Постанова
Іменем України

21 листопада 2018 року
м. Київ

справа № 336/6405/16-ц
провадження № 61-21186св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Висоцької В. С.,
суддів: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач Міністерство оборони України,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року у складі судді Суркової В. П. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Гончар М. С., Кочеткової І. В., Маловічко С. В.,
ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди.
Позовна заява мотивована тим, що в період часу з 29 грудня 1979 року до 05 травня 1981 року він проходив військову службу в Демократичній Республіці Афганістан. У 1979 році при виконанні службового обов`язку в Демократичній Республіці Афганістан отримав множинні вогнепальні осколкові поранення голови та кінцівок, тулуба (контузія головного мозку 1980 рік), внаслідок яких звилися на шкірі рубці в лівій тім`яно-потиличній ділянці розміром від 07х0,2 см, в ділянці лоба розміром 4,5х0,3 см, в надбрівній ділянці справа розміром від 2х0,2 см, в міжбрівній ділянці розміром 0,7х0,3см, на правій руці розміром 1,7х1,2х0,2 см, на правій грудній залозі рубець розміром 7,2х2 см, на правій лопатці розміром 4,5х2 см, що в подальшому призвело до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії II ст., прогресуючого перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіперттензивні, вертебро-базилярні), мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю; післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією II-III ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії, що підтверджується військово-медичними та військово-обліковими документами.
У зв`язку з пораненнями, отриманими під час захисту Вітчизни, погіршився його нормальний життєвий стан, постійно виникає головний біль, запаморочення, шум у голові, що виникають при зміні погоди, фізичних психо-емоційних навантаженнях, значне погіршення пам`яті, зниження слуху, працездатності, дратливість, тривожність, порушення сну, загальна різка слабкість, чим йому була завдана моральна шкода в розмірі 100 000,00 грн. Оцінюючи завдану йому моральну шкоду виходить з тривалості й глибини своїх душевних страждань, чисельності негативних наслідків для нього, що викликані внаслідок поранення, а також фізичного та фактичного значного погіршення стану здоров`я.
Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року позов задоволено частково.
Стягнуто з Міністерства оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.
У задоволенні іншої частини позову відмовлено. Стягнуто з Міністерства оборони України на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що враховуючи статті 23, 1167 ЦК України, статтю 17 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та конкретні обставини справи, тривалість, характер та глибину фізичних і душевних страждань позивача, ступінь вини відповідача, розмір втрати позивачем працездатності внаслідок отриманої травми, що пов`язана з проходженням військової служби, а також з урахуванням принципів розумності та справедливості, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача у цій справі моральну шкоду в сумі 20 000,00 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив правовідносини, які склалися між сторонами у справі, дав їм належну правову оцінку, а також дослідив надані сторонами докази і відповідно їх оцінив, правильно застосував норми матеріального права та не допустив порушень процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення цієї справи.
У касаційній скарзі, поданій у березні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Міністерство оборони України просить, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач отримав поранення та захворювання при виконанні службових обов`язків в Демократичній Республіці Афганістан у 19791980 роках, тобто до набрання чинності Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який набув чинності 20 грудня 1991 року, та на той час чинним законодавством взагалі не було передбачено регулювання правовідносин з відшкодування моральної шкоди; позивач не є військовослужбовцем, оскільки був звільнений з військової служби; Міністерство оборони України є неналежним відповідачем.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Касаційну скаргу слід задовольнити з таких підстав.
Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Відповідно до частин першої та другої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Суд установив, що ОСОБА_1 проходив військову службу на території Демократичної Республіки Афганістан у період з 29 грудня 1979 року до 05 травня 1981 року в складі діючої армії в період бойових дій, що підтверджується копією довідки Шевченківського районного військового комісаріату від 26 квітня 2016 року № 1011 (а. с. 11) та копією військового квитка (а. с. 12).
Згідно із витягом з протоколу засідання Центральної військово-лікарської комісії від 07 червня 2010 року № 547 множинні вогнепальні осколкові поранення голови та кінцівок, тулуба (контузія головного мозку 1980 рік), внаслідок яких звилися на шкірі рубці в лівій тім`яно-потиличній ділянці розміром від 07х0,2 см, в ділянці лоба розміром 4,5х0,3 см, в надбрівній ділянці справа розміром від 2х0,2 см, в міжбрівній ділянці розміром 0,7х0,3см, на правій руці розміром 1,7х1,2х0,2 см, на правій грудній залозі рубець розміром 7,2х2 см, на правій лопатці розміром 4,5х2 см, що в подальшому призвело до розвитку стійких залишкових явищ перенесеної ЗЧМТ у вигляді післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії II ст., прогресуючого перебігу з вираженим церебростенічним синдромом, двобічною пірамідною симптоматикою, вегето-судинною дисфункцією, частими судинними кризами змішаного характеру (лікворо-гіперттензивні, вертебро-базилярні), мнестичним зниженням, емоційно вольовою нестійкістю; післятравматичного церебрального арахноїдиту з вираженим лікворо-гіпертензивним синдромом, центральною вестибулярною дисфункцією II-III ст., стійко вираженим цефалгічним синдромом, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні у країнах, де велись бойові дії (а. с. 13).
31 травня 2016 року ОСОБА_1 була встановлена ІІ група інвалідності в зв`язку з пораненнями, які пов`язані з проходженням військової служби, що підтверджується довідкою до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0671496 (а. с.16).
Суд встановив, що від поранень, отриманих під час проходження військової служби, в позивача розвинулися хвороби, та стан його здоров`я погіршився.
Відповідно до консультативного висновку від 04 січня 2016 року № 3, виписного епікризу № 3526, виписки з історії хвороби № 1699, виписки з історії хвороби № 6951, виписки з історії хвороби № 1996, виписки з історії хвороби № 1669, виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 2047, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4047, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 1843, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4215, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4215, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 4096, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № и1714, виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 124 ОСОБА_1 має ряд захворювань, що пов`язані з проходженням військової служби (а. с. 17-30).
Згідно з пунктами 2, 3 рішення Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію у часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09 лютого 1999 року у справі № 1-7/99 за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії у часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта у часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час якого вони настали або мали місце. Проте надання зворотної сили у часі нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це у законі або іншому нормативно-правовому акті.

