Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 639/8526/15-ц

провадження № 61-9678св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова

від 02 листопада 2015 року у складі судді Гаврилюк С. М. та рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року у складі колегії суддів:

Гальянової І. Г., Колтунової А. І., Кругової С. С.

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 08 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 укладений кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 45 232,00 грн на термін до 07 серпня 2012 року та зобов'язався повернути вказаний кредит та сплатити відсотки у строки та в порядку, встановленому цим договором.

Позичальник свої зобов'язання належним чином не виконував, у результаті чого виникла заборгованість за кредитним договором, яка станом на 18 червня 2015 року складається із: 34 023,38 грн - заборгованості за кредитом, 21 948,41 -за відсотками, 1 836,57 грн - за комісією та 104 848,12 грн - пені.

Для забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають із основного договору, між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 укладений договір поруки.

Посилаючись на вказані обставини, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило солідарно стягнути з відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором

від 08 серпня 2007 року № HAEEAU55930001 у розмірі 162 636,48 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада

2015 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором

від 08 серпня 2007 року № HAEEAU55930001 у розмірі 162 636,48 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 34 023,38 грн, заборгованості за процентами за користування кредитом - 21 948,41 грн, заборгованості за комісією за користування кредитом - 1 836,57 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором - 104 828,12 грн. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що позовні вимоги про стягнення заборгованість із ОСОБА_4 є доведеними, а тому підлягають задоволенню, проте вимоги позивача про стягнення заборгованості з ОСОБА_5, як поручителя за кредитним договором, не підлягають задоволенню, оскільки порука припинила свою дію на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Скасовано заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2015 року та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто солідарно із ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № HAEEAU55930001 за період із

25 вересня 2011 року по 18 червня 2015 року у розмірі 73 621,50 грн, яка складається із: 34 023,38 грн - заборгованості за тілом кредиту; 2 153,82 грн - заборгованості за відсотками; 633,30 грн - заборгованості за комісією та 36 811,00 грн - пені. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 08 серпня 2007 року № HAEEAU5930001, яка виникла станом на

24 вересня 2011 року включно, у розмірі 41 994,86 грн. У задоволенні інших позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, що за умовами договору поруки, порука припиняється після закінчення п'яти років після настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тому позичальник та поручитель солідарно відповідають за кредитними зобов'язаннями боржника, розмір яких визначений позивачем відповідно до умов кредитного договору. Зменшуючи розмір пені, суд апеляційної інстанції виходив із вимог частини третьої статті 551 ЦК України, якою передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків.

У лютому 2018 року представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова

від 02 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області

від 02 березня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідачі не були належним чином повідомлені ні судом першої, ні апеляційної інстанцій, а тому ОСОБА_4 не мав можливості вчасно реалізувати гарантовані законом права на захист своїх інтересів у суді, надати свої доводи, заперечення та докази щодо позову. Крім того, рішення ухвалені при неповному з'ясуванні обставин справи і таке неповне з'ясування суттєво впливає на права та інтереси ОСОБА_4

Ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

Станом на час розгляду вказаної справи у Верховному Суді від інших учасників справи не надходило відзивів на касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до положення частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно із частиною четвертою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов'язкове скасування судового рішення.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваних судових рішень визначені в статті 213 ЦПК України 2004 року, відповідно до яких рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом; обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вимоги щодо законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень передбачені у статті 263 ЦПК України, за якою судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

У пункті 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Частиною третьою статті 74 ЦПК України 2004 року передбачено, що судові повістки про виклик у суд надсилаються особам, які беруть участь у справі, свідкам, експертам, спеціалістам, перекладачам, а судові повістки-повідомлення - особам, які беруть участь у справі з приводу вчинення процесуальних дій, у яких участь цих осіб не є обов'язковою.

Статтею 76 ЦПК України 2004 року визначено, що судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки.

Розписка про одержання судової повістки з поміткою про дату вручення в той самий день особами, які її вручали, повертається до суду.

Якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з нею, а за їх відсутності - відповідній житлово-експлуатаційній організації або виконавчому органу місцевого самоврядування.

У разі відсутності адресата особа, що доставляє судову повістку, негайно повертає її до суду з поміткою про причини невручення.

Матеріали справи не містять даних про належне повідомлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про розгляд справи, оскільки згідно з довідками поштових установ, конверти поверталися до суду із позначкою «за закінченням терміну зберігання», а тому, відповідно до вимог частини третьої статті 74 ЦПК України 2004 року не може свідчити про належне повідомлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Отже, відсутні докази належного і завчасного повідомлення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про дату та час судових засідань.

Вищевикладене свідчить про те, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм процесуального права, а висновки судів про стягнення заборгованості з позичальника та поручителя є передчасним, оскільки справу розглянуто за відсутності відповідачів, які належним чином не повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов'язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою.

Оскільки порушення судів першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права є істотними, тому наявні підстави, відповідно до вимог частини четвертої статті 401 ЦПК України, для скасування оскаржуваних судових рішень у попередньому судовому засіданні без призначення справи до судового розгляду.

Виходячи з викладеного, касаційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалені у справі судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 401, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів

Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 02 листопада 2015 року та рішення Апеляційного суду Харківської області від 02 березня 2016 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

С.О. Погрібний

Г.І. Усик