КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

справа № 355/1167/17 Головуючий у 1-й інстанції суддя: Коваленко К.В.

20 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого: Саліхова В.В.

суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.

секретаря судового засідання: Дячук І.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління №9» на ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 23 серпня 2018 року в справі за скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9», заінтересована особа ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чулієва Атаджана Абдуназаровича та зобов'язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2018 року ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» звернулося до суду із скаргою на дії приватного виконавця та просило: визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чулієва А.А. про відкриття виконавчого провадження від 20.07.2018 за №56828541; зобов'язати його припинити арешти та обтяження на все майно позивача, накладені у межах виконавчого провадження №56828541 та повернути ОСОБА_1 виконавчий лист Баришівського районного суду Київської області від 17.07.2018 за №355/1167/17.

Ухвалою Баришівського районного суду Київської області від 23 серпня 2018 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постановити нову про задоволення скарги в повному обсязі. Посилається на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В обґрунтування своїх доводів вказує, що у ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» все майно знаходиться виключно в межах Полтавської області, з поточних рахунків якого були стягнуті грошові кошти. Зазначає на ненадання доказів щодо належності скаржнику на праві власності асфальтозмішувальної установки ДС-16863, яка нібито знаходиться на території заводу «Радикал» в м. Києві. Вказує, що у приватного виконавця не було правових підстав для відкриття виконавчого провадження в межах свого виконавчого округу - міста Києва.

№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3070/2018
У судовому засіданні представник ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» підтримав апеляційну скаргу в повному обсязі з підстав наведених в ній та просив останню задовольнити.

Приватний виконавець Чулієв А.А. заперечував проти апеляційної скарги та просив її залишити без задоволення.

Заінтересована особа ОСОБА_1 в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи.

На підставі викладеного, та враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів ухвалила розглянути справу за відсутності заінтересованої особи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника заявника та заінтересованої особи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку, що остання не підлягає задоволенню.

Постановляючи ухвалу про відмову в задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що жодних порушень в діях приватного виконавця Чулієва А.А. не вбачається.

З таким висновком суду погоджується колегія суддів, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з частиною 2 ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження» приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Згідно з частиною 1 статті 22 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України. Пунктом 2 частини 2 цієї статті Закону у повідомленні про початок діяльності обов'язково зазначаються виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність.

Пунктом 4 частини 2 статті 23 даного Закону у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.

Відповідно до частин 1, 2, 3, 6 статті 25 Законувиконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.

Інформація про приватних виконавців виконавчого округу та реквізити їхніх офісів розміщуються у всіх судах та в органах державної виконавчої служби, розташованих у межах відповідного виконавчого округу.

Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.

Таким чином, зазначені норми законодавства визначають вимоги (критерії) до місця відкриття приватним виконавцем виконавчого провадження.

При цьому, згідно з частиною 3 статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» право приватного виконавця відкривати виконавче провадження обмежується виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність та відомості щодо якого внесені та містяться у Єдиному реєстрі приватних виконавців України.

Визначення місця вчинення приватним виконавцем виконавчих дій у вже відкритому виконавчому провадженні здійснюється відповідно до загальних норм, якими визначаються вимоги щодо місця вчинення відповідної виконавчої дії - без обмеження дій приватного виконавця виконавчим округом, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність (частина 6 статті 25 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» та абзац 2 частини 2 статті 24 Закону України &qu2 ;Про виконавче провадження»).

Зі змісту наведеної норми частини 2 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» випливає, що якщо місце проживання, перебування боржника - фізичної особи та місцезнаходження боржника - юридичної особи або місцезнаходження майна боржника розташовано в окрузі, в якому приватний виконавець здійснює діяльність та відповідно на яку розповсюджуються відповідна компетенція цього приватного виконавця, він має право прийняти до виконання відповідні виконавчі документи та відкрити виконавче провадження з їх виконання.

Матеріали справи свідчать, що у серпні 2018 року ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» звернулося до суду із скаргою на дії приватного виконавця та просило: визнати неправомірною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Чулієва А.А. про відкриття виконавчого провадження від 20.07.2018 за №56828541; зобов'язати його припинити арешти та обтяження на все майно позивача, накладені у межах виконавчого провадження №56828541 та повернути ОСОБА_1 виконавчий лист Баришівського районного суду Київської області від 17.07.2018 за №355/1167/17.

Підставою оскарження ТОВ «Лубенське шляхово-будівельне управління № 9» дій приватного виконавця Чулієва А.А. у виконавчому провадженні №56828541 за виконавчим листом Баришівського районного суду Київської області від 17.07.2018 є, на думку скаржника, порушення виконавцем вимог щодо територіальної компетенції з відкриття ним виконавчого провадження з виконання судового рішення та вчинення ним у межах цього виконавчого провадження виконавчих дій.

Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції, що відповідно до відповіді, що надійшла на запит виконавця від АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» (юридична адреса м. Київ вул. Грушевського 1д,) на момент арешту залишок коштів на рахунку 2718(що належить ТОВ « Лубенське ШБУ № 9») складає 625,11 грн. (а. с. 84).

Також судами встановлено, що приватний виконавець ЧулієвА.А. здійснює примусове виконання рішень у виконавчому окрузі міста Києва.

Пунктом 3.1 статті 3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках). Згідно з пунктами 6.1, 6.2 статті 6 вказаного Закону банки мають право відкривати рахунки резидентам України (юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, фізичним особам), нерезидентам України (юридичним особам-інвесторам, представництвам юридичних осіб в Україні та фізичним особам). Особи, визначені в пункті 6.1 цієї статті, мають право відкривати рахунки в будь-яких банках України відповідно до власного вибору для забезпечення своєї господарської діяльності і власних потреб.

Частинами 7.1, 7.1.4, 7.1.5 статті 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки. Особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками. Зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.

Безготівкові кошти розглядаються у доктрині банківського права як такі, що можуть бути об'єктом права власності внаслідок юридичної фікції, яка передбачає також визнання того, що безготівкові кошти знаходяться на відповідному рахунку у банку. Відкинути цю юридичну фікцію, як того вимагає скаржник (пункти 11, 12), у цій справі означало б, що безготівкові кошти є недосяжним для звернення на них стягнення, оскільки слід було б визнати, що вони одночасно всюди і ніде не знаходяться, тобто не мають місцезнаходження, інформація про яке є необхідною при вчиненні виконавчих дій і зазначається під час арешту цього майна. Можливість ініціювати операції стосовно безготівкових коштів в іншому місці, окрім як у банку, у якому відкрито відповідний рахунок, не суперечить цій юридичній фікції, яка закріплена також у Законі України «Про виконавче провадження», у якому йдеться про «кошти, які перебувають на рахунках боржника у банках».

В частині 4 статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що перебувають на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України.

У зв'язку із викладеним та враховуючи, що ТОВ «Лубенське ШБУ № 9» відкритий рахунок у АТ Комерційний Банк «ПриватБанк» з місцем реєстрації у місті Києві, а подальші дії приватного виконавця у межах вже відкритого виконавчого провадження не обмежуються виконавчим округом цього виконавця, колегія суддів вважає висновки суду першої інстанції про відсутність жодних порушень в діях державного виконавця та відмови в задоволенні скарги правильними.

За наведеного, доводи скаржника щодо неправомірності відмови у задоволенні скарги на дії приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Чулієва А.А. не знайшли свого правого та матеріального підтвердження, оскільки не ґрунтуються на нормі закону та не відповідають обставинам справи, а тому відповідні вимоги не підлягають задоволенню.

Що стосується доводів апеляційної скарги про ненадання доказів приватним виконавцем щодо належності скаржнику на праві власності асфальтозмішувальної установки ДС-16863, який на думку державного виконавця знаходився також у м. Києві то колегія суддів вважає його таким, що не спростовує висновків суду першої інстанції за наявності в матеріалах справи доказів знаходження коштів скаржника саме в банківських установах розмішених у межах виконавчого округу приватного нотаріуса.

За наведеного, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Обґрунтовуючи своє рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Враховуючи наведені обставини та вимоги ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367-368, 371, 374-375, 381-384, 389-390 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Лубенське шляхово-будівельне управління №9» залишити без задоволення.

Ухвалу Баришівського районного суду Київської області від 23 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22.11.2018.

Головуючий: В.В. Саліхов

Судді: І.М. Вербова

О.В. Шахова