П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 листопада2018 року

м. Київ

Справа № 265/2241/17

Провадження № 14-372цс18

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача ЛященкоН. П.,

суддів Антонюк Н. О., Бакуліної С. В., Британчука В. В., Гудими Д. А., Данішевської В. І., Золотнікова О. С., Кібенко О. Р., Князєва В. С., Лобойка Л. М., Прокопенка О. Б., Рогач Л. І., Саприкіної І. В., Ситнік О. М., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3, подану її представником - адвокатом ОСОБА_4, на постанову Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2018 року (судді Баркова В. М., Мальцева Є. Є., Мироненко І. П.) у цивільній справі за позовом Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької області до Маріупольської міської ради Донецької області, ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення Маріупольської міської ради Донецької області, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, зобов'язання звільнити та повернути земельну ділянку,

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2017 року Маріупольська місцева прокуратура № 2 Донецької області звернулася до суду з позовом до Маріупольської міської ради Донецької області, ОСОБА_3, в якому просила суд: визнати незаконним та скасувати рішення Маріупольської міської ради Донецької області від 08 вересня 2015 року № 6/52-5790 «Про затвердження проекту землеустрою з відведення земельної ділянки на АДРЕСА_1 в Орджонікідзевському районі м. Маріуполя громадянці ОСОБА_3.»; визнати недійсним договір оренди земельної ділянки від 27 жовтня 2015 року, укладений між Маріупольською міською радою Донецької області та ОСОБА_3 щодо оренди земельної ділянки на АДРЕСА_1 у м. Маріуполі; зобов'язати ОСОБА_3 звільнити вказану земельну ділянку, привести її у стан, не гірший за той, у якому вона одержала її в оренду, шляхом знесення розміщених (збудованих)на ній будівель торгівлі (торговельних павільйонів) та повернути зазначену земельну ділянку Маріупольській міській раді Донецької області за актом прийому-передачі.

Позовну заяву мотивовано тим, що рішення Маріупольської міської ради Донецької області від 08 вересня 2015 року № 6/52-5790, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання із земель запасу житлової та громадської забудови ОСОБА_3 в оренду строком на 10 років земельної ділянки (кадастровий НОМЕР_1) площею 0,0195 га на АДРЕСА_1 у м. Маріуполі, суперечить чинному законодавству, оскільки не було дотримано спеціальної процедури одержання у користування спірної земельної ділянки. Так, ОСОБА_3 до Маріупольської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, як це передбачено частиною другою статті 123 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), не зверталась, а міська рада згідно з вимогами частини третьої цієї статті, не надавала дозвіл на розробку проекту землеустрою земельної ділянки площею 0,0195 га на АДРЕСА_1 у м. Маріуполі.

Крім того, запроектована земельна ділянка раніше нікому не надавалась. Натомість усупереч вимогам статті 134 ЗК України Маріупольська міська рада без проведення торгів затвердила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надала в оренду вільну від забудови земельну ділянку з метою будівництва та обслуговування будівель торгівлі.

На підставі оскаржуваного рішення міськради від 08 вересня 2015 року № 6/52-5790 між Маріупольською міською радою та ОСОБА_3 27 жовтня 2015 року був укладений договір оренди, що на думку сторони позивача також суперечить вимогам статті 134 ЗК України, за умовами якого земельну ділянку площею 0,0195 га на АДРЕСА_1 у м. Маріуполі передано ОСОБА_3 у користування на умовах платності та строковості.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2017 року провадження у справі закрито. Роз'яснено позивачу право на звернення з відповідним позовом до господарського суду.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що між Маріупольською місцевою прокуратурою № 2 Донецької області, яка діє в інтересах держави в особі територіальної громади м. Маріуполя Донецької області, з одного боку, та Маріупольською міською радою Донецької області і суб'єктом підприємницької діяльності (фізичною особою - підприємцем; далі - ФОП) ОСОБА_3, з іншого боку, виник спір щодо визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування стосовно надання в користування земельної ділянки та визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, яка була надана для обслуговування об'єкта нерухомості, що використовується відповідачем ОСОБА_3 для комерційної діяльності, з правом самостійного на ній господарювання, тому такий спір підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2018 року апеляційну скаргу Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької області задоволено. Ухвалу Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 28 листопада 2017 року скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що спір не відноситься до юрисдикції господарського суду, оскільки договір оренди земельної ділянки оспорюється не у зв'язку з неналежним виконанням його умов у процесі здійснення господарської діяльності, а внаслідок порушення спеціальної процедури отримання відповідачем як фізичною особою в користування земельної ділянки. Якщо спір фізичної особи, яка має статус суб'єкта підприємницької діяльності у цивільно-правових правовідносинах, не пов'язаний з господарською діяльністю, то такий спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У лютому 2018 року ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_5, подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить постанову апеляційного суду скасувати, справу передати на новий розгляд за підсудністю до господарського суду.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки неправильно визначив характер і зміст спірних правовідносин та форму судочинства, яке має застосовуватися при вирішенні цього спору. Оскільки ОСОБА_3 є ФОП, використовувала та продовжує використовувати надану в оренду міською радою земельну ділянку для здійснення підприємницької діяльності, отримує від цієї діяльності прибуток та сплачує відповідні податки, то з огляду на характер спірних правовідносин спір має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду ухвалою від 20 березня 2018 року відкрив касаційне провадження у справі.

24 квітня 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому Маріупольська місцева прокуратура № 2 Донецької області просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2018 року без змін. Зазначає, що на час звернення позивача до суду відповідач ОСОБА_3 не мала статусу ФОП, оскаржуваним рішенням Маріупольської міської ради Донецької області земельну ділянку виділено саме громадянці ОСОБА_3, а не ФОП, так само як і оспорюваний договір оренди укладено саме з громадянкою ОСОБА_3 Окрім того, спір виник не з приводу господарської діяльності ОСОБА_3, а через порушення Маріупольської міською радою Донецької області процедури надання земельної ділянки в користування громадянці ОСОБА_3

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду ухвалою від 20 червня 2018 року призначив справу до судового розгляду в порядку спрощеного провадження, а ухвалою від 01 серпня 2018 року передав справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на те, що касаційна скарга містить доводи щодо порушення апеляційним судом правил предметної юрисдикції.

20 серпня 2018 року справу передано судді Великої Палати Верховного Суду відповідно до автоматизованого розподілу справ.

Ухвалою судді Великої Палати Верховного Суду від 28 серпня 2018 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в касаційній скарзі доводи в межах підстав оскарження, встановлених частиною шостою статті 403 ЦПК України, та врахувавши наведені доводи у відзиві на касаційну скаргу, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Згідно із частиною першою статті 15 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України; у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин; інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Аналогічну норму закріплено в частині першій статті 19 ЦПК України (у редакції, яка набула чинності 15 грудня 2017 року).

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу (далі - ГПК України; у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) установлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з установленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах, що виникають із земельних відносин, у яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів (пункт 6 частини першої статті 12 ГПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції).

Статтею 20 ГПК України (у редакції, яка набула чинності 15 грудня 2017 року) визначено особливості предметної та суб'єктної юрисдикції господарських судів, та встановлено, що вони розглядають справи у спорах, які виникають у зв'язку зі здійсненням господарської діяльності, а також інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (в тому числі землю), крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов'язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) ФОП.

Предметом спору у справі, яка розглядається є земельна ділянка площею 0,0195 га на АДРЕСА_1 у м. Маріуполі.

Визначальним при розмежуванні юрисдикції за пунктом 6 частини першої статті 12 ГПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судом першої інстанції) є участь у земельних відносинах, з приводу яких виник спір, суб'єкта господарської діяльності.

Суди першої й апеляційної інстанцій установили, що на час укладення спірного договору оренди земельної ділянки від 27 жовтня 2015 року ОСОБА_3 була зареєстрована як ФОП. 29 грудня 2016 року її підприємницька діяльність була тимчасово припинена, а 21 листопада 2017 року - поновлена, про що свідчать відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно на час звернення позивача до суду 27 березня 2017 року і відкриття провадження у справі 31 березня 2017 року ОСОБА_6 не мала статусу ФОП. Зміна статусу відбулася під час розгляду справи 21 листопада 2017 року.

Частиною другою статті 2 ЗК України визначено, що суб'єктами земельних відносин є: громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам (частина друга статті 93 ЗК України).

Згідно із частиною першою статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Відповідно до статті 42 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Згідно із частиною першою статті 50 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом (частина друга статті 50 ЦК України).

Відповідно до частини третьої статті 128 ГК України громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється.

Згідно із частиною першою статті 128 ГК України громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

За частиною першою статті 58 ГК України суб'єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.

Правовий статус ФОП надає людині з повною цивільною дієздатністю право займатися підприємницькою діяльністю. Набуття такого статусу не позбавляє людину як учасника суспільних відносин статусу фізичної особи.

Статтею 51 ЦК України передбачено, що до підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин.

Таким чином, цивільні права й обов'язки фізичної особи, зокрема право оренди на земельну ділянку, набуваються та здійснюються у порядку реалізації цивільної дієздатності цієї особи.

У матеріалах справи міститься копія заяви ОСОБА_3 саме як фізичної особи про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для передачі її в оренду для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (т. І, а.с. 19). Рішенням Маріупольської міської ради Донецької області від 08 вересня 2015 року № 6/52-5790 земельну ділянку (кадастровий № НОМЕР_2) площею 0,0195 га на АДРЕСА_1 у м. Маріуполі надано саме громадянці ОСОБА_3 Оспорюваний договір оренди від 27 жовтня 2015 року укладено також з громадянкою ОСОБА_3

Велика Палата Верховного Суду погоджується з доводами позивача - Маріупольської місцевої прокуратури № 2 Донецької областіпро те, що ОСОБА_3 набула речові права на спірну земельну ділянку як фізична особа - суб'єкт земельних відносин.

Наявність у ОСОБА_3 статусу підприємця на час виникнення спірних правовідносин, не може свідчити про те, що з моменту державної реєстрації її як ФОП вона виступає в такій якості в усіх правовідносинах, зокрема й щодо набуття в оренду земельної ділянки. Відповідно втрата ОСОБА_3 статусу підприємця не позбавляє її набутих раніше цивільних прав і обов'язків фізичної особи, зокрема і права оренди земельної ділянки.

Законодавство України не передбачає обмежень для фізичних осіб щодо повторної реєстрації як ФОП після припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Апеляційного суду Донецької області про те, що справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що постанова Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2018 року прийнята з додержанням норм процесуального права, а тому зазначене судове рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду.

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки в цьому випадку оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 402-404, 409, 410, 416 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Донецької області від 10 січня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Н. П. Лященко
Судді: Н. О. Антонюк Л. М. Лобойко
С. В. Бакуліна О. Б. Прокопенко
В. В. Британчук Л. І. Рогач
Д. А. Гудима І. В. Саприкіна
В. І. Данішевська О. М. Ситнік
О. С. Золотніков О. С. Ткачук
О. Р. Кібенко В. Ю. Уркевич
В. С. Князєв