувся до позичальника і поручителя з вимогою про дострокове повернення всієї суми заборгованості за кредитом, нарахованих процентів і неустойки, що станом на 16 вересня 2014 року складає 3 898 895,37 гривень.

Оскільки вимога про дострокове повернення кредиту, сплату процентів і пені добровільно не виконана, ТОВ «Кредитні ініціативи» просить стягнути заборгованість у розмірі 3 898 895,37 гривень з позичальника і поручителя солідарно.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року, ухваленим у складі судді Сирбул О. Ф., позов задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість у розмірі 3 898 895,37 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом у сумі 2 073 574,33 гривень; заборгованості за процентами у сумі 1 281 997,06 гривень; пені у сумі 543 323,98 гривень. У задоволенні позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_5 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги про стягнення заборгованості з позичальника ОСОБА_4, суд першої інстанції дійшов висновку про доведеність факту порушення позичальником кредитних зобов'язань і наявність у нього боргу у зазначеному позивачем розмірі, який підлягає стягненню на користь нового кредитора ТОВ «Кредитні ініціативи». Відмовляючи у солідарному стягненні заборгованості з ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з того, що банк пропустив шестимісячний строк пред'явлення вимоги до поручителя, тому порука ОСОБА_5 за кредитними зобов'язаннями ОСОБА_4 припинилася.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року в частині задоволення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 скасовано та ухвалено у цій частині нове рішення про відмову у позові.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року, частково скасованим рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2014 року, звернено стягнення на передану ОСОБА_4 в іпотеку в якості забезпечення своїх кредитних зобов'язань трикімнатну квартиру АДРЕСА_1. Апеляційний суд дійшов висновку, що стягнення кредитної заборгованості, в рахунок погашення якої звернено стягнення на предмет іпотеки, призведе до подвійного стягнення боргу. Також апеляційний суд мотивував відмову у задоволенні позову посиланням на те, що після пред'явлення кредитором вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту строк виконання зобов'язань у повному обсязі настав, тому відсутні підстави для нарахування передбачених договором процентів і неустойки. Рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог, пред'явлених ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_5, заявником апеляційної скарги ОСОБА_7 не оскаржувалося і у цій частині апеляційним судом не переглядалося.

У лютому 2016 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року і залишити в силі рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, а покладені в його основу висновки не відповідають дійсним обставинам справи.

Суд апеляційної інстанції не врахував, що звернення стягнення на передане в іпотеку майно не позбавляє кредитора права вимоги у основному зобов'язанні, якщо реалізація предмета іпотеки не відбулася і кредитна заборгованість позичальника не погашена. Заявник зазначає, що іпотечне зобов'язання є похідним відносно основного зобов'язання, а не альтернативним, тому звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до зміни кредитного зобов'язання на забезпечувальне.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд, на думку заявника, не звернув уваги на те, що рішення Дарницького районного суду м Києва від 27 листопада 2013 року, частково скасоване рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2014 року, не виконане і в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» кредитор позбавлений можливості задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від продажу предмета іпотеки.

Оскільки право на судовий захист особа реалізує на власний розсуд, заявник вважає, що наявність невиконаного рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє його права на стягнення кредитної заборгованості в загальному порядку.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 березня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі.

У квітні 2016 року ОСОБА_5 подала заперечення на касаційну скаргу, в яких послалася на безпідставність її доводів. Вважає правильним висновок суду апеляційної інстанції про неможливість нарахування процентів за користування кредитними коштами і пені поза строком дії кредитного договору, який закінчився на наступний день після спливу встановленого у вимозі про дострокове повернення кредиту строку, що підтверджується судовим рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення усієї суми заборгованості. Послалася на те, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» право вимоги заборгованості лише за тілом кредиту на суму 156 473,95 гривень. Вказала, що кредит надавався в гривні, грошові кошти на рахунок забудовника переводилися також в гривнях, тому у кредитора немає підстав на отримання завищеної суми боргу за рахунок зміни курсу гривні по відношенню до долара США.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 червня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 30 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 2615/0908/71-085Ю, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 170 000 доларів США з кінцевим строком повернення до 30 вересня 2038 року та зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12,5% річних, а позичальник зобов'язався у строк та на умовах, визначених договором, повернути кредит і сплатити проценти.

На виконання умов договору ВАТ «Сведбанк» конвертувало кредитні кошти в національну валюту і перерахувало Товариству з обмеженою відповідальністю «Монтажспецстрой» як оплату за договором купівлі-продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_1 (пункти 1.2, 1.4 кредитного договору).

Сторони погодили, що погашення кредиту, сплата процентів і комісій здійснюється позичальником щомісяця фіксованими платежами в сумі 473 доларів США до 10 числа кожного місяця (Додаток № 1 до кредитного договору).

Відповідно до пунктів 3.9, 3.10 кредитного договору у разі порушення позичальником строків здійснення платежів, встановлених договором, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов'язаний виконати зазначені зобов'язання. Про дострокове повернення кредиту та сплату процентів банк направляє позичальнику вимогу, яка підлягає виконанню протягом тридцяти днів з моменту її надіслання.

Згідно з пунктом 10.11 кредитного договору строк позовної давності за будь-якими вимогами банку, що випливають з цього договору, встановлюється тривалістю десять років.

30 вересня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_5 укладено договір поруки № 2615/0908/71-085-Р-85, відповідно до умов якого поручитель зобов'язався солідарно з позичальником ОСОБА_4 відповідати перед банком за виконання усіх зобов'язань, що виникають з кредитного договору № 2615/0908/71-085Ю.

28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Вектор Плюс» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого банк відступив товариству права вимоги за кредитними договорами і договорами, укладеними у їх забезпечення.

28 листопада 2012 року між ТОВ «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до умов якого ТОВ «Вектор Плюс» відступило ТОВ «Кредитні ініціативи» права вимоги за кредитними договорами і договорами, укладеними у їх забезпечення.

З вказаних договорів факторингу суди встановили, що право вимоги за укладеним з ОСОБА_4 кредитним договором № 2615/0908/71-085Ю та укладеним з ОСОБА_5 договором поруки від ПАТ «Сведбанк» перейшли до ТОВ «Кредитні ініціативи», яке стало новим кредитором у кредитному і забезпечувальному зобов'язаннях.

На момент набуття ТОВ «Кредитні ініціативи» прав кредитора у зобов'язанні заборгованість ОСОБА_4 за кредитом склала 159 651,00 доларів США, за процентами - 64 839,95 доларів США, пеня - 48 919,33 гривень.

2 жовтня 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулося до ОСОБА_4 і ОСОБА_5 з повідомленням про заміну кредитора у зобов'язанні та з вимогою про дострокове повернення усієї суми кредиту, сплату процентів за користування кредитом і неустойки в загальному розмірі 376 361,30 доларів США протягом 30 днів з дня отримання вимоги.

Дана вимога позичальником і поручителем не виконана, заборгованість за кредитним договором не сплачена.

Станом на 16 вересня 2014 року заборгованість за кредитним договором № 2615/0908/71-085Ю становить 376 361,30 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 4 888 244,55 гривень, і складається із: заборгованості за кредитом у сумі 159 651,00 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 2 073 574,33 гривень; заборгованості за процентами у сумі 98 704,98 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 1 281 997,06 гривень; пені у сумі 118 005,32 доларів США, що за офіційним курсом НБУ еквівалентно 1 532 673,16 гривень.

Також судами встановлено, що рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 2615/0908/71-085 від 30 вересня 2008 року у розмірі 2 296 540,84 гривень (яка станом на 1 березня 2013 року складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 159 651 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1 276 090,44 гривень; заборгованості за процентами у розмірі 559 472,83 гривень; заборгованості за пенею у розмірі 460 977,57 гривень) звернено стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки № 2615/0908/71-085/Z-85 від 30 вересня 2008 року - трикімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2014 року рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року скасовано в частині визначення розміру пені та ухвалено у цій частині нове рішення, відповідно до якого за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмета іпотеки, підлягають задоволенню вимоги кредитора ТОВ «Кредитні ініціативи» про стягнення заборгованості у розмірі 2 102 652,08 гривень, яка станом на 1 березня 2013 року складається із: заборгованості за кредитом у сумі 1 276 090,44 гривень, заборгованості за процентами у сумі 559 472,83 гривень, пені у сумі 267 088,81 гривень.

Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову у повному обсязі, дійшов висновку, що стягнення з позичальника заборгованості за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке набрало законної сили, призведе до подвійного стягнення.

Проте такий висновок апеляційного суду є помилковим.

Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Виконання зобов'язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання.

За правилом частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Стаття 598 ЦК України передбачає, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

Звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов'язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов'язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.

Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.

Забезпечувальне зобов'язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.

За таких обставин звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов'язання на забезпечувальне. Задоволення вимог за дійсним основним зобов'язанням одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов'язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов'язанням відсутня.

Відповідні висновки про застосування норм права висловлені Верховним Судом України у постановах від 3 лютого 2016 року у справі № 6-1080цс15 та від 13 березня 2017 року у справі № 6-224цс17.

Апеляційний суд, зазначаючи про те, що стягнення з позичальника заборгованості за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки призведе до подвійного стягнення, не врахував, що таке рішення не виконане і у період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» кредитор позбавлений можливості задовольнити свої вимоги за рахунок коштів, отриманих від продажу предмета іпотеки.

Таким чином, суд апеляційної інстанції неправильно застосував до спірних правовідносин положення статті 1049 ЦК України, яка визначає моментом повернення позики момент зарахування позиченої грошової суми на рахунок позикодавця, а не момент ухвалення рішення про звернення стягнення на іпотечне майно в рахунок погашення заборгованості.

За вищевикладених обставин рішення апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог, пред'явлених ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, не може вважатися законними і обґрунтованими, тому підлягає скасуванню в частині вирішення вказаних позовних вимог як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального права.

Але не можна залишити в силі рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4 з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги частково і стягуючи з ОСОБА_4 кредитну заборгованість станом на 16 вересня 2014 року у загальному розмірі 3 898 895,37 гривень, суд першої інстанції виходив з того, що факт порушення позичальником взятих на себе договірних зобов'язань достовірно встановлений, заборгованість станом на дату розгляду справи не погашена, тому підлягає стягненню з позичальника на користь нового кредитора ТОВ «Кредитні ініціативи» у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною другою статті 1050 ЦК України передбачено, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 3.9 кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів, встановлених пунктом 3.1 договору, банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та сплати процентів, а позичальник зобов'язаний виконати зазначені зобов'язання в порядку, передбаченому договором.

У пункті 3.10 кредитного договору передбачено, що у випадку порушення умов цього договору та/або умов іпотечного договору, що укладається між банком і позичальником відповідно до пункту 2.1 цього договору, вимога про виконання порушеного зобов'язання направляється банком позичальнику у письмовому вигляді та підлягає виконанню у повному обсязі протягом тридцяти календарних днів з моменту її надіслання банком за адресою позичальника, зазначеною у реквізитах договору. Сторони досягли згоди, що датою, від якої розпочинається відлік зазначеного тридцятиденного строку, вважається дата, зазначена на квитанції, що надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з повідомленням про вручення, або дата, зазначена у повідомленні, яке отримане позичальником особисто у банку.

З рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2014 року суди попередніх інстанцій встановили, що новий кредитор у зобов'язанні - ТОВ «Кредитні ініціативи» звернувся до ОСОБА_4 з вимогою про дострокове повернення кредиту, сплату процентів і нарахованих штрафних санкцій, та, у зв'язку із невиконанням цієї вимоги у тридцятиденний строк, пред'явив до нього позов про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов'язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом і встановив новий строк виконання основного зобов'язання у повному обсязі. Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2014 року засвідчують такі зміни.

Положення статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін застосовуються лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, так як у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо дострокового стягнення суми кредиту, нарахованих процентів і штрафних санкцій шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить про відсутність підстав для нарахування процентів за користування кредитними коштами, оскільки строк кредитування закінчився з тридцять першого дня від дати, зазначеної на квитанції, що надається банку відділенням зв'язку при відправленні позичальнику листа з вимогою про дострокове повернення кредиту.

Крім того, статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Право кредитора на нарахування неустойки за порушення строків погашення заборгованості за кредитом та/або сплати процентів за користування кредитом передбачене пунктом 8.1 кредитного договору, згідно з яким позичальник сплачує пеню за кожен день прострочення в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості.

Оскільки пред'явленням вимоги про дострокове повернення кредиту ТОВ «Кредитні ініціативи» змінив строк виконання основного зобов'язання, з чим погодився й суд, задовольнивши вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості у повному обсязі, право кредитора на отримання передбаченої договором неустойки припинилося.

Такі висновки узгоджуються із висновками, висловленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, згідно з якою Велика Палата Верховного Суду відступила від раніше викладених Верховним Судом України висновків про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору і не позбавляє кредитора права на отримання процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, та штрафних санкцій.

Суд першої інстанції, стягуючи з ОСОБА_4 на користь ТОВ «Кредитні ініціативи» заборгованість за кредитом у сумі 2 073 574,33 гривень, заборгованість за процентами у сумі 1 281 997,06 гривень і пеню у сумі 543 323,98 гривень, не звернув уваги на період нарахування процентів і пені, які нараховані кредитором після зміни строку виконання основного зобов'язання і поза межами строку дії договору.

Таким чином, суд першої інстанції не визначився із дійсним розміром заборгованості ОСОБА_4 за кредитним договором № 2615/0908/71-085Ю від 30 вересня 2008 року і не встановив усі фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції, правильно зазначивши про недопустимість стягнення з позичальника нарахованих поза межами строку дії договору процентів і пені, допущені судом першої інстанції у цій частині порушення норм процесуального права, які унеможливили встановлення фактичних обставин справи, не усунув та передчасно відмовив у задоволенні позову у повному обсязі.

Згідно з частиною третьою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, або необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, або встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

У порушення вимог статей 212, 213, 214 ЦПК України у редакції Кодексу, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій, суди не перевірили доводи позивача щодо невиконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, не дослідили і не оцінили зібрані у справі докази, зокрема розрахунки заборгованості, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи, що судами першої і апеляційної інстанцій не надано оцінки наявним у справі доказам та не встановлено фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення в частині вирішення позовних вимог, пред'явлених ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, не можуть вважатися законними і обґрунтованими, тому відповідно до статті 411 ЦПК України підлягають скасуванню у цій частині з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Під час нового розгляду справи суду належить урахувати викладене, перевірити доводи ТОВ «Кредитні ініціативи» щодо невиконання рішення Дарницького районного суду м. Києва від 27 листопада 2013 року і рішення Апеляційного суду міста Києва від 20 березня 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки, встановити дійсний розмір заборгованості ОСОБА_4 з урахуванням відсутності у кредитора права на отримання передбачених договором процентів і неустойки після закінчення строку кредитування, дати відповідну правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог, пред'явлених ТОВ «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_5, заявник не оскаржує, тому судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій у цій частині касаційним судом не переглядаються.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Так як касаційний суд дійшов висновку про передачу справи на новий розгляд до суду першої інстанції, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», подану його представником Маранди Володимиром Олександровичем, задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 30 червня 2015 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 23 грудня 2015 року в частині вирішення позовних вимог, пред'явлених Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до ОСОБА_4, скасувати і справу у цій частині направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик