ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/0430/187/18 Справа № 190/914/17 Суддя у 1-й інстанції - Волчек Н.Ю. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Деркач Н.М., Каратаєвої Л.О.

за участю секретаря - Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус П'ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко Тетяна Володимирівна, про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2018 року, -

В С Т А Н О В И В:

08 серпня 2017 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, в якому просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, укладений між сторонами 21.05.2016 року та посвідчений приватним нотаріусом П'ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко Т.В. за реєстровим номером 428, який на її думку є фіктивним, скасувати в Державному реєстрі прав на нерухоме майно реєстраційний запис №14690012 про право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 - площею 0,0787 га, кадастровий номер НОМЕР_1 реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 45 (а.с. 2-7 том 1).

Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2018 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус П'ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко Т.В., про визнання договору дарування недійсним, застосування наслідків недійсності правочину - відмовлено.

Заборона, накладена на ОСОБА_2 про не вчинення дій, спрямованих на відчуження земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0787 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, реєстраційний номер об'єкту нерухомого майна 45 за ухвалою судді П`ятихатського районного суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2017 року - залишена без змін до набрання рішенням суду законної сили (а.с. 116-118 том 2).

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального й процесуального права та на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги (а.с. 125-129 том 2).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, виходячи з наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є невісткою відповідачки ОСОБА_2 Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 21.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом П'ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романюк Т.В., ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар земельну ділянку площею 0,0787 га кадастровий номер НОМЕР_1, що розташована по АДРЕСА_1, яка належала на праві власності позивачці на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.09.2013 року (а.с. 8 том 1).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції виходив з того, що належних доказів на підтвердження фіктивності договору дарування земельної ділянки позивачем не надано, а дії сторін були спрямовані на реальне настання правових наслідків, передбачених для такого виду правочину.

Вказані висновки суду відповідають нормам матеріального та процесуального права й ґрунтуються на вимогах закону.

Відповідно до положень ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно із ст.ст. 4, 10, 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (ст.ст.203,215-216 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п'ятою та шостою ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. З цього слідує, що при вирішенні позову про визнання недійсним договору дарування суди повинні виходити із відповідних норм Цивільного кодексу України, якими регулюється вчинення саме цього виду договорів.

Договір дарування є особливою формою договорів, який опосередковує безоплатну передачу майна у власність від однієї сторони (дарувальника) до іншої сторони (обдарованого).

Відповідно до положень ст.ст. 717, 719 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 24 вересня 2014 року у справі за №6-116цс14, згідно змісту ст.234 ЦК України фіктивний правочин - це правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлені цим правочином. Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є не фіктивним, а удаваним (ст.235 ЦК України).

У п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої ст.203 ЦК України, що за правилами ст. 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст.234 ЦК України.

Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача.

При цьому, необхідно оцінювати докази та враховувати те, чи обговорювали сторони істотні умови, чи здійснювались нотаріальне посвідчення та державна реєстрація правочину тощо.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України на кожну сторону покладається обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Позивач, який звертається з вимогою про визнання правочину фіктивним, має довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки на момент вчинення правочину.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачці на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.09.2013 року належала земельна ділянка, площею 0,0787 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Відповідачці на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.09.2013 року належить земельна ділянка, площею 0,1 га, кадастровий номер НОМЕР_3, яка розташована за адресою: Дніпропетровська область АДРЕСА_2

21.05.2016 року між сторонами по справі був укладений договір дарування, відповідно до якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 належну їй на праві власності земельну ділянку, площею 0,0787 га, кадастровий номер НОМЕР_2, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Зазначений договір дарування зареєстрований в реєстрі за №428 та посвідчений приватним нотаріусом П'ятихатського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Романенко Т.В. (а.с. 8 том 1).

Після нотаріального посвідчення договору дарування право власності на спірну земельну ділянку було зареєстроване на ім'я відповідачки у Державному реєстрі прав на нерухоме майно реєстраційний запис №14690012.

Звертаючись до суду із позовом позивачка зазначала, що оспорюваний договір дарування є фіктивним, оскільки дії сторін під час його укладання були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування, а на фіктивний перехід права власності на спірне нерухоме майно для уникнення вимог кредитора та звернення стягнення на майно. При цьому позивачка посилалась на те, що на момент укладення договору мала значний борг перед ОСОБА_5, тому дарування здійснила саме з мотивів приховування майна від кредитора.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд 1 інстанції дав належну оцінку поясненням свідків, зокрема, ОСОБА_5, яка в судовому засіданні пояснила, що дійсно давала у борг позивачці у квітні 2014 року грошові кошти у сумі 160 000 грн., які остання повернула їй у 2016 році, тобто до укладення спірного правочину.

Таким чином, твердження позивача щодо укладення договору дарування з відповідачем з метою уникнення вимог кредиторів та звернення стягнення на майно не знайшли свого підтвердження дослідженими судом доказами та показами свідків, оскільки судом було встановлено, що будь-яких позовів до позивачки про стягнення заборгованості не існує.

Натомість, суд 1 інстанції обґрунтовано виходив з того, що після укладення договору дарування усі умови правочину були виконані сторонами у повному обсязі. Відповідач в установленому законом порядку прийняла в дар належну дарувальнику земельну ділянку, зареєструвала право власності за земельну ділянку та відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України розпоряджається нею. У 2017 році відповідачка об'єднала свою земельну ділянку з подарованою позивачкою земельною ділянкою в одну земельну ділянку, 25 січня 2018 року ввела будинок в експлуатацію, також на спірній земельній ділянці після укладення договору нею побудовано гараж, тобто, відповідачкою були вчинені дії на виконання правочину.

Крім того, договір дарування земельної ділянки ОСОБА_1 був підписаний в присутності нотаріуса нею особисто, її особу встановлено і дієздатність було перевірено.

Отже, вирішуючи спір, суд 1 інстанції дійшов обґрунтованих висновуів щодо відмови у позові відповідно до вимог ст. 234 ЦК України та з урахуванням роз'яснень, наведених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», оскільки належних доказів на підтвердження фіктивності договору дарування земельної ділянки, укладеного 21.05.2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 позивачем не надано, спірний договір не приховує іншу угоду, відповідає намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договорів дарування.

Колегія суддів погоджується з вище зазначеними висновками суду 1 інстанції й не знаходить підстав для скасування оскаржуваного рішення, яке є законним й обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що укладенням спірного договору дарування позивач намагалася уникнути відповідальності перед кредитором, є безпідставними та спростовуються наведеним вище.

Апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Інші доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення - не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. ст. 263 - 265 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 29 серпня 2018 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: