1Справа № 335/7523/18 2/335/2011/2018
18 жовтня 2018 року м. Запоріжжя
Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя в складі: головуючого судді Калюжної В.В., за участю секретаря Кудряшової Ю.І., розглянувши у залі суду у м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням,
Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що їй на праві спільної часткової власності належить 81/100 частина домоволодіння № 77 по бульвару Гвардійському в м. Запоріжжі на підставі договору дарування від 07.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого у реєстрі за № 1857, інші 19/100 часток домоволодіння за зазначеною адресою належать на праві спільної часткової власності ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу від 07.07.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого у реєстрі за № 1853.
У будинку за вказаною адресою зареєстровані відповідачі по справі: сестра позивача ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3.
З грудня 2002 року відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 не проживають у домоволодінні, особистих речей відповідачів в будинку не має, їх місце проживання позивачу невідомо. Реєстрація Відповідачів за зазначеною адресою створює певні складнощі позивачу у розпорядженні будинком, несе додаткові витрати по сплаті комунальних послуг, у звязку з цим, позивач просить суд визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, такими, що втратили право користування домоволодінням №77 по бульвару Гвардійському в м. Запоріжжі.
Ухвалою суду від 01.08.2018 року позовну заяву ОСОБА_1 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи.
В судове засідання позивач не зявилася, надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, без проведення фіксування судового процесу, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує.
Відповідачі у судове засідання повторно не зявилися, про час і місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки у судове засідання суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності суду не надали, відзив на позов не надали.
Від представника третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, в якій вона зазначила, що проти позову не заперечує.
Від третьої особи ОСОБА_4 надійшли пояснення до позову, у яких він підтверджує те, що відповідачі по справі у будинку не проживають з грудня 2002 року, їх особисті речі в домоволодінні відсутні, на теперішній час місце проживання відповідачів не відоме, позовні вимоги просить задовольнити.
Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
У звязку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду.
Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.
У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Судом встановлено, що позивачу на праві власності належить 81/100 частини домоволодіння № 77 по бульвару Гвардійському в м. Запоріжжі, що підтверджується копією договору дарування від 07.07.2010 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26852645 від 29.07.2010 року.
Також судом встановлено, що 19/100 часток домоволодіння № 77 по бульвару Гвардійському в м. Запоріжжі належить на праві власності належить ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією договору купівлі продажу від 07.07.2010 року посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_5 та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26852610 від 29.07.2010 року.
Як вбачається з матеріалів справи крім власників у домоволодінні за адресою: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд.77 з 26.11.2002 року зареєстровані відповідачі по справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2, що підтверджується наданою інформацією на запит суду Департаментом реєстраційних послу Запорізької міської ради від 30.07.2018 року вих. № 01-17/02/4881.
Разом з тим довідкою голови квартального комітету № 62 від 22.06.2018 року підтверджено, що відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 фактично не проживають за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_2 з 2002 року.
Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним.
Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Положенням ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник має право прохати усунути перешкоди у користуванні власністю.
Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, що власник використовує житло для особистого проживання, проживання членів сімї, інших осіб і мають право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Згідно розяснень у п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства: статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України, а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про виселення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 р. зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.
У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі „Ятрідіс проти Греції зазначив, що володіння майном повинно бути законним.
Таким чином, з аналізу вище зазначених норм вбачається, що якщо права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому суд вважає, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав.
Враховуючи, що наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не проживають в спірному житлі більше одного року без поважної причини, їх реєстрація в зазначеному будинку порушує права ОСОБА_1 як власника майна, суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для визнання відповідачів такими, що втратили право користування вказаним жилим приміщенням.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 704,80 гривень у рівних частках.
Керуючись ст. ст. 12, 13, 76-82, 89, 141, 263-265, 280-283 ЦПК України, суд
Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задовольнити у повному обсязі.
Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 77.
Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ІПН НОМЕР_1, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 77, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_2, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 77, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок.
Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ІПН НОМЕР_3, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 77, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_5, ІПН НОМЕР_2, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, 77, судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 352 (триста пятдесят дві) гривні 40 копійок.
Копію заочного рішення направити сторонам, які не зявились в судове засідання, в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів, з дня отримання його копії.
Суддя: В.В. Калюжна