_________________________________________________________________________________________________________________
Провадження № 2/520/1708/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.11.2018 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Єгоровій Н.Ю., Кириковій О.О.,

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_3,

третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору

ОСОБА_4,

про визнання розміру частки в праві спільної сумісної власності

та визнання права власності в порядку спадкування за законом,

за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору

ОСОБА_4

до ОСОБА_3,

ОСОБА_1,

третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору

Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради,

про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 17 жовтня 2017 року звернулась до Київського районного суду міста ОСОБА_5 з позовом до ОСОБА_6М про визначення частки в праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якій позивач просить суд:

- визнати, що частка ОСОБА_6, яка померла 25 серпня 2014 року, у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_5, становила ? частку на день смерті;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на ? частку квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_5, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлої 25 серпня 2014 року.

В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач посилається на те, що вона - ОСОБА_1 є матірю ОСОБА_6.

Позивачка стверджує, що її дочка дуже тривалий час перебувала у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем ОСОБА_3 без реєстрації шлюбу, за час перебування в яких, у них 05 липня 2000 року народився син - ОСОБА_4.

Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства серії І-ЖД № 252479 від 09.08.2000 р., відповідач ОСОБА_3 визнаний батьком дитини.

В подальшому ОСОБА_6 та відповідач, уклали шлюб, який був зареєстрований між ними 23 серпня 2003 року, та розірваний на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2009 року.

За час перебування у шлюбі з ОСОБА_6, відповідач - ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, посвідченим 08.10.2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, придбав квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_7.

У звязку з чим, позивач зазначає, що з 11 жовтня 2004 року між ОСОБА_6 та відповідачем - ОСОБА_3, відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України, виникло право спільної сумісної власності на вказану квартиру.

25 серпня 2014 року - ОСОБА_6 померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй за час життя майно.

З метою отримання спадщини, вона ОСОБА_1 звернулась до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6, померлої 25.08.2014 року, на підставі якої було заведено спадкову справу №1099/2014.

Однак, відповідно до інформаційного листа Третьої Одеської державної нотаріальної контори від 11.10.2016 року вих. №4749/02-14, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом і розяснено право на звернення до суду для виділення частки померлого у спільному майні подружжя.

У звязку з чим, позивачка була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до автоматизованої системи документообігу суду, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 20 жовтня 2017 року на підставі вказаної позовної заяви відкрито провадження по справі та призначено дату, час і місце проведення попереднього судового засідання.

22 червня 2018 року судом в підготовчому судовому засіданні було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи ОСОБА_4, як спадкоємця до майна померлої ОСОБА_6, померлої 25.08.2014 року.

ОСОБА_4, як третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору надав до суду позовну заяву до ОСОБА_3, ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про визнання за ним права власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_7, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлої 25.08.2014 року.

В обґрунтування позовних вимог, ОСОБА_4 посилається на те, що він є сином ОСОБА_6 та ОСОБА_3, які перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ОСОБА_5 за договором купівлі-продажу, посвідченим 08.10.2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, придбав квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_7.

У звязку з чим, позивач ОСОБА_4 зазначає, що з 11 жовтня 2004 року між ОСОБА_6 та відповідачем - ОСОБА_3, відповідно до ст.60 Сімейного Кодексу України, виникло право спільної сумісної власності на вказану квартиру.

25 серпня 2014 року - ОСОБА_6 померла, після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй за час життя майно.

На підставі заяви ОСОБА_1 про прийняття спадщини, Третьою Одеською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу №1099/2014 до майна ОСОБА_6, померлої 25.08.2014 року.

ОСОБА_4 посилається на те, що відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України, він, як неповнолітня особа, вважається таким, що прийняв спадщину.

У звязку з чим, з метою прийняття спадщини та оформлення своїх спадкових прав, він звернувся до суду з відповідним позовом.

20 вересня 2018 року судом в підготовчому судовому засіданні було ухвалено прийняти вказану позовну заяву ОСОБА_4 та обєднати її для спільного розгляду з первісним позовом ОСОБА_1

30 жовтня 2018 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

В судовому засіданні 19 листопада 2018 року представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримала позовні вимоги, просила суд їх задовольнити, а також визнала позовні вимоги ОСОБА_4

Відповідач за обома позовами ОСОБА_3 в судовому засіданні 19 листопада 2018 року заперечував проти задоволення позовів, вважав їх необґрунтованими, посилаючись на те, що дійсно в період шлюбу з ОСОБА_6, він за договором купівлі-продажу, посвідченим 08.10.2004 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_7, придбав квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_7. Однак, як стверджує відповідач вказану квартиру він придбав за особисті кошти, які були ним зароблені під час рейсів, а відтак нерухоме майно не відноситься до складу спадкового майна після смерті його колишньої дружини - ОСОБА_6, померлої 25.08.2014 року. Під час розгляду справи, відповідач відзив на позовну заяву не надав.

Третя особа ОСОБА_4, який також заявляє самостійні вимоги, в судове засідання не зявився, однак 29 жовтня 2018 року надав до суду заяву, в якій свої позовні вимоги та вимоги ОСОБА_1 підтримав, просив суд їх задовольнити, розгляд справи провести за його відсутності.

Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради в судове засідання 19 листопада 2018 року не зявився, про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином. про причини неявки суд не повідомив.

У звязку з чим, судом було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні 19.11.2018 року за відсутності ОСОБА_8 та представника третьої особи - Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради.

Заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає первісний позов ОСОБА_1 підлягаючим частковому задоволенню, а позов ОСОБА_4 таким, що задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 20 квітня 1970 року народилась ОСОБА_9, що підтверджується свідоцтвом про народження, серії ІІ-ЩЗ №081884, виданим Консульським відділом Посольства СРСР в НДР 13.05.1970 року, актовий запис №61, в графі відомості про батька вказано ОСОБА_10, в графі відомості про матір ОСОБА_11.

05 листопада 1980 року ОСОБА_11 уклала шлюб з ОСОБА_12, зареєстрований 05 листопада 1980 року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, про що складено відповідний актовий запис №769, у звязку з чим змінила прізвище на «Куліченко», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-ЖД №080319.

Отже судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є матірю ОСОБА_9.

Надалі ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_13, у звязку з чим змінила прізвище на «Шалєва», який в подальшому був розірваний 22 жовтня 1991 року, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії ІІ-ЖД №390185, актовий запис №787.

05 липня 2000 року у ОСОБА_14 та громадянина ОСОБА_3 народилась спільна дитина ОСОБА_4, 05 липня 2000 року, про що 09 серпня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновської райадміністрації виконкому Одеської міськради складено актовий запис про народження №495, що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-жд №324561 та відомостями зазначеними в ньому.

Відповідно до свідоцтва про встановлення батьківства серії І-ЖД № 252479 від 09.08.2000 р., що видане Відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновської райадміністрації виконкому Одеської міської ради, ОСОБА_15 визнаний батьком дитини ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що складено відповідний запис №75.

23 серпня 2003 року ОСОБА_14 уклала шлюб з ОСОБА_3, зареєстрований Першим відділом реєстрації актів громадянського стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №391, у звязку з чим змінила прізвище на «Юрченко», що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ЕД №140599.

Вказаний шлюб між сторонами по справі був розірваний рішенням Київського районного суду міста ОСОБА_8 від 19.11.2009 року по справі №2-6812/2009, яке набрало законної сили 30.11.2009 року, на підставі якого 11 травня 2012 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис №131 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу від серії І-ЖД №112196.

На підставі викладеного вбачається, що позивач ОСОБА_1 є матірю ОСОБА_6, яка у період з 23 серпня 2003 року по 19 листопада 2009 року, перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3, з яким мають спільну дитину третю особу по справі ОСОБА_4.

Вказані обставини сторонами по справі не оспорювались, а відтак у відповідності до ч.2 ст.82 ЦПК України додатковому доказуванню не підлягають.

Судом також встановлено, що у період перебування у шлюбі з ОСОБА_6, ОСОБА_3 08 жовтня 2004 року уклав з ОСОБА_16 договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_17, зареєстрований в реєстрі за №4468, за умовами якого ОСОБА_16 продав, а ОСОБА_3 придбав нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_17.

11 жовтня 2004 року Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» було зареєстровано право власності відповідача ОСОБА_3 на вищевказану квартиру, реєстраційний номер №7529937.

Також судом встановлено, що 25 серпня 2014 року у віці 44 років ОСОБА_6 померла, про що 26 серпня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті ОСОБА_17 реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено відповідний актовий запис №8745, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ЖД №390005.

Внаслідок смерті особи відкривається спадщина, часом відкриття якої є день смерті такої особи (ч.1,2 ст.1220 ЦК України).

Згідно зі ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частиною 4 статті 1268 ЦК України передбачено, що малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу.

На підставі викладеного вбачається, що у зв'язку зі смертю ОСОБА_6, померлої 25 серпня 2014 року, відкрилась спадщина на усе майно належне останній на день смерті, спадкоємцями до якого є спадкоємці першої черги, а саме: її матір ОСОБА_1, та її малолітній син на день смерті ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Так, спадкоємець - ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, у відповідності до ч.4 ст. 1268 ЦК України, вважається таким, що прийняв спадщину.

ОСОБА_1, 31 жовтня 2014 року звернулась до державного нотаріуса Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом після смерті її дочки ОСОБА_6, померлої 25 серпня 2014 року.

На підставі вказаної заяви було заведено спадкову справу №1099/2014, копія якої була судом витребувана під час розгляду справи ухвалою суду від 13.11.2017 року та досліджена у судовому засіданні.

11 жовтня 2016 року державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори надіслано інформаційний лист за вих. 4749/02-14 на імя ОСОБА_18, яким розяснено останній, що видати свідоцтво про прийняття спадщини за законом після смерті ОСОБА_6, померлої 25 серпня 2014 року, щодо спадкового майна квартири АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_18, не вбачається можливим, та розяснено її право на звернення до суду для виділення частки померлого у спільному майні подружжя.

У звязку з чим, ОСОБА_1 була вимушена звернутись до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо позовних вимог про визначення частки померлої ОСОБА_6, померлої 25 серпня 2014 року, суд зазначає наступне.

До вказаних правовідносин щодо визначення правового режиму майна подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_3, що стосується квартири АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_18, застосовуються положення СК України.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 3 статті 61 СК України передбачено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто.

Як вже встановлювалось судом, ОСОБА_3 придбав спірне нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_18, у період перебування у шлюбі з ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу від 08 жовтня 2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_17, зареєстрований в реєстрі за №4468.

Щодо посилань відповідача ОСОБА_3, про те, що вказана квартира є його особистою власністю, оскільки придбана за особисті кошти, зароблені під час перебування у рейсі, суд вважає безпідставними, оскільки по-перше: не обґрунтовані жодним доказом, а також оскільки є безпідставними, з огляду на те, що заробітна плата одержана одним із подружжя є об'єктом права спільної сумісної власності у відповідності до ч.2 ст. 61 СК України.

Крім того, суд зазначає, що у договорі купівлі-продажу від 08 жовтня 2004 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_17, зареєстрований в реєстрі за №4468, на підставі якого ОСОБА_3 придбав спірну квартиру, зазначено, що приватним нотаріусом під час посвідчення вказаної угоди сторонам розяснювались правові наслідки ст. 59 СК України щодо врахування інтересів дитини та інших членів родини, які мають право користуватися вказаною квартирою, наслідки ст. 62 СК України, щодо виникнення спільної сумісної власності подружжя на майно. що належало дружині, чоловікові, ст. 65 СК України, щодо порядку здійснення права спільної сумісної власності подружжя та ст. 74 СК України, щодо порядку здійснення права спільної сумісної власності чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, проживають однією сімєю.

Отже відповідач під час укладення зазначеної угоди, перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_6, яка померла 25 серпня 2014 року, був обізнаний про наслідки передбачені ст. 62 СК України, щодо виникнення спільної сумісної власності подружжя на майно. що належало дружині, чоловікові, та про наслідки ст. 65 СК України, щодо порядку здійснення права спільної сумісної власності подружжя.

Вказаний договір купівлі-продажу не містить інформації та обставин, що квартира АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_17 придбалась ОСОБА_3 за особисті кошти, як і не надано відповідачем доказів, що по цей час він звертався до суду з позовом про визнання зазначеної квартири такою, що належить йому на праві особистої власності.

На підставі вищевикладеного, суд вважає доведеним та встановленим факт того, що подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_6, яка померла 25 серпня 2014 року, квартира АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_17, належала на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно з ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними.

При викладених обставинах, суд вважає за необхідне визнати, що розмір часток у праві спільної власності на квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_17, є рівним, тобто належало по 1/2 (одній другій) ОСОБА_3 та ОСОБА_6.

Як зазначено в пункті 3.4 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», розглядаючи спори, пов'язані із спадкуванням частки майна, що у спільній сумісній власності, судам слід звертати увагу на те, що згідно із ст. 368 ЦК спільною власністю є не лише майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом, а й майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності. При цьому, зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Як вбачається з матеріалів справи, за життя спадкодавець ОСОБА_6 не звернулася до суду з позовом про визначення часток у спільному сумісному майні.

Задовольняючи позов в цій частині вимог, суд враховує також ту обставину, що ніяких домовленостей про розмір часток між співвласниками не було, протилежного судом не встановлено, навпаки, встановлено, що подружжю ОСОБА_3 та ОСОБА_6 квартира належала на праві спільної сумісної власності, а також те, що частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду, а не визначення часток не дає можливості в повній мірі розпоряджатися правом власності на вказане майно.

З урахуванням вищевказаних розяснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, які передбачать, що у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину спадкоємці учасника спільної сумісної власності мають право звернутися з позовом про визначення частки майна, належної померлому на праві спільної сумісної власності, суд вважає за необхідне позов в цій частині задовольнити, а саме визначити, що частка ОСОБА_6, яка померла 25 серпня 2014 року, у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_17, становила ? частку на день смерті.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання права власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_17, за кожним, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, яка померла 25 серпня 2014 року, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця).

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України).

Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права.

Згідно зі ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Суд зазначає, що після звернення позивача ОСОБА_1 до Третьої Одеської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, останній було розяснено, щодо необхідності визначення часток померлої у праві спільної сумісної власності, для подальшого здійснення дій з видачі свідоцтва про прийняття спадщини.

Таким чином, у даному випадку питання про право на спадщину може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право спадщину, після вирішення питання щодо визначення часток померлої - ОСОБА_6, померлої 25.08.2014 року, у праві спільної сумісної власності, яке в свою чергу вирішено судом в цій справі, з урахуванням того, що нотаріусом не виносилась постанова щодо відмови ОСОБА_1 та ОСОБА_4 у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, а відтак суд позбавлений права перейняти на себе функції державного нотаріуса, тому це питання повинно бути вирішено в нотаріальному порядку.

Фактично з наведених вище обставин справи вбачається, що звернення до суду обумовлене бажанням у такий спосіб оформити спадщину, що суперечить засадам цивільного судочинства, яке покликане розв'язувати (вирішувати) спір.

За загальними положеннями ЦПК України обовязок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обовязку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обовязок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Аналізуючи в сукупності досліджені докази, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_4 про визнання права власності на вказане спадкове майно, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, яка померла 25 серпня 2014 року, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, оскільки позивачами не доведено факт порушених їх прав та інтересів. Крім того в спосіб захисту обраний позивачами, останні в обхід встановлених законом процедур фактично намагаються оформити право власності на нерухоме майно, що в свою чергу прямо заборонено законом.

Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром.

У звязку з чим, з урахуванням часткового задоволення позовних вимог, стягненню з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 підлягають судові витрати зі сплати останнім судового збору пропорційно частини задоволених вимог, а саме в сумі 640 гривень 00 копійок.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 4, 5, 6, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 352, 354, п. 15.5 Перехідних положень Розділу ХІІІ ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 (місце проживання: 65072, АДРЕСА_2) до ОСОБА_3 (місце проживання: 65014, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 27, кв. 287), третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 (місце проживання: 65014, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 27, кв. 287), про визнання розміру частки в праві спільної сумісної власності та визнання права власності в порядку спадкування за законом задовольнити частково.

Визнати, що частка ОСОБА_6, яка померла 25 серпня 2014 року, у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1 і Петрова в місті ОСОБА_17, становила ? частку на день смерті.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (місце проживання: 65014, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 27, кв. 287; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: 65072, АДРЕСА_2; ідентифікаційний номер НОМЕР_2) витрати по сплаті судового збору в сумі 640 (шістсот сорок) гривень 00 копійок.

У задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_4 (місце проживання: 65014, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 27, кв. 287) до ОСОБА_3 (місце проживання: 65014, м. Одеса, вул. Ільфа і Петрова, 27, кв. 287), ОСОБА_1 (місце проживання: 65072, АДРЕСА_2), третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради (місцезнаходження: м. Одеса, вул. Академіка Корольова, 9), про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, померлої 25.08.2014 року відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області шляхом подання до Київського районного суду м. Одеси апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено - 22 листопада 2018 року.

Головуючий Калініченко Л. В.