ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1243/18 Справа № 199/8442/13-ц Суддя у 1-й інстанції - Спаї В.В. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого - Куценко Т.Р.,

суддів: Демченко Е.Л., Макарова М.О.,

за участю секретаря - Синенка Є.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою

Публічного акціонерного товариства

комерційного банку "Приватбанк",

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на заставне майно, -

ВСТАНОВИЛА:

ПАТ КБ «Приватбанк» у жовтні 2012 року звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення виниклої заборгованості за кредитним договором /т.І, а.с.1-4/.

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 19 березня 2007 року між сторонами було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти з визначенням розміру процентної ставки та строків виконання зобов'язання за даним договором. В забезпечення виконання зобов'язання за договором між сторонами також було укладено договір іпотеки, відповідно до якого відповідач надав в іпотеку банку нерухоме майно, що належить їй на праві власності. Позивач свої зобов'язання за кредитним договором виконав, видавши позичальнику кредитні кошти. Позичальник свої обов'язки системно не виконував, у зв'язку з чим станом на 26 вересня 2012 року утворилася заборгованість, в рахунок погашення якої банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки та виселення відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають даній квартирі. Посилаючись на порушення умов кредитного договору та у зв'язку з чим виникла необхідність захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з зазначеними вимогами та враховуючи наведені обставини наполягає на їх задоволені.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2014 року в задоволені заявлених позовних вимог відмовлено /тІ, а.с.253-256/.

Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції не були враховані обставини та норми закону на які банк посилалася у своїй позовній заяві /т.ІІ, а.с.26-32/.

Указом Президента України від 29 грудня 2017 року №452/2017 про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах утворено Дніпровський апеляційний суд в апеляційному окрузі, шляхом ліквідації Апеляційного суду Дніпропетровської області.

Відповідно до статті 147 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, що ліквідується, припиняє здійснення правосуддя з дня опублікування в газеті "Голос України" повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи новоутвореного суду.

03 жовтня 2018 року опубліковано в газеті "Голос України" № 185 повідомлення голови новоутвореного суду про початок роботи Дніпровського апеляційного суду.

Матеріали цивільної справи передано до Дніпровського апеляційного суду та згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддів, які входять до складу колегії.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 19 березня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір №DN80FJ00000043. За умовами договору відповідачу надано кредитні кошти шляхом їх зарахування на поточний рахунок позичальника №5930, у вигляді непоновлюваної лінії у розмірі 54 000 доларів США на придбання нерухомості, 4 320 доларів США на сплату одноразової комісії, а також 10 392 доларів США на сплату страхових платежів, тобто загальна сума наданих кредитних коштів складає 68 712 доларів США (п.1.1 кредитного договору).

Також сторони погодили розмір відсотків за користування кредитом, який складає 0,83% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, тобто 9,96% річних, та винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі 0,3% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати.

Строк надання кредиту визначений з 19 березня 2007 року по 18 березня 2027 року включно, з періодом сплати щомісячного платежу у сумі 741, 57 доларів США з "20" по "27" число кожного місяця (п.1.1, 3.1 кредитного договору).

Відповідальність сторін за неналежне виконання умов договору визначена розділом 4 кредитного договору.

В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 19 березня 2007 року між сторонами укладено договір іпотеки №DN80FJ00000043, згідно якого предметом іпотеки є нерухоме майно, що належить відповідачу на праві власності, а саме квартира, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (п.1, 7 договору іпотеки).

За умовами договору іпотекою забезпечується виконання зобов'язань позичальника за кредитним договором №DN80FJ00000043 від 19 березня 2007 року, зокрема, по поверненню кредиту, наданого у вигляді невіднолюваної лінії в сумі 68 720 доларів США (п.2 договору іпотеки).

Звертаючись з позовними вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки банк посилався на виниклу заборгованість за кредитним договором станом на 26 вересня 2012 року, розмір якої складає 103 986,61 доларів США, з яких: 56 701,69 доларів США - заборгованість за кредитом, 20 147,63 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 6 162,06 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом, 20 975,23 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

На підтвердження існуючої заборгованості банком надано суду розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що розмір наданого кредиту за спірним договором складає 58 320 доларів США та саме з цієї суми розрахована дана заборгованість.

Разом з цим, за умовами кредитного договору загальний розмір кредитних коштів складає 68 712 доларів США (п.1.1 кредитного договору), тоді як відповідно до умов договору іпотеки кредит надано у сумі 68 720 доларів США (п.2 договору іпотеки) та розрахунок банком здійснений виходячи з суми кредиту у розмірі 58 320 доларів США. Крім того, банк у своєму повідомлені, направленому позичальнику, зазначає суму кредиту у розмірі 68 880 доларів США /а.с.13/. Дані обставини позбавляють суд визначити дійсну суму кредиту, оскільки надані банком докази на її підтвердження суперечать один одному.

Крім того, пунктом 1.1 кредитного договору передбачена сплата одноразової комісії у сумі 4 320 доларів США, тоді як відповідно до розрахунку банку заборгованість по комісії за користування кредитом складає 6 162, 06 доларів США, що є більшою ніж передбачено умовами договору.

Так, відповідно до п.6.5 кредитного договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п.1.1, 2.2.7, 2.2.9, 3.11 та 6.2, з яких вбачається, що єдиний розмір комісії за даним кредитом визначений у розмірі 4 320 доларів США, що спростовує нарахований банком розмір заборгованості по комісії за користування кредитом.

Також з розрахунку заборгованості вбачається, що станом на 28 квітня 2007 року сума нарахованої пені за кредитом складає 0, 00 доларів США та станом на 20 травня 2007 року - 142, 56 доларів США, тоді як період сплати щомісячних платежів договором визначений з "20" по "27" число кожного місяця. Враховуючи, той факт, що нарахування пені за умовами договору здійснюється у разі несвоєчасного виконання зобов'язань за ним, колегія суддів не може прийняти розрахунок заборгованості пені, оскільки він здійснений без врахування визначеного сторонами періоду сплати щомісячних платежів в рахунок погашення кредиту.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач надав копії квитанції про сплату грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором за період 2007-2009 роки /т.І, а.с.62-72/. Проте, суд позбавлений можливості визначити, чи був здійснений, наданий банком, розрахунок заборгованості з врахуванням сплачених відповідачем сум, оскільки в даному розрахунку відсутні відомості щодо будь-яких надходження коштів на сплату кредиту.

Також в матеріалах справи на аркушах 161-244 міститься розрахунок заборгованості, з якого вбачається, що він здійснений починаючи з 25 вересня 2008 року, тоді як кредитні кошти були надані 19 березня 2007 року. Будь-якої інформації щодо руху коштів на поточному рахунку позичальника за період з 19 березня 2007 року по 25 вересня 2008 року розрахунок не містить, тому не приймається судом до уваги, як належний та допустимий доказ.

За наведених обставин, колегія суддів не може прийняти до уваги надані банком розрахунки заборгованості за кредитним договором, оскільки вони суперечать узгодженим між сторонами умовам договору та наданим відповідачем доказам на погашення часткове погашення кредитної заборгованості.

Переглядаючи оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги та на підставі наявних в матеріалах справи доказів, апеляційний суд виходить з того, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання позивачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов'язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі.

Докази, які позивач повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановлює наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, - повинні бути виключно належними та допустимими.

Отже, позивач, як сторона по справі, зобов'язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.12 ЦПК України.

За загальними положеннями ЦПК України на суд покладено обов'язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Проте, дослідивши матеріали справи колегія суддів приходить до висновку, що суду не надано будь-яких доказів в розумінні ст..76-80 ЦПК України, на підтвердження заявлених позовних вимог.

З огляду на викладене, суд, за наявними в матеріалах справи доказами, позбавлений можливості визначити розмір існуючої заборгованості за кредитним договором, а тому вимога щодо звернення стягнення на нерухоме майно в рахунок її погашення задоволенню не підлягає.

Таким чином, відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що ґрунтується на матеріалах справи та прийнятий відповідно до норм закону, оскільки вирішуючи спір між сторонами, суд в достатньому повному об'ємі з'ясував права та обов'язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін, давши їм належну правову оцінку.

З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості та незаконності рішення не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції в якості підстав для скасування рішення, оскільки скарга не містить обставин, які б дали суду апеляційної інстанції підстави для спростування висновків суду. Так, звертаючись з апеляційною скаргою банком не було надано доказів за якими суд мав би можливість встановити розмір заборгованості, в рахунок погашення якої необхідно звернути стягнення на предмет іпотеки.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Рішення суду відповідає матеріалам справи, доказам та вимогам матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, підстав для задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає.

Судові витрати понесені у зв'язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 травня 2014 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Постанова суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий: Т.Р. Куценко

Судді: Е.Л. Демченко

М.О. Макаров