Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 796/108/2018

провадження № 61-40266ав18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого судді - Ступак О. В.,

суддів: Погрібного С. О., Усика Г. І.,

за участю секретаря судового засідання - Іванова В. В.

учасники справи:

заявник - фізична особа - підприємець ОСОБА_1,

боржник - ОСОБА_2,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року у складі судді Рубан С. М. у справі за заявою фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Арбітражна палата» від 17 березня 2016 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором,

ВСТАНОВИВ:

02 травня 2018 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу виконавчого листа на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Арбітражна палата» від 17 березня 2016 року у справі за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором.

Свої вимоги заявник обґрунтовувала тим, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Арбітражна палата» від 17 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 борг за договором у розмірі 21 522,60 грн та сплачений третейський збір - 500,00 грн на її користь. Проте ОСОБА_2 рішення суду у добровільному порядку не виконує.

Посилаючись на викладене, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 просила видати виконавчий лист на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Арбітражна палата» від 17 березня 2016 року.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року у задоволенні заяви фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 відмовлено.

06 липня 2018 року фізична особа - підприємець ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року, в якій просила скасувати ухвалу та постановити нову про задоволення заяви, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права. Вказувала на те, що предметом позову у третейському суді були договірні зобов'язання, а не спір, що виникає на підставі Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, цим законом не регулюються обов'язки покупця товару належним чином розрахуватися за придбаний товар та порядок та умови стягнення боргу за отриманий та не оплачений належним чином товар, що саме і було предметом розгляду третейського суду. Третейська угода недійсною не визнана. Рішення третейського суду не містить способу захисту прав та охоронюваних інтересів, який не передбачений законом. Судом також не встановлено невідповідності складу третейського суду вимогам закону.

У судове засідання ФОП ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не з'явилися.

Зважаючи на вимоги частини п'ятої статті 130, частини другої статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки його ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи у задоволенні заяви, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_2 є покупцем товару (мобільного телефону), а тому правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», що свідчить про те, що вказаний спір не підвідомчий третейському суду.

Суд погоджується з таким висновком Апеляційного суду міста Києва, виходячи з наступного.

Судом установлено, що 28 листопада 2012 року між фізичною - особою підприємцем ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладений договір купівлі-продажу товару № 7 із відстроченням оплати. Відповідно до пунктів 1, 2 вказаного договору ОСОБА_2 проданий Apple iPhone 5 чорний 16 Gb належної якості, за який він зобов'язався сплатити 13 044,00 грн у строки визначені графіком.

Згідно з пунктом 5 договору сторони визначили, що в разі виникнення спору у зв'язку із укладенням, виконанням та/або розірванням цього договору сторони передають його на вирішення Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Арбітражна палата» відповідно до його регламенту. Спір підлягає розгляду одним третейським суддею, що призначається Головою третейського суду відповідно до регламенту в м. Києві за місцезнаходженням третейського суду.

Рішенням Постійно діючого третейського суду при Асоціації «Арбітражна палата» від 17 березня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 борг за договором у розмірі 21 522,60 грн та сплачений третейський збір - 500,00 грн на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

Порядок здійснення провадження у справах про надання дозволу на примусове виконання рішень третейських судів визначено главою 4 розділу IX ЦПК України.

Відповідно до положень частини третьої статті 485 ЦПК України при розгляді справи в судовому засіданні суд встановлює наявність чи відсутність підстав для відмови у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, передбачених статтею 486 цього Кодексу.

Статтею 486 ЦПК України визначено, що суд відмовляє у видачі виконавчого листа на примусове виконання рішення третейського суду, якщо: 1) на день ухвалення рішення за заявою про видачу виконавчого листа рішення третейського суду скасовано судом; 2) справа, у якій прийнято рішення третейського суду, не підвідомча третейському суду відповідно до закону; 3) пропущено встановлений строк для звернення за видачею виконавчого листа, а причини його пропуску не визнані судом поважними; 4) рішення третейського суду прийнято у спорі, не передбаченому третейською угодою, або цим рішенням вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди. Якщо рішенням третейського суду вирішені питання, які виходять за межі третейської угоди, то скасовано може бути лише ту частину рішення, що стосується питань, які виходять за межі третейської угоди; 5) третейська угода визнана недійсною; 6) склад третейського суду, яким прийнято рішення, не відповідав вимогам закону; 7) рішення третейського суду містить способи захисту прав та охоронюваних інтересів, не передбачені законом; 8) постійно діючий третейський суд не надав на вимогу суду відповідну справу; 9) третейський суд вирішив питання про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі.

Відповідно до частини другої статті 1 Закону України «Про третейські суди» до третейського суду за угодою сторін може бути передано будь-який спір, що виникає із цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Згідно з пунктом 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди» (частину першу цієї статті доповнено пунктом 14 згідно із Законом № 2983-VI) третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком, зокрема, справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Споживачем, права якого захищаються на підставі Закону України «Про захист прав споживачів», є лише громадянин (фізична особа), котрий придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити товари (роботи, послуги) для власних побутових потреб. Цей Закон регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва.

Аналіз зазначених норм матеріального права дає підстави для висновку, що спори за споживчим договором, що виникають як під час укладення, так виконання такого договору, відповідно до пункту 14 частини першої статті 6 Закону України «Про третейські суди», незважаючи на наявність третейського застереження в договорі, не можуть бути предметом третейського розгляду, оскільки Законом № 2983-VІ виключено з компетенції третейського суду вирішення спорів щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки).

Відмежування цивільних правовідносин за участю споживачів від правовідносин з іншими суб'єктами здійснюється на підставі визначення правової форми їх участі в конкретних правовідносинах та їх предмета.

А тому незалежно від предмета і підстав позову та незважаючи на те, хто звертається з позовом до суду, на правовідносини, що виникають із побутових договорів зі споживачем товарів, укладеного з метою задоволення власних потреб, поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів».

Узагальнюючи викладене, суд погоджується з висновками апеляційного суду як суду першої інстанції про те, що спір про стягнення коштів за невиконання умов споживчого договору (купівлі-продажу мобільного телефону) не підвідомчий третейському суду, що є обґрунтованою підставою для відмови у видачі виконавчого листа на вказане рішення третейського суду.

Керуючись частиною другою статті 351, статтею 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий О. В. Ступак

Судді:С. О. Погрібний
Г. І. Усик