Номер провадження: 22-ц/785/7162/18
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Постановою Апеляційного суду Одеської області від 08 листопада 2018 року було частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_2, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 липня 2018 року змінено в частині мотивування. Ознайомившись з мотивами Апеляційного суду Одеської області у вказаній постанові суддя Дрішлюк А.І. погоджується з постановою в частині не прийняття нових доказів судом на стадії апеляційного провадження, що відповідає вимогам національного процесуального закону, який це дозволяє робити лише у виключних випадках, та висновку щодо не спростування апелянтом в суді першої інстанції висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради «Про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1» від 24.04.2018 року № 312/01-11, яким, було визначено вважати за доцільним проживання дитини з батьком та який є обов'язковим для врахування судом при прийнятті відповідного рішення. При цьому судом апеляційної інстанції було вірно звернено увагу на те, що розгляд питання щодо визначення місця проживання дитини неодноразово відкладався компетентним органом, аби забезпечити явку всіх сторін та належним чином вирішити питання місця проживання дитини, проте рішення було прийнято у відсутність мати ОСОБА_2, яка з різних причин не з'явилась на відповідні засідання.
Одночасно в умовах змагальності цивільного процесу та справедливого корегування Верховним Судом практики відповідної категорії спорів постановою Великої Палати Верховного суду від 17.10.2018 року, справа № 402/428/16-ц, якою Верховний суд вирішив відійти від висновку Верховного суду України в справі № 6-2445цс16 (на яку посилалася апелянт в своїй скарзі обґрунтовуючи порушення судом першої інстанції норм діючого законодавства при вирішенні даної справи), змінюючи обґрунтування судового рішення слід було зробити акцент на тому, що позиція сторони відповідача в справі була побудована лише на фактичній презумпції, що склалась протягом останніх десяти років в судовій практиці. Вказану презумпцію можна сформулювати таким чином, що матері дитини, за умови відсутності асоціальних факторів, впливаючих на її особистість (які фактично в частині формування доказової бази були позичені судовою практикою з практики розгляду іншої категорії справ - позбавлення батьківських прав) користувалась безумовною перевагою перед батьком дитини у визначенні місця проживання дитини. При цьому вік, стать дитини, її прихильність до батьків фактично ігнорувалась. Навпаки, визначення місця проживання дитини фактично автоматично здійснювалось з матір'ю без особливого та/або додаткового обґрунтування, про що свідчить вивчення ЄДРСР. Таку ситуацію в умовах визнання рівності національним законодавцем прав батьків (ст. 141 СК України) не можна було визнати вірною та такою, що відповідає основним ідеям та принципам, яким керується Європейський суд з прав людини в своїй діяльності (див. наприклад, «Зоммерфельд проти Німеччини» від 08.07.2003 року та «Цаунеггер проти Німеччини» від 03.12.2009 року, в яких зазначено, що батьки повинні мати рівні права у спорах про опіку над дітьми, і жодні презумпції, які ґрунтуються на ознаках статі, не повинні братися до уваги, а також на рішення «М.С. проти України» від 11.07.2017 року (заява № 2091/13).
Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк
Повний текст окремої думки виготовлено 26 листопада 2018 року.
Суддя апеляційного суду Одеської області А.І. Дрішлюк
08.11.2018 року м. Одеса