Справа № 453/193/18 Головуючий у 1 інстанції: Ясінський Ю.Є.
Провадження № 22-ц/811/274/18 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року м.Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобомцивільну справу за апеляційною скаргою Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и л а:

20 лютого 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути із Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (далі - Сколівське КП ВКГ) середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 8339 грн. 34 коп. та завдану йому моральну шкоду в розмірі 3000 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 10.07.2017 року він був звільнений з посади майстра названого підприємства за угодою сторін, однак, в порушення вимог ст.116 КЗпП України в день звільнення йому не було виплачено усіх належних до виплати сум, а фактично проведено повний розрахунок лише 15.08.2017 року, із затримкою на 23 робочих днів.

Заподіяння моральної шкоди позивач обґрунтовує тим, що внаслідок не проведення з ним розрахунку в день звільнення, він був позбавлений необхідних засобів для існування, що стало причиною сварок у його сім'ї і завдало йому душевних страждань.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 30 травня 2018 року позов задоволено частково.

Стягнуто із Сколівського КП ВКГ в користь ОСОБА_2 середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 6836 грн. та 500 грн. на відшкодування моральної шкоди, всього - 7336 грн.

Стягнуто із Сколівського КП ВКГ в дохід держави 704 грн. 80 коп. судового збору.

В задоволенні решти вимог - відмовлено.

Рішення суду оскаржив відповідач Сколівське КП ВКГ, просить його скасувати з підстав порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Апелянт зазначає, що судом не встановлено наявності вини підприємства у невиплаті належних позивачеві сум при звільненні, перебування позивача на роботі в день звільнення та дотримання ним строків звернення з такими вимогами.

Звертає увагу, що позивачем пропущено встановлений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, який необхідно обраховувати з дня проведення з позивачем фактичного розрахунку 15.08.2017 року, і з клопотанням про його поновлення позивач до суду не звертався, а тому суд повинен був відмовити в позові за спливом позовної давності.

Крім того, звертає увагу, що судом невірно визначено розмір середнього заробітку та безпідставно стягнуто з підприємства моральну шкоду.

В судове засідання учасники справи не з'явились, їх явку до суду не було визнано обов'язковою, про дату, час та місце розгляду справи всі були належним чином повідомлені шляхом направлення рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення судових повісток-повідомлень, які вони отримали (а.с.77-78), клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, а тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247 та ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи апеляційним судом проведено у їхній відсутності без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Відповідно до вимог абзацу 2 частини 5 статті 268 ЦПК України в редакції Закону №2147-VІІІ від 03.10.2017 року, який набрав чинності з 15.12.2017 року, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 20.11.2018 року, є дата складення повного судового рішення - 23.11.2018 року.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення відповідно до вимог ст.367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10.07.2017 року позивача звільнено з посади майстра Сколівського КП ВКГ на підставі п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.15-16).

На момент звільнення позивачеві належало до виплати 12747 грн. 88 коп., які в день звільнення відповідачем виплачені не були (а.с.8-9).

Виплату належних позивачеві на момент звільнення коштів було здійснено частинами: 02.08.2017 року позивачеві виплачено 12716 грн. 84 коп. згідно платіжного доручення №56 від 02.08.2017 року та 15.08.2017 року позивачеві виплачено 31 грн. 04 коп. згідно зведеної відомості на виплату заробітної плати за липень 2017 року (а.с.8-9).

Отже, фактично остаточний розрахунок з позивачем при звільненні було проведено 15.08.2017 року, і ця обставина визнається відповідачем.

Відповідно до вимог ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану суму (ч.2 ст.116 КЗпП).

Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Враховуючи наведені вище норми закону й те, що спору про розмір сум, належних позивачеві при звільненні, немає, тому вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є законною.

Однак, при вирішенні даного спору по суті необхідно враховувати загальну норму ч.1 ст.233 КЗпП України, якою передбачено, що працівник може звернутись з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що встановлені статтею 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити пропущений строк.

Суд першої інстанції цієї вимоги не виконав, чим порушив норми матеріального та процесуального права.

Враховуючи те, що фактичний розрахунок з позивачем проведено 15.08.2017 року, тому саме цього дня він дізнався або повинен був дізнатись про порушення свого права на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, а отже, звернувшись до суду з позовом 20.02.2018 року, позивач пропустив встановлений законом тримісячний строк і причин, які можна було б визнати поважними, не вказав, тому у задоволенні позову в цій частині необхідно відмовити за спливом позовної давності.

Щодо заявленої позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди, то таку вимогу колегія суддів вважає безпідставною, оскільки відповідно до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя, однак, позивачем цих обставин, а відтак, і самого факту заподіяння йому моральної шкоди внаслідок несвоєчасного розрахунку при звільненні не доведено.

Таким чином, з наведених вище мотивів оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог позивача в повному обсязі та стягнення у зв'язку з цим з позивача на користь відповідача понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 2067 грн. (а.с.67).

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п.4, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства задовольнити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 30 травня 2018 року скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2- відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2(с.Орява Сколівського району Львівської області, РНОКПП НОМЕР_1) на користь Сколівського комунального підприємства водопровідно-каналізаційного господарства (м.Сколе, м-н Незалежності, 10, Львівської області, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2067 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 23 листопада 2018 року.

Головуючий: Бойко С.М.

Судді: Копняк С.М.

Ніткевич А.В.