Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 569/11326/15-ц

провадження № 61-31659св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представники позивача: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

відповідач - Державна санітарно-епідеміологічна служба України,

представник відповідача - Савич Олег Костянтинович, Ткаченко Сергій Сергійович, Гусєв ЮрійЛеонідович, Коваленко Оксана Олександрівна,

треті особи: Головне управління Держсанепідслужби у Рівненській області, Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України,

представник Головного управління Держсанепідслужби у Рівненській області - Савич ОлегКостянтинович, Яцюк Лідія Юріївна,

представник Рівненського обласного лабораторного центру Держсанепідслужби України - ВласюкТетяна Петрівна, Сафонов Роман Валерійович,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної санітарно-епідеміологічної служби України на рішення Рівненського міського суду Рівненської області у складі судді Ковальова І. М. від 22 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області у складі колегії суддів: Гордійчук С. О., Григоренко М. П., Шеремет А. М. від 23 листопада 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що за умовами контракту № 32 від 26 березня 2014 року він був призначений на посаду директора ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» строком до 26 березня 2017 року.

Наказом Держсанепідемслужби України від 22 липня 2015 року № 71-о «Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з ОСОБА_4» його звільнено із займаної посади з 22 липня 2015 року, відповідно до пункту 8 статті 36 КЗпП України (підстави, передбачені пунктами 6.2.5.2. та 6.2.5.11 контракту від 25 березня 2014 року № 32).

Позивач зазначав, що підставою його звільнення та дострокового припинення дії контракту став аудиторський звіт від 08 червня 2015 року за результатами позапланового внутрішнього аудиту в Головному управлінні Держсанепідемслужби у Рівненській області (далі - ГУ Держсанепідемслужби у Рівненській області) та в Державній установі «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» за період діяльності з 01 січня 2013 року по 01 травня 2015 року та лист погодження Рівненської обласної державної адміністрації від 14 липня 2015 року.

На його думку, висновки вищевказаного аудиторського звіту, на які відповідач послався як на підставу для розірвання контракту, вказують на те, що нераціональне використання бюджетних коштів відбулося з вини посадових осіб ГУ Держсанепідемслужби в Рівненській області, а не з його вини, як керівника ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України», а щодо зазначеного в аудиторському звіті включення до кошторису необґрунтованих показників лічильника (завищено планований обсяг споживання та ціну на теплову енергію), то відповідачем не враховано, що Держсанепідемслужба у Рівненській області, як Орган управління майном, відповідно до пункту 2 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228 (далі - Порядок № 228), є розпорядником бюджетних коштів вищого рівня, обґрунтованість запланованих у кошторисі показників перевіряла та погоджувала розрахунки до кошторису на кожний плановий рік.

Також позивач посилався на те, що 07 травня 2015 року відповідачем видавався наказ № 3-кд про оголошення йому догани за ці ж порушення, які стали підставою для звільнення, однак рішенням Рівненського міського суду від 23 червня 2015 року, яке набрало законної сили, вказаний наказ визнано протиправним та скасовано.

З огляду на вказане позивач просив суд визнати незаконним та скасувати наказ Держсанепідемслужби у Рівненській області від 22 липня 2015 року № 71-о; поновити його на посаді директора ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» з 23 липня 2015 року та стягнути на його користь з ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 11 443 грн 22 коп.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року позов задоволено. Визнано незаконним та скасовано наказ Державної санітарно-епідеміологічної служби України від 22 липня 2015 року № 71-о «Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту з ОСОБА_4». Поновлено ОСОБА_4 на посаді директора ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» з 23 липня 2015 року. Стягнуто з Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 12 948 грн 90 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції, задовольняючи позов, виходив із того, що виявлені порушення в роботі позивача в їх сукупності не дають підстав для висновку про порушення позивачем умов контракту та, як наслідок, застосування до нього найсуворішого стягнення у виді звільнення, а також врахував, що при обранні виду стягнення не були перевірені пояснення позивача, не дано оцінку ступені тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду.

Останнім рішенням апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року апеляційну скаргу Державної санітарно-епідеміологічної служби України задоволено частково. РішенняРівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року в частині стягнення з Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу скасовано. В задоволенні позову в цій частині відмовлено. В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про наявність правових підстав для поновлення ОСОБА_4 на посаді директора Державної установи «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» з 23 липня 2015 року, оскільки в аудиторському звіті, який є підставою для звільнення позивача, не зазначено порушень, які передбачені пунктом 6.2.5.2 та пунктом 6.2.5.11 контракту. Тобто, на момент видачі оспорюваного наказу, не встановлено допущення позивачем порушень умов контракту, а тому підстав для розірвання контракту та звільнення його з роботи не було.

У червні 2017 року державна санітарно-епідеміологічна служба України подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не були досліджені в повному обсязі всі обставини, які підтверджують законність звільнення позивача з посади, а також не враховано, що підставою звільнення позивача з роботи є результат проведеного внутрішнього аудиту з питань законності, достовірності фінансової та бюджетної звітності за період з 01 січня 2013 року по 01 травня 2015 року, яким було встановлено порушення позивачем ряду законодавчих актів та допущення неефективного використання бюджетних коштів. Судом не враховано, що аудиторський звіт, який слугував підставою звільнення позивача з роботи, є діючим, останнім не оспорений.

Рішення апеляційного суду в частині відмови в позові про стягнення з Державної санітарно-епідеміологічної служби України на користь ОСОБА_4 середнього заробітку за час вимушеного прогулу до суду касаційної інстанції не оскаржено та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

У серпні 2017 року представник ОСОБА_4 - адвокат ОСОБА_6 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, у яких просив рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін, а касаційну скаргу - відхилити, посилаючись на те, що рішення судів є законними та обґрунтованими, містять повне зсування обставин, що мають значення для справи і висновки, викладені у вказаних рішеннях, відповідають фактичним обставинам справи.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що наказом Голови Держсанепідемслужби України від 25 березня 2014 року №16-о ОСОБА_4 призначено на посаду директора ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» з 26 березня 2014 року, а 26 березня 2014 року між Держсанепідемслужбою України та ОСОБА_4 укладено контракт № 32, згідно з яким його призначено на посаду директора ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» на строк з 26 березня 2014 року до 26 березня 2017 року.

Наказом т.в.о. Голови Держсанепідемслужби України від 22 липня 2015 року №71-о «Про звільнення з посади та дострокове припинення дії контракту із ОСОБА_4» на підставі пункту 8 частини першої статті 36 КЗпП України, Положення про державну санітарно-епідеміологічну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року, та контракту від 25 березня 2014 року № 32, ОСОБА_4 звільнено із займаної посади 22 липня 2015 року з підстав передбачених підпунктами 6.2.5.2. та 6.2.5.11 пункту 6.2 контракту від 25 березня 2014 року та достроково припинено дію контракту.

Пункт 6.2.5.2. контракту передбачає, що керівник може бути звільнений з посади, а цей контракт - розірваний у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов'язків, передбачених цим контрактом, у результаті чого для установи настали значні негативні наслідки (понесені збитки, виплачено штраф, т.п.).

В пункті 6.2.5.11 контракту передбачено звільнення керівника у разі недотримання фінансового та бюджетного законодавства, а також незабезпечення виконання в установлені строки законних вимог державної фінансової інспекції та її територіальних органів.

Відповідно до пункту восьмого статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені контрактом.

Згідно зі статтею 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. До таких видів стягнень згідно з частиною 1 статті 147 КЗпП України належать: догана та звільнення.

У справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктом восьмим статті 36 КЗпП України.

Судами встановлено, що підставою звільнення позивача із займаної посади та дострокового припинення дії контракту став аудиторський звіт за результатами позапланового внутрішнього аудиту у ГУ Держсанепідемслужби у Рівненській області та ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» від 08 червня 2015 року №12.07/11 за період діяльності з 01 січня 2013 року по 01 травня 2015 року та лист погодження Рівненської обласної державної адміністрації від 14 липня 2015 року № 4314/0/01-18/15.

Із змісту аудиторського звіту слідує, що за період з 01 січня 2013 року по 01 травня 2015 року ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» допущено порушення вимог пунктів 20, 22 Порядку № 228 в частині включення до кошторису необґрунтованих показників (завищення обсягів споживання електроенергії та цін на теплову енергію). Окрім того, у висновку зазначено, що завищення в кошторисі показників у 2014 році вказує на грубе порушення пункту 17 Заходів щодо економного та раціонального використання державних коштів, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2014 року № 65 (далі Заходи № 65).

Разом з тим правильними є висновки судів про те, що вказаний аудиторський звіт лише констатує наявність розбіжностей суми витрат на оплату енергоносіїв ДУ «Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідемслужби України» протягом 2013 - 2015 років, але у цьому звіті не наведено конкретних даних про те, що ці розбіжності виникли саме в результаті винних дій позивача і після призначення останнього на посаду.

Також, як вбачається з мотивувальної частини аудиторського звіту, були допущені порушення статей 2, 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», проте зазначені порушення допущені адміністрацією ГУ Держсанепідемслужби у Рівненській області.

Крім того на час прийняття оскаржуваного наказу про звільнення та припинення контракту, також були відсутні обставини, передбачені пунктом 6.2.5.11 контракту.

Зважаючи на вищевикладене у сукупності, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що аудиторський звіт не містить доказів, які вказували б на вчинення ОСОБА_4 одноразового грубого порушення законодавства чи обов'язків, передбачених контрактом, а тому підстав для розірвання контракту та звільнення його з роботи не було.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень в оскаржуваній частині, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки в цій частині.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судові рішення в оскаржуваній частині - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Державної санітарно-епідеміологічної служби України залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року та рішення апеляційного суду Рівненської області від 23 листопада 2016 року в частині вирішення позову ОСОБА_4 до Державної санітарно-епідеміологічної служби України, треті особи: Головне управління Держсанепідслужби у Рівненській області, Рівненський обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України, про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило