Номер провадження: 22-ц/785/6453/18
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О. А.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого- Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовської Л.М., Колеснікова Г.Я.,

за участю секретаря - Чепрас А.І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_2

відповідач - ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2018 року в складі судді Михайлюк О.А.,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_2 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу, посилаючись на те, що 30 червня 2017 року позичив відповідачу грошову суму в розмірі 164 500,00 гривень.

04 жовтня 2017 року він направив на адресу відповідача вимогу про повернення грошових коштів, але добровільно кошти не повернуті, тому він вимушений звернутися до суду.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 164 500,00 гривень в рахунок відшкодування боргу за договором позики. Вирішено питання про сплату судового збору.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про відмову в задоволенні позову.

Доводи скарги полягають в тому, що розписка про отримання грошових коштів не містить зобов'язання щодо їх повернення, тому суд помилково прийшов до висновку про укладення між сторонами договору позики; судом помилково зазначено, що свідками підтверджено передачу коштів, укладення договору позики та прийняття відповідачем обов'язку повернення грошової суми, оскільки свідки зазначали, що вони не були присутні при укладанні розписки та передачі грошей; кошти були надані в силу особистих стосунків позивач на придбання житла 1644 500 грн. без зобов'язання їх повернення, а розписку написано на прохання позивача для обліку коштів в його бухгалтерії.

Оскільки вони разом працювали, то через деякий час позивач став наполягати, щоб вона складала та підписувала власноручно звіти про оцінку майна за заниженими цінами.

Влітку 2017 року в Одеській філії відбувся обшук, позивач надав їй адвокатів, які змушували її робити дії, які не узгоджувалися з її інтересами, у зв'язку з чим вона відмовилась працювати у позивача. Саме тому наразі ОСОБА_2 намагається добровільну беззворотню передачу грошових коштів представити як позику.

Апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що 30 червня 2017 року ОСОБА_2 за договором позики, укладеним в усній формі передав ОСОБА_3 грошову суму в розмірі 164 500,00 гривень, підтвердженням чого є письмова розписка від 30 червня 2017 року.

04 жовтня 2017 року ОСОБА_2 направив на адресу ОСОБА_3 вимогу про повернення грошових коштів.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що між сторонами виникли позикові відносини, і неповернення боргу є підставою для стягнення його в судовому порядку.

З таким висновком погоджується колегія суддів, виходячи з наступного.

Факт отримання коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_2 в розмірі 164500 грн. не оспорювався сторонами, підтверджений розпискою.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13).

Отже, розписка є документом, який видається на підтвердження зобов'язання, оскільки при відсутності наміру повернути кошти, такі відносини не потребують письмового підтвердження.

Доказів на підтвердження того, що розпискою про отримання коштів оформлені інші, аніж позикові відносини, суду не надано, так само не підтверджений факт належності коштів юридичній особі, а не ОСОБА_2

Виходячи з таких письмових доказів та пояснень сторін, суд дійшов вірного висновку про обґрунтованість вимог позивача, і доводи апеляційної скарги правильність висновків суду не спростовують.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом невірно надана оцінка поясненням свідків, на зміст встановленого не впливають, оскільки за наявності письмового зобов'язання покази свідків про істотні обставини угоди до уваги не приймаються, а сам факт розписки є підтвердженням зобов"язань.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга задоволенню не підлягає, рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 374,375, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 07 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:

Судді: