ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1125/18 Справа № 209/1858/17 Суддя у 1-й інстанції - Замкова Я.В. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Каратаєвої Л.О.

суддів - Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,

за участю секретаря судового засідання - Хоменко А.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 лютого 2018 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И Л А:

13 липня 2017 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості. Просили стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № DNH4KP20411068 від 15.11.2005 у розмірі 33297,34 грн., станом на 13.03.2017 та судові витрати в сумі 1600,00 грн. (а.с.4-5).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 лютого 2018 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.118-120).

Не погодившись з рішенням суду, ПАТ КБ "ПриватБанк" звернулося з апеляційною скаргою, просили рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в межах строку позовної давності (а.с.132-133).

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилалося на вимоги ст. 599 ЦК України та правову позицію ВСУ (постанова від 02.12.2015 справа №6-249цс15) та вважало, що оскільки кошти за кредитним договором в належному розмірі повернуто не було, проценти за кредитом підлягають стягненню з відповідача у межах строку позовної давності, а саме за 3 роки перед зверненням до суду.

Згідно п.9 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити частково.

Судом першої інстанції встановлено, що 15 листопада 2005 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідач уклали кредитний договір № DNH4KP20411068, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 1103,70 грн. на строк 24 місяців по 15 листопада 2007 року, з умовами сплати відсотків за його користування у розмірі 2,09 % у місяць, на суму залишку заборгованості. Зобов'язався здійснювати погашення кредиту щомісяця в період з 21 по 28 число кожного місяця щомісячними платежами в розмірі 59,14 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, відсотків, комісії, а також інших витрат (а.с. 7-20).

ОСОБА_2 укладено кредитний договір № DNH4KP20411068 з ПАТ КБ "ПриватБанк" на придбання мобільного телефону "Моторолла Е 398" вартістю 1069 грн. в магазині "Фокстрот", що підтверджується заявою позичальника, актом прийому передачі товару № DNH4KP20411068, видатковою накладної № ФД-10094, рахунку фактури № ФД-2429, товарним чеком "Фокстрот" (а.с. 90-101).

На теперішній час, відповідач свої зобов'язання за вказаним кредитним договором не виконує. Станом на 13 березня 2017 року, розмір його простроченої заборгованості перед ПАТ "ПриватБанк" складає 33297,34 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с. 6).

Згідно наданої ПАТ КБ "Приватбанк" виписки по рахунку ОСОБА_2 № НОМЕР_1 з 15 листопада 2005 року по 06 грудня 2017 року (а.с. 57-79), останнім сплачувались кошти ПАТ КБ "Приватбанк" на загальну суму 227,28 грн., останнє зарахування коштів відбулось 18 квітня 2008 року в сумі 5,50 грн., перевід сальдо склав 210,50 грн., що відбувся 24 листопада 2008 року.

Судом першої інстанції встановлено, що кредитний договір між сторонами був укладений на строк з 15 листопада 2005 року по 15 листопада 2007 року, однак позивач звернувся з даним позовом до суду лише в липні 2017 року (а.с. 4).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що, позивач звернувся до суду зі спливом строків позовної давності.

Колегія суддів частково погоджується з висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність встановлює строки захисту цивільних прав і протягом часу її дії особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки застосовується позовна давність строком в один рік (ст. 258 ЦК України).

Стаття 261 ЦК України визначає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Укладений сторонами кредитний договір встановлював окремі зобов'язання, які деталізували обов'язок позивачльника повернути борг частинами та передбачали самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку.

За таких обставин незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. Тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання позичальником обов'язку з його внесення і обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Відповідні висновки щодо застосування норм матеріального права зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №14-10цс18.

Оскільки за умовами договору ОСОБА_1 зобов'язався виконувати зобов'язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 21 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починався з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу.

Так як ПАТ КБ «ПриватБанк» пред'явив позов у липні 2017 року, тобто після спливу позовної давності, навіть щодо останнього щомісячного платежу, висновки суду першої інстанцій про сплив позовної давності за вимогами позивача щодо стягнення процентів, комісії і штрафних санкцій, нарахованих в межах строку кредитування, є правильними.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами N 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»).

Встановивши, що ПАТ КБ «ПриватБанк» пропустив встановлений законом строк звернення до суду за захистом свого порушеного права щодо вимог про стягнення заборгованості, нарахованої у межах строку кредитування, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у позові у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування наслідків спливу якої заявив відповідач.

Разом з тим висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за процентами і комісією, а також штрафних санкцій, за період з 15 листопада 2007 року по 13 березня 2017 року, з підстав спливу позовної давності, є помилковим.

Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін, проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату процентів за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - по 15 листопада 2007 року включно.

По закінченню строку кредитування, починаючи з 15 листопада 2007 року, позичальник мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування.

Таким чином, положення абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки у охоронних правовідносинах права та інтереси кредитора забезпечені ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання.

Оскільки право ПАТ КБ «ПриватБанк» нараховувати ОСОБА_1 проценти та комісію, передбачену договором, припинилося зі спливом строку кредитування, вимоги позивача про стягнення заборгованості за процентами і комісією за період з 15 листопада 2007 року по 13 березня 2017 року не підлягають задоволенню у зв'язку з необґрунтованістю, а не у зв'язку зі спливом позовної давності, як помилково послався суд першої інстанції інстанцій (Постанова Верховного Суду від 31.10.2018 у справі №478/3602/15-ц).

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на те, що рішенням помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої за період з 15 листопада 2007 року по 13 березня 2017 року, у зв'язку з пропуском строку позовної давності, рішення суду в цій частині підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог з підстав їх необґрунтованості.

Висновки суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої до 15 листопада 2007 року, є законними та обґрунтованим, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормою права, що підлягає застосуванню, надав оцінку доводам та доказам сторін та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» у цій частині.

Оскільки апеляційний суд відмовив ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості, нарахованої у період з 15 листопада 2007 року по 13 березня 2017 року, а в іншій частині рішення суду залишив без змін, підстав для відшкодування заявнику понесених ним судових витрат у зв'язку з розглядом справи у апеляційному суді чи нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 06 лютого 2018 в частині вирішення позовних вимог публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, нарахованої у період з 15 листопада 2007 року по 13 березня 2017 року, скасувати і ухвалити у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні зазначених позовних вимог.

У іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

Судді: