Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/43507/16-ц

провадження № 61-26819св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В.В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року, у складі судді Притули Н. Г., та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня

2017 року, у складі колегії суддів: Шебуєвої В. А., Оніщука М. І.,

Українець Л. Д.,

ВСТАНОВИВ :

У листопаді 2016 року ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Шевченківський районний відділ державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних.

Позов обґрунтовано тим, що з 05 вересня 2000 року по 01 грудня 2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2013 року стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію у розмірі ? частини вартості придбаного ними за час перебування у шлюбі автомобіля марки Volvo XC90 у розмірі 113 625 грн.

На підставі виданого Шевченківським районним судом м. Києва виконавчого листа від 03 червня 2013 року відкрито виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_5 коштів у розмірі 114 535 грн (113 625 грн - заборгованості за рішенням суду та 910 грн - судового збору).

Однак, станом на день подання позовної заяви, вказане рішення відповідачем не виконано. У зв'язку з цим позивач, посилаючись на положення статті 625 ЦК України, просила суд стягнути з ОСОБА_5 три проценти річних та інфляційні втрати, що нараховані за весь час невиконання останнім судового рішення, починаючи з 03 червня 2013 року.

Згідно наданих позивачем розрахунків, загальний розмір грошових коштів, які остання просила стягнути з відповідача, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, становить 133 948,57 грн, що включає: 14 234,98 грн - три проценти річних, 119 713,59 грн - інфляційні втрати.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня

2017 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва

від 06 вересня 2017 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_5 інфляційні втрати в розмірі 119 713,59 грн,

3 % річних в розмірі 11 609,38 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, мотивоване тим, що зобов'язання відповідача, яке виникло на підставі судового рішення, є грошовим, за невиконання якого настає відповідальність, передбачена положенням статті 625 ЦК України. Нарахування суми грошових коштів, що підлягає стягненню з відповідача, судом здійснено з врахуванням сплачених останнім сум за період

з 30 листопада 2013 року (в межах строку позовної давності) по 01 червня 2017 року (як було зазначено позивачем).

У касаційній скарзі, поданій у вересні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5 просить скасувати ухвалені у справі судові рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Зміст доводів касаційної скарги зводиться до посилань на помилковість висновків судів попередніх інстанцій щодо можливості застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України, оскільки такі правовідносини є сімейними та, відповідно, регулюються нормами спеціального закону - СК України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.

У запереченні на касаційну скаргу позивач зазначає, що доводи касаційної скарги є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. У зв'язку з чим просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки зроблені судами висновки відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року дану справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга ОСОБА_5 не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Суд установив, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2013 року позов ОСОБА_5 до ОСОБА_5 про поділ спільного майна подружжя задоволено частково. Визнано за ОСОБА_5 право власності на автомобіль марки Volvo XC90 та стягнуто з нього на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію, що становить ? частину вартості автомобіля в розмірі 113 625 грн.

Предметом позову у даній справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України трьох процентів річних від простроченої суми боргу та інфляційних втрат, завданих позивачу внаслідок невиконання відповідачем зобов'язання з відшкодування вартості належної позивачу частки права власності у нерухомості.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною п'ятою статті 11 ЦК України передбачається виникнення цивільних прав та обов'язків з рішення суду. Таким чином, на підставі рішення суду можуть виникати зобов'язання, які залежно від змісту можуть бути грошовими або негрошовими.

За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України грошовим є зобов'язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов'язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов'язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов'язок боржника з такої сплати.

Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов'язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов'язань.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 6 липня 2016 року № 6-1946цс15.

Відповідач мав перед позивачем грошове зобов'язання зі сплати компенсації за частку вартості автомобіля, яке виникло з рішення Апеляційного суду м. Києва від 12 березня 2013 року. Встановивши порушення відповідачем грошового зобов'язання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у відповідності до положень статті 625 ЦК України.

Доводи касаційної скарги аналогічні аргументам апеляційної скарги були предметом дослідження апеляційним судом та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 06 вересня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В.Пророк

І. М.Фаловська