Справа № 569/4088/17
УХВАЛА

22 листопада 2018 року

Рівненський міський суд Рівненської області

в особі головуючої судді - Панас О.В.

при секретарі судового засідання Корнійчук А.В.

з участю:

представника позивача прокурора Власової І.А.

представника відповідача ОСОБА_1 міськради - ОСОБА_2

представника відповідача УКВ ВК РМР - ОСОБА_3

представника відповідача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Рівне цивільну справу за позовом Заступника керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури в інтересах держави до ОСОБА_1 міської ради, Управління комунальною власністю виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_1 міської ради № 5900 від 06.10.2015 про визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна та його повернення, -

в с т а н о в и в:

Заступник керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури звернувся до Рівненського міського суду з позовом в інтересах держави до ОСОБА_1 міської ради, Управління комунальною власністю виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_1 міської ради № 5900 від 06.10.2015 про визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна та його повернення.

Просить Визнати незаконним та скасувати рішення ОСОБА_1 міської ради №5900 від 06.10.2015 «Про приватизацію нежитлових приміщень за адресою: м.Рівне, вул. Княгині Ольги, 12»..

Визнати недійсним договір купівлі-продажу індивідуально визначеного майна (нежитлового приміщення) площею 37,4 кв.м, що знаходить за адресою: м.Рівне, вул. Княгині Ольги, 12, вартістю 147 318 грн., укладений 26.01.2016 між Управління комунальною власність виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4

ОСОБА_4 повернути у комунальну власність Управлінню комунальної власності ОСОБА_1 міськвиконкому нежитлове приміщення площею 37,4 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Рівне, вул. Княгині Ольги, 12, вартістю 147 318 грн. шляхом підписання акту приймання-передачі.

Судові витрати стягнути з відповідачів на користь прокуратури ОСОБА_1 .

В судовому засіданні представник позивача прокурор Власова І.А. підтримала позов та просила задовольнити.

Представник ОСОБА_1 міської ради ОСОБА_2 позов не визнала, вважає, що позов до задоволення не підлягає за недоведеністю та безпідставністю такого звернення до суду прокурором.

Представник відповідача УКВ ВК РМР ОСОБА_3 позов не визнала. Вважає, що позов безпідставний, представником позивача не доведено його право на звернення до суду в інтересах держави, тому позов до задоволення не підлягає.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 позов не визнала. Вважає, що прокурор не довів своє право на звернення з даним позовом до суду, а відтак такий позов є безпідставним та не доведеним.

Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступних висновків.

Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Виходячи з положень ЦПК, суд у даній справі враховує Постанову Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018р. у справі № 304/1196/16-ц (провадження № 61-18698св18).

Зокрема, у даній справі дано системний аналіз практики Європейського суду у справах щодо предявлення позовів прокурором в інтересах держави.

Зі змісту постанови вбачається, що відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року).

Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб'єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб'єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб'єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб'єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

Звертаючись до суду з позовом в інтересах держави, Ужгородська місцева прокуратура посилалася на те, що оспорюваним розпорядженням голови Перечинської РДА № 484 порушено порядок надання у користування земельної ділянки, яка є державною формою власності та порушення у сфері контролю за використанням земельної ділянки, яка є державною формою власності та порушенням у сфері контролю за використанням та охороною земель, що відповідно до статті 121 Конституції України, статті 23 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред'явлення цього позову.

Разом з тим, при вирішенні спору суди не перевірили та не встановили наявність виключного випадку для подання позову Ужгородською місцевою прокуратурою в інтересах держави. Зокрема, не з'ясували який суб'єкт владних повноважень не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження щодо захисту інтересів держави або ж, що такий суб'єкт владних повноважень відсутній.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб'єктом владних повноважень.

Розглядаючи справу, суди попередніх інстанцій не перевірили та не встановили повноважень прокурора для подання позову в інтересах держави. Зокрема, не встановили до компетенції якого органу віднесені відповідні повноваження захисту інтересів держави, пов'язаних із використанням земельної ділянки, яку орендує відповідач.

Суди також не з'ясували, чи дотримано Ужгородською місцевою прокуратурою, як позивачем у справі, вимог частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» щодо повідомлення суб'єкта владних повноважень про представництво його інтересів у суді.

Згідно з п.6 ч.1 ст. 255 ЦПК суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо суд встановить обставини, які є підставою для відмови у відкритті провадження у справі відповідно до пунктів 4,5 ч.1 ст. 186 цього Кодексу.

Так, відповідно до п.4.ч.4 ст. 186 ЦПК , заява повертається у випадку, коли відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

Ухвалою суду від 31.03.2018р. було відкрите провадження у справі за позовом заступника керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури, який предявив позов в інтересах держави до ОСОБА_1 міської ради, Управління комунальною власністю виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_1 міської ради № 5900 від 06.10.2015 про визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна та його повернення та призначене судове засідання у справі.

Судом встановлено, що до предявлення позову до суду прокурор попередньо не повідомив ОСОБА_4 як власника майна, ОСОБА_1 міську раду як орган, який приймав оспорюване рішення, управління комунальною власністю виконкому ОСОБА_1 міської ради , як сторону оспорюваного договору про намір звернутися до суду з позовом, що є прямим обовязком прокурора в силу ч.4 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру».

Окрім того, представником позивача не надано, а судом не встановлено достовірних доказів наявності виключного випадку для подання позову заступником керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури в інтересах держави, та наявність обєктивного суспільного інтересу при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що провадження у справі підлягає до закриття у звязку з відсутністю підстав для звернення прокурора до суду в інтересах держави.

На підставі викладеного, керуючись п.4.ч.4 ст. 186, п.6.ч.1 ст. 255, ст.ст. 256, 260, 261, 353, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Закрити провадження у справі за позовом заступника керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури, який предявив позов в інтересах держави до ОСОБА_1 міської ради, Управління комунальною власністю виконавчого комітету ОСОБА_1 міської ради, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування рішення ОСОБА_1 міської ради № 5900 від 06.10.2015 про визнання недійсним договору купівлі-продажу комунального майна та його повернення.

Роз"яснити сторонам, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду через Рівненський міський суд протягом п"ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Учасник справи, якому повна ухвала не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом пятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Позивач: Заступник керівника ОСОБА_1 місцевої прокуратури, місцезнаходження: 33001 м.Рівне. вул. Гарна, 29, КОД .

Відповідач: ОСОБА_1 міська рада, місцезнаходження: 33028 м.Рівне, вул.. Соборна, 12-а, КОД .

Відповідач: Управління комунальною власністю виконкому ОСОБА_1 міськради, місцезнаходження: 33028 м.Рівне, вул. Соборна, 12-а, КОД .

Відповідач: ОСОБА_4, проживає: 35314 АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1.

Суддя: О.В.Панас