Постанова
Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 235/1457/18
провадження № 61-43187св17

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
представник позивача ОСОБА_2 ,
відповідач Управління поліції охорони в Донецькій області,

третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Управління поліції охорони в Донецькій області на рішення Красноармійського районного суду Донецької області від 20 червня 2018 року у складі судді Філь О. Є. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Жданової В. С., Агєєва О. В., Будулуци М. С.,
ВСТАНОВИВ:
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління поліції охорони в Донецькій області, третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування наказу, про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що він з 15 грудня 2017 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки.

25 жовтня 2017 року позивач вирішив добровільно вступити на військову службу, в зв`язку з чим Міністерством оборони України в особі Командувача Високомобільними десантними військами Збройних Сил України було укладено з позивачем контракт строком на 5 років, наказом вищезазначеного Командувача за № 2 від 11 січня 2018 року позивача було зараховано на військову службу.

Припис про забезпечення прибуття позивача на військову службу 28 лютого 2018 року було надано до Покровського МВ УПО в Донецькій області 25 лютого 2018 року.

Наказом начальника Управління поліції охорони в Донецькій області від 26 лютого 2018 року за № 10 о/с позивача було звільнено з займаної посади на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України.

З витягом із зазначеного наказу позивач був ознайомлений 27 лютого 2018 року, з 28 лютого 2018 року позивач проходить військову службу.

Позивач вважав, що наказ про його звільнення суперечить нормам діючого законодавства, тому він просить визнати його незаконним та скасувати, поновити його на попередньому місці роботи, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звільнення, тобто з 27 лютого 2018 року, по день ухвалення рішення суду. Також позивач просив стягнути на його користь судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги, в розмірі 3 000,00 грн.

Крім того, позивач просив визнати поважною причину пропуску строку для звернення до суду, посилаючись на те, що він 27 лютого 2018 року був вимушений відбути до місця розташування військової частини, де став проходити війську службу, і тільки у вихідний день 09 березня 2018 року мав можливість звернутися за правовою допомогою.

Рішенням Красноармійського районного суду Донецької області від 20 червня 2018 року поновлено позивачеві ОСОБА_1 строк звернення до суду.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано наказ начальника Управління поліції охорони в Донецькій області № 10 0/с від 26 лютого 2018 року про звільнення ОСОБА_1 з посади охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міжрайонного відділення УПО в Донецькій області в зв`язку зі вступом на військову службу на підставі пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на роботі в Управлінні поліції охорони в Донецькій області на посаді охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки Покровського міжрайонного відділення УПО в Донецькій області.

Стягнуто з Управління поліції охорони в Донецькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 12525,01 грн.

Стягнуто з Управління поліції охорони в Донецькій області на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу в розмірі 3 000,00 грн.

Стягнуто з Управління поліції охорони в Донецькій області на користь держави судовий збір в розмірі 1 409,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач звільнений з роботи з порушенням вимог трудового законодавства, зокрема, частини третьої статті 119 КЗпП України, яка гарантує йому право на збереження за ним на час дії контракту щодо проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу під час дії особливого періоду місця роботи і посади в Управлінні поліції охорони в Донецькій області. Середній заробіток обчислено згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100.

Постановою Донецької області від 14 серпня 2018 року апеляційну скаргу Управління поліції охорони в Донецькій області залишено без задоволення, рішення Красноармійського районного суду Донецької області від 20 червня 2018 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У серпні 2018 року Управління поліції охорони в Донецькій області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати, та ухвалити у справі нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент укладення позивачем контракту 11 січня 2018 року особливий період, в розумінні Законів України «Про оборону», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не діяв, як не був оголошений і воєнний стан, крім того позивач добровільно вступив і перебував на військовій службі у Збройних Силах України.

30 серпня 2018 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження.

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Управління поліції охорони в Донецькій області, у якому касаційну скаргу Управління поліції охорони в Донецькій області просив відхилити, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій залишити без змін.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін, оскільки вони ухвалені з додержанням норм процесуального права та правильного застосування норм матеріального права.

Судами встановлено, що ОСОБА_1 з 15 грудня 2017 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працюючи на посаді охоронника 1 розряду групи охорони об`єктів та публічної безпеки.
25 жовтня 2017 року позивачем укладено контракт з Міністерством оборони України про проходження військової служби і наказом №2 від 11 січня 2018 року його зараховано на військову службу.

Наказом начальника Управління поліції охорони в Донецькій області від 26 лютого 2018 року за № 10 о/с позивача звільнено з займаної посади відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України у зв`язку з призовом на військову службу.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до частин першоїчетвертої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку. Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.
За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
За працівниками, які були призвані під час мобілізації, на особливий період та які підлягають звільненню з військової служби у зв`язку з оголошенням демобілізації, але продовжують військову службу у зв`язку з прийняттям на військову службу за контрактом, але не більше ніж на строк укладеного контракту, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» проходження військової служби здійснюється громадянами України у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Пунктом 3 статті 23 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що для військовослужбовців строкової військової служби та військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, які під час дії особливого періоду вислужили не менше 11 місяців, осіб, звільнених з військової служби під час дії особливого періоду, які приймаються на військову службу за контрактом у період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану (настання воєнного часу) або оголошення рішення про демобілізацію, строк військової служби в календарному обчисленні встановлюється шість місяців. Строк проходження військової служби для таких військовослужбовців може бути продовжено за новими контрактами на строк шість місяців.
У разі закінчення особливого періоду або оголошення рішення про демобілізацію дія таких контрактів припиняється достроково.
Частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що громадяни України, призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою та четвертою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 51, частиною п`ятою статті 53, частиною третьою статті 57, частиною п`ятою статті 61 Закону України «Про освіту».
З положень зазначених норм законів вбачається, що гарантії, передбачені частинами третьою, четвертою статті 119 КЗпП України надаються не тільки особам, які були призвані на військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, але і тим, що були прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці чи настання особливого періоду.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про оборону України» особливий період, це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконання стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У листі Міноборони від 20 жовтня 2016 року № 316/1/906 «Щодо дії особливого періоду» та у постанові Вищого адміністративного суду України від 16 лютого 2015 року у справі № 800/582/14, виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначено, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду.
Також на час укладення позивачем контракту набрало чинності рішення Ради Національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету та територіальної цілісності України», введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, яким констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до примітки до статті 4 Закону України «Про Раду Національної безпеки та оборони України» кризовою ситуацією вважається крайнє загострення протиріч, гостра дестабілізація становища в будь-якій сфері діяльності, регіоні, країні.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, визначився правильно з характером спірних правовідносин, встановив повністю фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення та дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог.

Судами першою та апеляційною інстанцій враховано правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі №131/1449/16-ц, від 14 лютого 2018 року у справі №727/2187/16ц, у справі від 21 лютого 2018 року у справі №211/1546/16-ц та інших.

Отже, на позивача поширюються гарантії, визначені частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Таким чином, вирішуючи спір, суди з дотриманням вимог статей 89, 263264, 382 ЦПК України повно та всебічно з`ясували обставини справи, дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки він до теперішнього часу проходить службу в лавах Збройних Силах України за контрактом, строк дії якого ще не сплив, оскільки рішення про закінчення особливого періоду, який був оголошений в Україні з 18 березня 2014 року, Президентом України не ухвалювалось.

Висновки судів відповідають обставинам справи, які встановлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Посилання касаційної скарги щодо ототожнення позивача з особами, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період є безпідставними, оскільки у статті 119 КЗпП України відсутній перелік осіб, з якими можливо укласти контракт про проходження військової служби на особливий період.

Інші доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність судових рішень не впливають, фактично стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Управління поліції охорони в Донецькій області залишити без задоволення.

Рішення Красноармійського районного суду Донецької області від 20 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 14 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик