Справа № 359/9258/17
Провадження № 2/359/815/2018
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді - Муранової-Лесів І.В.

при секретарі - Степаненко А.О.,

за участі представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання боргової розписки недійсною та визнання факту не укладення договору позики,-

В С Т А Н О В И В :

20.11.2017 ОСОБА_6 звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом про стягнення з відповідача ОСОБА_4 боргу за договором позики з урахуванням інфляції та 3% річних у сумі 10907 гривень 21 копійка та судових витрат у розмірі 5640 гривень 00 копійок: сплачену суму судового збору 640 гривень 00 копійок, витрати на правову допомогу в розмірі 5000 гривень 00 копійок (первісний позов) (а.с.2-3).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_3 зазначила, що 19.03.2016 відповідач ОСОБА_4 звернувся до неї з проханням позичити йому гроші у розмірі 10000 гривень за умови повернення до 19.04.2016. На таких умовах між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений договір позики. На підтвердження укладення договору позики та його умов боржником була надана розписка. Позивач за первісним позовом зазначив, що у встановлений договором строк відповідач грошові кошти не повернув, та відмовляється виконувати взяті на себе зобовязання. Також позивач за первісним позовом вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 суму інфляційних втрат за період користування коштами з 19.04.2017 до 31.10.2017 у розмірі 730 гривень 21 копійка та суму 3% річних за аналогічний період у розмірі 177 гривень 00 копійок.

12.12.2017 відкрито провадження у справі.

15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Відповідно до п.9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України, зі змінами внесеними Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження.

Ухвалою суду 24.04.2018 (т.1 а.с.85-86) до спільного розгляду з первісним позовом була прийнята зустрічна позовна заява відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, у якій він просить визнати факт не укладення договору позики між ОСОБА_4 та фізичними особами ОСОБА_3 і ОСОБА_5, визнати недійсною боргову розписку ОСОБА_4, складену 19.03.2016 на імя ОСОБА_3 та стягнути судові витрати (зустрічний позов) (а.с.60-72).

Свою позицію ОСОБА_4 обґрунтував тим, що у березні 2016 року він працював за трудовим договором у фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 Виконував обовязки водія та керував транспортним засобом «Рута 23», реєстраційний номер НОМЕР_1, здійснюючи регулярні пасажирській перевезення у місті Борисполі Київської області. 18.03.2016 приблизно о 21 годині 40 хвилин за вказівкою ОСОБА_3 їхав до ТРЦ «Аеромол» з метою виконання обовязків по безкоштовному перевезенню пасажирів у межах міста Бориспіль Київської області від ТРЦ «Аеромол» до СМУ17. На перехресті вул. Броварської та вул. Київський шлях в місті Борисполі відбулася дорожньо-транспортна пригода, а саме наїзд транспортним засобом «Рута 23», реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 на пішохода ОСОБА_7 Повідомивши по мобільному телефону ОСОБА_3, від неї отримав вказівку, що вирішенням ситуації буде займатися її чоловік ОСОБА_5 та відповідач за первісним позовом повинен виконувати його вказівки. У свою чергу 19.03.2016 приблизно о 02:00 годині ОСОБА_5 повідомив, що потерпіла згодна на відшкодування у розмірі 10000 гривень 00 копійок. ОСОБА_4 разом з ОСОБА_5 поїхали додому до потерпілої, де ОСОБА_5 надав ОСОБА_4 грошові кошти у сумі 10000 гривень 00 копійок, які він через чоловіка потерпілого ОСОБА_8 передав потерпілій в рахунок відшкодування шкоди за дорожньо-транспортну пригоду. ОСОБА_8 надав ОСОБА_4 розписку від його імені та імені ОСОБА_7 про відсутність претензій до нього та ОСОБА_3 щодо дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 18.03.2016. Після цього відповідач за первісним позовом написав боргову розписку про те, що отримав від ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 10000 гривень 00 копійок, яку передав ОСОБА_5 Вважає, що не було дотримано форми договору позики, оскільки договір позики на суму, що перевищує десять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян має вчинятися у письмовій формі. Однак позивач за зустрічним позовом уклав усний договір позики на суму 10000 гривень 00 копійок, що перевищує десять неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а розписка не є письмовим договором позики, вона дана на підтвердження усного договору позики. Після дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_4 було відсторонено від роботи, ОСОБА_5 до нього застосовано психічне насильство, яке мало вираження у погрозах спричинити фізичну, моральну, матеріальну шкоду, позбавити певних благ, погрозах вчинення дій, не бажаних для нього та його родини. Вказує на те, що отримання коштів та складення розписки від 19.03.2016 відбувалося внаслідок застосування психологічного, психічного, економічного і фізичного насильства, тому даний правочин повинен бути визнаний недійсним. Водночас вважає, що розписка не є доказом укладення договору позики, а доказом намагання позивача реалізувати в не передбачений законом спосіб право зворотної вимоги до водія, оскільки у розписці не вказано, що ОСОБА_4 отримав позику, а зазначено взяв у борг. Також вказав, що розписка не містить обовязку повернення саме грошей. ОСОБА_4 стверджує, що кошти отримав, передав ОСОБА_7 та написав боргову розписку під психологічним тиском ОСОБА_5, який намагався врегулювати ситуацію без відкриття кримінального провадження, оскільки фізична особа-підприємець ОСОБА_3 могла бути позбавлена ліцензії на пасажирські перевезення, оскільки на момент дорожньо-транспортної пригоди поліс обовязкового страхування власників наземних транспортних засобів та протокол перевірки технічного стану транспортного засобу були простроченими. По суті у такий спосіб, як вказано вище кошти були передані потерпілій ОСОБА_3 в рахунок відшкодування шкоди роботодавцем за дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася з вини працівника під час виконання ним трудових обовязків. Вважає що договір є неукладеним, а розписка недійсною, оскільки складена під впливом насильства.

24.04.2018 року до канцелярії суду відповідачем ОСОБА_4 подано ряд клопотань: про виклик свідків та витребування і приєднання до матеріалів справи письмових доказів (а.с.94-95, 96-97, 98-99, 100-101, 102-103).

18.05.2018 відповідачем ОСОБА_4 подано клопотання про виклик відповідачів за зустрічним позовом ОСОБА_3 та ОСОБА_5 для надання особистих пояснень та забезпечити їх явку, а також клопотання про приєднання письмових доказів (а.с.131-132,120-123).

Зазначені клопотання розглянуті судом 07.06.2018 року (а.с.134-135,138-137,161-166) та задоволені частково, а саме:

- клопотання відповідача ОСОБА_4 від 18.05.2018 про виклик відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_5 для надання особистих пояснень та забезпечити їх явку залишено без задоволення;

- клопотання відповідача ОСОБА_4 про приєднання доказів до матеріалів справи від 24.04.2018 року задоволено частково та приєднано копію листа в.о. головного лікаря Київського обласного центру експертної медичної допомоги та медицини катастроф №368 від 18.04.2018 та копію висновку о/у СКР Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області капітана поліції ОСОБА_8 від 22.03.2016 року;

- у задоволенні клопотання ОСОБА_4 від 24.04.2018 року про приєднання копії декларації ОСОБА_8 від НАЗК за 2017 рік, роздрукованого з сайту НАЗК 30.03.2018 року відмовлено;

- у задоволенні клопотання відповідача ОСОБА_4 від 18.05.2018 року про приєднання та дослідження в якості доказів копії листа начальника управління інформаційно-аналітичної підтримки ГУ НП України в Київській області від 11.05.2018 за №1588/109/27/01-2018 та копії листа ОСОБА_4 на імя ФОП ОСОБА_3 від 17.05.2018 щодо виконання робіт водія ОСОБА_4 за змінним графіком за березень 2016 і фіскальний чек та опис про поштове відправлення відмовлено;

- клопотання відповідача ОСОБА_4 від 18.05.2018 року про витребування доказів : інформації з ГУ НП України в Київській області по факту звернення до підрозділів ГУ НП в Київській області ОСОБА_7 або інших осіб щодо події 18.03.2016 року, а також інформації від ФОП ОСОБА_3 стосовно виконання робіт водієм ОСОБА_4 за змінним графіком за березень 2016 року залишено без задоволення;

- заяву відповідача ОСОБА_9 про виклик свідків від 24.04.2018 року задоволено частково щодо виклику свідків: ОСОБА_10, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_1; ОСОБА_11, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_8, місце роботи: Бориспільський ВП ГУ НП України в Київській області, м.Бориспіль вул.С.Камінського, 4; ОСОБА_7, місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_3.

- в задоволенні клопотання ОСОБА_4 про виклик для допиту в якості свідка ОСОБА_5 відмовлено;

- клопотання відповідача ОСОБА_4 про витребування доказів від 24.04.2018 року задоволено та витребувано: у Київського обласного центру експертної медичної допомоги та медицини катастроф (04107, м.Київ, вул.Баггоовутівська, 1) належним чином завірені копії карти виклику та карти виїзду бригади швидкої медичної допомоги о 22.16 год. 18.03.2016 року на перехрестя вулиць Броварської та Київський шлях м.Бориспіль; у Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області (08300, м.Бориспіль, вул.С.Камінського, 4) копій матеріалів перевірки по факту звернення до Бориспільської ЦРЛ ОСОБА_7 18.03.2018 та висновку о/у СКР Бориспільського ВП ГУ НП у Київській області ОСОБА_8

Від допиту свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_8 ОСОБА_7 представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні 06.11.2018 року відмовилась, в звязку з чим суд визнав недоцільним їх повторний виклик (а.с.189).

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_1 повністю підтримав первісний позов, підтверджує викладені в позовній заяві обставини, у задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Зазначив, що заявлені зустрічні позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними, вважає, що факт укладення договору позики підтверджується належним і допустимими доказом розпискою ОСОБА_4, складеною власноручно, а заявлену вимоги щодо визнання розписки недійсною неналежним способом захисту, оскільки сам договір позики , в тому числі з підстав безгрошовості, відповідачем не оспорюється. Вважає, що викладені в зустрічній позовній заяві обставини щодо дорожньо-транспортної пригоди за участі водія ОСОБА_4 не впливають на зміст правовідносин, що виникли з приводу укладеного договору позики.

Представник відповідача ОСОБА_4 ОСОБА_2 підтримала зустрічні позовні вимоги, позов ОСОБА_3 не визнала, повністю підтвердила викладені в зустрічній позовній заяві доводи. Вважає, що позивачем не доведено факт укладення договору позики, в тому числі коли та за яких обставин були передані кошти відповідачу позивачем. Вона наполягає, що кошти ОСОБА_4 отримав від чоловіка позивача та співвідповідача за зустрічним позовом ОСОБА_5 з метою передачі їх громадянці ОСОБА_7 за заподіяну їй шкоду внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яку мала відшкодовувати ФОП ОСОБА_3, а розписка була складена відповідачем під впливом обставин та ОСОБА_5, тому має бути визнана недійсною

Відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_5 у судове засідання не зявився, по час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав заяву, про розгляд справи у його відсутність, в задоволенні зустрічного позову просив відмовити (а.с.119).

Суд заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що первісний позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу.

Частиною 6 ст.81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За змістом ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02.07.2014 у справі № 6-79цс14 та від 24.02.2016 у справі № 6-50цс16, а також у постанові Верховного Суду від 27.06.2018 (справа №613/919/16-ц).

Згідно з вимогами ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У судовому засіданні встановлено, що 19.03.2016 відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 була власноручно складена розписка, в якій зазначено таке: «Розписка. Дана мною ОСОБА_4 про те, що я взяв у борг у ОСОБА_3 десять тисяч гривнів. І зобовязуюсь повернути до 19.04.2016 р.» (а.с.4).

Факт складання вказаної розписки та факт отримання коштів відповідачем за первісним позовом не оспорюється. Однак, ОСОБА_4 за змістом зустрічного позову, а також його представник ОСОБА_2 в судовому засіданні, стверджували, що зазначену розписку відповідач складав внаслідок застосування психологічного, психічного, економічного і фізичного насильства з боку відповідачів, під психічним тиском ОСОБА_5, від якого і отримував кошти. Кошти від ОСОБА_3 не отримував, у звязку з чим вважав, що розписка повинна бути визнана недійсною, а договір позики неукладеним. Також ОСОБА_4 з даного приводу подав до суду зустрічний позов.

Відповідно до ч.2 ст.218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Крім того, ч.1 ст.1051 ЦК України визначено, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 від допиту свідків, яких вона просила викликати, відмовилася.

Згідно з вимогами ч.1 ст.231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

У судовому засідання не здобуто належних та допустимих доказів того, що з боку ОСОБА_5 та ОСОБА_3 до ОСОБА_4 під час укладення договору позики та складення розписки від 19.03.2016 було застосовано психічне чи інше насильство.

Не здобуто в судовому засіданні, що вчинення ОСОБА_4 правочину отримання позики від ОСОБА_3 було вчинено проти його справжньої волі.

Також судом у судовому засіданні дослідженні: трудовий договір від 01.06.2015, укладений між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.29, 73), розписка ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від 19.03.2016, надана ОСОБА_4 (а.с.30, 74), Протоколи перевірки технічного стану транспортного засобу № 00514-00409-15 від 17.09.2015 (а.с.31, 76) та № 00514-0090-16 від 22.03.2016 (а.с.33, 77), поліси обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 18.09.2015 (а.с.32, 78) та від 22.03.2016 (а.с.34, 79), карту виклику швидкої медичної допомоги для надання медичної допомоги ОСОБА_7 (а.с.151), карту виїзду швидкої медичної допомоги для надання медичної допомоги ОСОБА_7 (а.с.150), висновок Бориспільського відділу поліції ГУ НП в Київській області за матеріалами перевірки ЄО № 4188 від 18.03.2016 (а.с.114), лист Бориспільського відділу поліції ГУ НП в Київській області №15511 від 20.09.2017 (а.с.36), витяг з кримінального провадження № 0002136 від 28.09.2017 (а.с.37), лист Слідчого управління ГУ НП в Київській області № М-538/109/24/28-18 від 14.06.2018 (а.с.152).

Дані документи не відносяться до предмета спору за первісним та за зустрічним позовами, ніяким чином не підтверджують і не спростовують доводи сторін. Аргументи відповідача за первісним позовом, що зазначені документи є підтвердженням вчинення щодо нього насильства та вчинення ним правочину поза його волею, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Наявність трудового спору між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 та ОСОБА_4, не відноситься до предмета спору у даній справі як за первісним, так і за зустрічним позовами. Також такий спір не вказує на вчинення з боку ОСОБА_3 та ОСОБА_5 до ОСОБА_4 будь-якого насильства чи тиску, зокрема, під час укладення договору позики та складення розписки від 19.03.2016. Можливі порушення правил пасажирських перевезень фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, на які посилається позивач за зустрічним позовом, не підтверджують вчинення щодо нього фізичного чи психічного тиску, а також укладення правочину поза його волею. Тому суд не враховує аргументи позивача за зустрічним позовом в цій частині та, відповідно, не враховує докази, надані ОСОБА_4 на їх підтвердження.

Суд також звертає увагу, що надана відповідачем за первісним позовом ОСОБА_4 та його представником розписка , складена від імені ОСОБА_8 та ОСОБА_7, датована 19.03.2016 (а.с.188), не містить підтвердження отримання ними від ОСОБА_4 зазначених ним 10000 гривень компенсації за заподіяну шкоду. Крім того, сам факт написання такої розписки на імя ОСОБА_4 спростовує твердження відповідача, що не він, а перевізник ОСОБА_3 намагалась у такий спосіб уникнути відповідальності за заподіяння тілесних ушкоджень пішоходу ОСОБА_7, оскільки відсутність вини володільця джерела підвищеної небезпеки не звільняє його від цивільної відповідальності за завдану шкоду.

Та зазначає, що цільове призначення отриманих за договором позики грошових коштів, не є істотною умовою договору, а отже не є суттєвою обставиною, яка може вплинути на зміст правовідносин, що виникають на підставі правочину, який передбачає отримання позичальником у власність грошових коштів за умови обовязкового повернення позикодавцю такої самої суми коштів (боржником). І складена відповідачем ОСОБА_4 власноручно боргова розписка (а.с.4) дозволяє суду встановити наявність таких правовідносин, оскільки підтверджую, як факт отримання коштів ОСОБА_4 від ОСОБА_3, так і взяті ОСОБА_4 зобовязання з повернення цих коштів, про що свідчать використані засоби мовлення: «взяв у борг», «зобовязуюсь повернути». При цьому заперечення відповідача, що розписка не містить обовязку повернення саме грошей, є надуманими та безпідставними, оскільки зміст складеної ОСОБА_4 розписки не дозволяє її тлумачити в інший спосіб, як взятий ним на себе обовязок повернути саме отримані у борг від ОСОБА_3 10000 гривень: «Розписка. Дана мною ОСОБА_4 про те, що я взяв у борг у ОСОБА_3 десять тисяч гривнів. І зобовязуюсь повернути до 19.04.2016 р.» (а.с.4).

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За змістом ч.1, 2 ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна із сторін у зобовязанні має право вимагати доказів того, що обовязок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непредявлення такої вимоги.

Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з твердженнями позивача, відповідач у встановлений строк, до 19.04.2016, не виконав своє грошове зобовязання. Будь-яких належних і допустимих доказів, які б підтверджували факт погашення боргу перед позивачем, відповідачем за первісним позовом не надано.

Отже, первісний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики з урахуванням інфляції та 3% річних підлягає задоволенню. При цьому суд враховує, що наведений позивачем рахунок інфляційних збитків за вказаний позивачем період з 19.04.2017- 31.10.2017 року становить 730грн.21 коп.(10000грн.х107,3% (скупний індекс інфляції за період квітень-жовтень 2017 року)-10000грн.=730грн.21 коп.), а 3% річних за вказаний позивачем період з 19.04.2017 по 20.11.2017 року становить 177грн.(10000грн./365днів х 215 днів прострочення х0,03=177грн.)

Зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання факту не укладення договору позики між ОСОБА_4 та фізичними особами ОСОБА_3 і ОСОБА_5, визнання недійсною боргової розписки ОСОБА_4, складену 19.03.2016 на імя ОСОБА_3 слід залишити без задоволення.

Стягнення витрат на правничу допомогу за первісним позовом не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 2 ст.137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, повязану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, повязаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, повязаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Таким чином, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03.05.2018 у цивільній справі № 372/1010/16-ц.

ОСОБА_3 та її представником не надано суду договору на правову допомогу, акта прийому-передачі наданих послуг, платіжних документів про оплату таких послуг, розрахунку таких витрат. Відсутність вказаних документів вказує на недоведеність позивачем за первісним позовом здійснення витрат на правову допомогу, а тому у стягненні з відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід відмовити.

Квитанція №749829 від 17.11.2017 за формою ПО-Д2, яка надана на підтвердження витрат на надання правничої допомоги, не є таким належним і достатнім доказом.

В цьому звязку, суд також звертає увагу, що відповідно до Інструкції по використанню форм документів суворої звітності, що застосовуються для оформлення замовлень та розрахунків із споживачами за побутові послуги, затвердженої Наказом Укрсоюзсервісу від 29.09.1995 № 8 квитанції за формами ПО-Д2 видаються під час побутового обслуговування за надання дрібних та невиробничих послуг.

Таким чином дана квитанція є неналежним підтвердженням сплати витрат на правничу допомогу.

Отже позивачем за первісним позовом не надано належних та допустимих доказів на підтвердження витрат на правничу допомогу.

За змістом ст.141 ЦПК України з відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 слід стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 640,00 гривень (а.с.1), а судові витрати за зустрічним позовом на користь ОСОБА_4 з ОСОБА_3 та ОСОБА_5 стягненню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.2, 12, 13, 81, 82, 89, 137, 141, 258, 259, 263-265, 266, 273, ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5,фактичне місце проживання:Київська область, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2, на користь ОСОБА_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_3, суму боргу за договором позики з урахуванням інфляції та 3% річних в розмірі 10907 гривень 21 копійка (десять тисяч девятсот сім гривень двадцять одна копійка).

Стягнути з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5,фактичне місце проживання:Київська область, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2, на користь ОСОБА_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_3, судові витрати по сплаті судового збору в сумі 604 гривні 42 копійки (шістсот чотири гривні сорок дві копійки).

В задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_3 в частині відшкодування витрат на правничу допомогу - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_3 та ОСОБА_5 про визнання факту неукладення договору позики між ОСОБА_12 та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 та про визнання недійсною боргову розписку ОСОБА_4, складену 19 березня 2016 на імя ОСОБА_3 відмовити повністю.

Позивач: ОСОБА_3, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_6, РНОКПП НОМЕР_3.

Відповідач: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_5,фактичне місце проживання:Київська область, АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_2.

Відповідач за зустрічним позовом : ОСОБА_5, зареєстроване місце проживання: ІНФОРМАЦІЯ_7, РНОКПП НОМЕР_4.

Повний текст рішення виготовлений 16.11.2018.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга Апеляційному суду Київської області через Бориспільський міськрайонний суд протягом тридцяти днів,який обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: І. В. Муранова-Лесів