Головуючий у І інстанції Панченко О.М.
Провадження №22-ц/824/355/2018 Доповідач у ІІ інстанції Матвієнко Ю.О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого судді: Матвієнко Ю.О.,

суддів: Іванової І.В., Мельника Я.С.,

при секретарі: Шуляку Д.О.,

розглянувшиу відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баляс Н.П., про визнання недійсним договору купівлі - продажу квартири,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений 28 жовтня 2016 року між ним та ОСОБА_3, посилаючись на те, що вищевказана квартира належала йому, ОСОБА_2, на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 2006 року. Відповідач ОСОБА_3, який проживає в АДРЕСА_2 є двоюрідним братом ОСОБА_2, з яким останній підтримує відносини. ОСОБА_3 періодично приїжджає до Києва у справах і в 2015 році позивач дав йому один екземпляр ключів від своєї квартири, щоб відповідач міг без позивача потрапити до неї. Останні кілька років здоров'я позивача різко погіршилося, позивач майже нічого не бачить, в зв'язку з чим він став вживати спиртні напої.

14.10.2016 року позивача госпіталізували до Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги із захворюванням серця та іншими супутніми захворюваннями. На лікування позивачу потрібні були ліки і він звернувся до брата ОСОБА_3 з проханням приїхати до нього додому і взяти кошти для придбання ліків.

21.10.2016 року ОСОБА_2 виписали з лікарні, а 22.10.2016 року його знову госпіталізували до Київської міської клінічної лікарні №3 і знову допомогу у придбанні ліків, продуктів харчування позивачу надавав відповідач. На той час заощадження позивача вже закінчилися, а для отримання пенсії необхідно було надати відповідні повноваження відповідачу. Останній пообіцяв позивачу, що домовиться з нотаріусом, який оформить довіреність, відповідно до якої ОСОБА_3 зможе отримувати пенсію ОСОБА_2

28.10.2016 року до лікарні, в якій перебував на лікуванні позивач, прийшов відповідач з жінкою, яку позивач сприйняв як нотаріуса і яка показала, де йому поставити підпис. Зміст підписаного позивачем документу жінка не оголосила, а позивач не прочитав його через поганий зір.

В лютому 2017 року відповідач надав позивачу ксерокопію договору купівлі-продажу від 28 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баляс Н.П., відповідно до умов якого позивач продав свою квартиру відповідачу за 489 700 грн., з яких в день підписання договору та його нотаріального посвідчення позивачем отримано від відповідача 149 000 грн., а залишок в сумі 340 700 грн. відповідач повинен сплатити позивачу до 01.11.2016 року. Підтвердженням розрахунків між сторонами будуть Акти прийому-передачі. Відповідно до п.3.1.1. розділу 3 «Права та обов'язки сторін» фактична передача квартири Покупцю підтверджується передачею ключів від квартири та технічного паспорту на квартиру, яка є предметом цього Договору. Відповідно до пункту 4.5 розділу 4 «Інші умови» Продавцю на підтвердження факту укладення цього договору надається його нотаріально засвідчена копія.

Вищевказаний договір купівлі-продажу, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним, оскільки про його існування позивач нічого не знав, коштів за квартиру він не отримував, тобто відповідач ввів позивача в оману щодо правової природи договору купівлі-продажу, який не відповідає внутрішній волі та життєвим обставинам позивача.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 24 травня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, позивач ОСОБА_2 подав на нього апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити по справі нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, останній просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 подану апеляційну скаргу підтримав та просив про її задоволення з викладених у ній підстав.

Представник відповідача в апеляційному суді проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечив та просив рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом першої інстанції встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 листопада 2006 року, посвідченого ЧернокурО.М., нотаріусом Київського міського нотаріального округу 01.12.2006 року за реєстровим № 4674 та зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 08.12.2006 року, позивачу ОСОБА_2 належала на праві власності квартира АДРЕСА_1 (а.с.12).

Згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Баляс Н.П., позивач ОСОБА_2 продав відповідачу ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9-10).

Згідно п. 3.1 зазначеного договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 489 700 грн., з яких в день підписання сторонами та нотаріального посвідчення цього договору отримано продавцем від покупця 149 000 грн., а залишок в сумі, що складає 340 700 грн. буде сплачено покупцем продавцю до 01 листопада 2016 року. Розрахунок між сторонами відбувається з дотриманням вимог ст. 1087 Цивільного кодексу України та Постанови Правління НБУ №210 від 06.06.2013 року. Підтвердженням розрахунків між сторонами, будуть Акти прийому - передачі.

Відповідно до копій актів прийому - передачі від 12.11.2017 року та 19.11.2017 року, підписаних ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв грошові кошти в розмірі 149 000 грн. (за кожним актом), згідно умов договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.86-87).

Згідно копії акту прийому - передачі від 26.11.2017 року, підписаного ОСОБА_3 та ОСОБА_2, ОСОБА_3 передав, а ОСОБА_2 прийняв грошові кошти в розмірі 42 700 грн., згідно умов договору купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.88).

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами того, що спірний договір купівлі - продажу вчинено позивачем під впливом помилки, і колегія суддів погоджується з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи із змісту ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажі одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами 2, 4 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачена розстрочка платежу. Якщо покупець відмовляється прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови &qunt;Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними&qu> ; від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_2 належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, зокрема щодо того, що помилка дійсно мала місце під час вчинення правочину, а також, що вона має істотне значення, суду не надав, в зв'язку з чим законним та обґрунтованим є висновок суду першої інстанції про відсутність підстав до задоволення його позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 кошти відповідно до договору купівлі - продажу квартири від 28 жовтня 2016 року не отримував, законності та обґрунтованості висновків суду першої інстанції не спростовують, оскільки факт передачі коштів відповідачем та отримання їх позивачем підтверджується актами прийому-передачі, копії яких наявні в матеріалах справи (а.с.86, 87, 88). Факт підписання даних актів позивачем належними та допустимими доказами не спростовано.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин; ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об'єктивну оцінку у своєму рішенні.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, і доводи апеляційної скарги позивача цього не спростовують, колегія суддів дійшла висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, а скарги ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 24 травня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: