Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 204/3354/15-ц

провадження № 61-18521св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року у складі судді Тітової І. В. та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року у складі колегії суддів: Максюти Ж. І., Макарова М. О., Демченко Е. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів.

Позов мотивовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_6 Після її смерті відкрилася спадщина у виді 1/3 частки квартири № 35, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Сторони прийняли спадщину та володіють вищезазначеним спадковим майном в рівних частинах - по 1/2. Квартира знаходилась у стані непридатному для проживання та потребувала капітального ремонту. Позивач повідомив відповідачу про необхідність здійснення капітального ремонту квартири, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, але остання відмовила йому у наданні допомоги по здійсненню такого ремонту. Оскільки відповідач не проживає у квартирі та ухиляється від здійснення ремонту, зокрема, від належного утримання спільного майна, позивач з метою збереження спільної сумісної власності та забезпечення свого проживання в належних умовах провів ремонтні роботи, загальна вартість яких складає 90 325,97 грн. Протягом всього строку володіння вказаною квартирою відповідач жодного разу не сплатила комунальні послуги, натомість позивач сплатив комунальні послуги на загальну суму 1 250 грн.

Уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь витрати на ремонт вказаної квартири у розмірі 94 400,69 грн та кошти за оплачені житлово-комунальні послуги у розмірі 1 112,20 грн.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2016 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що з урахуванням приписів частини першої статті 358 ЦК України, за якими право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, суду не було доведено факт узгодження позивачем з відповідачем обсягу та умов проведення ремонту, а також, яка саме сума на оплату ремонту та комунальних послуг була необхідна для утримання частки нерухомого майна, що належить відповідачу.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт погодження (договору) з відповідачем, які саме роботи з ремонту квартири, що перебуває у спільній власності, необхідно провести, а також, які роботи для підтримання спільної власності необхідно провести першочергово, що унеможливлює визначення, які саме витрати позивача на збереження спільного майна були необхідними, розумними та обґрунтованими.

У касаційній скарзі, поданій у червні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалити нове рішення про задоволення його позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позивач надав належні та допустимі докази необхідності проведення ремонтних робіт у спірній квартирі. Письмове повідомлення відповідача про проведення ремонту не було можливим, оскільки вона зареєстрована за тією ж адресою, за якою знаходиться спірне майно. Ремонтні роботи були виконані в повному обсязі, а їх вартість відповідає ринковій.

У липні 2017 року ОСОБА_5 подала відзив (заперечення) на касаційну скаргу, який мотивований тим, що вчинення одним із співвласників будь-яких дій щодо нерухомого майна без згоди іншого співвласника свідчить про порушення прав останнього, у зв'язку з відсутністю його волевиявлення.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

10 травня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суди установили, що позивач та відповідач є дітьми ОСОБА_6, після смерті якої ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина у виді 1/3 частки квартири АДРЕСА_1.

Сторони прийняли спадщину і отримали відповідні свідоцтва про право на спадщину по 1/2 частини спірної квартири.

Позивач проживає у спірній квартирі, зробив ремонтні роботи, вартість яких згідно із висновком експерта Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз № 2663/2664 від 14 грудня 2016 року з урахуванням використаних будівельних матеріалів складає 188 801,39 грн.

Відповідач у спірній квартирі не проживає, договір між сторонами про порядок володіння та користування спільним майном не укладався.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та власність зобов'язує.

Стаття 358 Цивільного кодексу України передбачає, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Згідно із частиною другою статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (стаття 202 ЦК України).

Відповідно до частини другої статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Частиною першою статті 218 ЦК України встановлено, що недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однієї із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення коштів, витрачених позивачем на ремонт квартири, суди на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшли правильного висновку про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту погодження (договору) з відповідачем, які саме роботи з ремонту квартири, що перебуває у спільній власності, необхідно провести, що унеможливлює визначення, які саме витрати позивача на збереження спільного майна були необхідними, розумними та обґрунтованими.

Судові рішення першої та апеляційної інстанцій в цій частині ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з'ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права в частині вирішення спору про стягнення з відповідача на користь позивача коштів, витрачених на ремонт спірної квартири є необґрунтованими.

Разом із тим, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги в частині порушення судами норм матеріального права під час вирішення спору про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплачених ним комунальних послуг.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із положеннями статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Статтею 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов'язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Стаття 360 ЦК України передбачає зобов'язання співвласника, відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності, брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном, тобто нести витрати, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані. Якщо хтось із співвласників відмовиться брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Таким чином, кожен співвласник зобов'язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник або співвласники, які виконали солідарний обов'язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, мають право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування у рівній частці (право зворотної вимоги - регрес).

Оскільки судами встановлено, підтверджується матеріалами справи (а.с. 40-41) та не заперечується сторонами, що позивач після прийняття спадщини сплатив комунальні послуги в сумі 1 250 грн, тобто поніс витрати, які є об'єктивно необхідними для підтримання спільного майна у належному стані, тому висновок судів про відмову в позові цій частині у зв'язку з тим, що відповідач не проживає у спірній квартирі, є таким, що не відповідає вимогам закону.

Відповідно до частини першої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Згідно із положеннями статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що відповідач є власником ? частини вказаної квартири і не сплачував кошти за надані комунальні послуги, необхідні для підтримання цієї квартири у належному стані, з неї на користь позивача підлягає стягненню половина понесених ним витрат, пов'язаних зі сплатою комунальних послуг, у сумі 625 грн та судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 141, 400, 412, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Красногвардійського районного суду Дніпропетровської області від 17 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 травня 2017 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення витрат на комунальні послуги.

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 понесені витрати на сплату комунальних послуг у сумі 625 гривень та судові витрати в сумі 18 гривень 10 копійок.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта

Ю. В. Черняк