У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, оскільки необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.
При вирішенні позову про відшкодування моральної шкоди, необхідно з`ясовувати, коли виникли правовідносини сторін, коли заподіяна моральна шкода.
Суди попередніх інстанцій всупереч вимогам статей 212214, 303, 315 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи) не взяли до уваги, що позивач не довів факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди.
Встановивши, що позивач набув захворювання, які стали підставою для встановлення йому ІІ групи інвалідності, під час проходження військової служби у складі Радянської армії на території Демократичної Республіки Афганістан, де велись бойові дії, суди не врахували, що підстави для покладення обов`язку щодо відшкодування моральної шкоди саме на Міністерство оборони України, яке було утворено після участі позивача у бойових діях і отримання поранень, відсутні.
Поза увагою судів попередніх інстанцій залишилося також те, що у зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовці та особи, на яких поширюється дія Законів України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», користуються пільгами, гарантіями та компенсаціями, передбаченими цими законами, зокрема, право на які виникає у зв`язку із погіршенням стану здоров`я, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби.
Відповідно до статті 11 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну кваліфіковану медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці щорічно проходять медичний огляд, щодо них проводяться лікувально-профілактичні заходи.
Порядок забезпечення військовослужбовців путівками для санітарно-курортного лікування встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Військовослужбовці, звільнені з військової служби унаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, члени сімей військовослужбовців приймаються на обстеження і лікування до військово-медичних закладів охорони здоров`я в порядку, встановленому Міністерством оборони України.
У результаті розгляду справи судами не встановлено протиправності дій або бездіяльності Міністерства оборони України (його посадових осіб), причинного зв`язку між пораненням і захворюваннями позивача, які настали внаслідок проходження військової служби у Демократичній Республіці Афганістан у складі діючої армії у період бойових дій, та будь-якими діями або бездіяльністю Міністерства оборони України. За таких обставин, з урахуванням вимог статей 1167, 1174, 1175 ЦК України, підстави для покладення на Міністерство оборони України відповідальності за завдану позивачу шкоду відсутні.
Посилання судів попередніх інстанцій на постанову Верховного Суду України від 21 жовтня 2014 року у справі № 3-86гс14 на підтвердження правильності позиції у цій справі є безпідставним, оскільки Верховний Суд України у своїй постанові вказав про наявність підстав для покладення на Міністерство оборони України обов`язку відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб внаслідок вибуху військових боєприпасів у мирний час (як джерела підвищеної небезпеки, яке перебуває у віданні міністерства), та шкоду, яку було заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Тобто судами у справі № 3-86гс14 було встановлено протиправність дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень. Таких обставин при розгляді справи, рішення в якій оскаржуються, встановлено не було.
Колегія суддів звертає увагу й на те, що причини, які викликали захворювання позивача, мали місце до набрання чинності Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та ЦК України.
Подібні правові висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 333/5478/16-ц (провадження № 61-17412св18), у постанові Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 333/5610/16-ц (провадження № 61-18203св18), у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 333/5920/16-ц (провадження № 61-19317св18), у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у справі № 335/187/17-ц (провадження № 61-4938св18), у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року у справі № 591/1562/17-ц (провадження № 61-28151св18), у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 333/5609/16-ц (провадження № 61-17903св18) тощо.
Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому судові рішення підлягають скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у позові.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 23 лютого 2017 року скасувати.
У позові ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про відшкодування моральної шкоди відмовити.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий В. С. Висоцька
Судді: С. Ю. Мартєв В. В. Пророк В. М. Сімоненко С. П. Штелик