Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/14251/16-ц

провадження № 61-2360 св 18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року у складі судді Маліновської В. М. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року у складі колегії суддів: Махлай Л. Д., Левенця Б. Б., Мазурик О. Ф.,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості в сумі 55 347,50 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до укладеного договору від 16 травня 2006 року № б/н відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 12 000,00 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Позивач зазначала, що при укладанні договору сторони керувались положеннями частини першої статті 634 ЦК України. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та тарифами банку складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві.

У зв'язку з невиконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 29 лютого 2016 року утворилась заборгованість у сумі 55 347,50 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом в сумі 7 789,03 грн; заборгованості за відсотками за користування кредитом в сумі 44 446,68 грн.; а також відповідно до пункту 8.6. Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) - 500,00 грн; штраф (процентова складова) - 2 611,79 грн., які позивач просить стягнути з відповідача.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року у задоволенні позову відмолено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з вимогою про захист свого порушеного права на стягнення заборгованості з пропуском строку позовної давності, оскільки строк дії кредитного ліміту відповідав строку дії картки, проте банк звернувся до суду з цим позовом лише у квітні 2016 року - після спливу трирічної позовної давності, про застосування якої представник відповідача заявив у запереченнях на позовну заяву.

Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції повністю відповідають встановленим фактичним обставинами та узгоджується з усталеною практикою у таких правовідносинах.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанції, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що відповідач погодила із банком можливість договірного списання коштів із картки № НОМЕР_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитом № НОМЕР_2. Відповідно до виписки за рахунком № НОМЕР_1, доданого до касаційної скарги, 25 червня 2006 року були списані кошти в розмірі 426,03 грн та ця сума надійшла на погашення кредитної заборгованості за карткою. Такі ж операції були 26 липня 2006 року, 26 серпня 2006 року, 26 вересня 2006 року, що підтверджується виписками за кредитним рахунком та рахунку дебетної картки № НОМЕР_1. Операції зі списання коштів відповідач не оспорювала, що свідчить про визнання нею заборгованості.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

16 січня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 16 травня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір у формі заяви, згідно з умовами якого банк відкрив позичальникові картковий рахунок, надав кредит у вигляді поновлювальної кредитної лінії з кредитним лімітом на картці в сумі 9 000,00 грн, базовою процентною ставкою по кредитному ліміту - 3 % на місяць з розрахунку 360 днів у році, погашенням заборгованості по кредитному ліміту щомісячними платежами в розмірі 7 % від загальної суми заборгованості. Погашення заборгованості за кредитним договором може проводиться як шляхом внесення коштів та карту клієнтом, так і списанням банком коштів з дебетної картки НОМЕР_1.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Умов та правил надання банківських послуг для надання послуг банк відкриває клієнту карткові рахунки, видає клієнту картки, їх вид та строк дії визначений в заяві та пам'ятці клієнта, підписанням якого клієнт та банк укладають договір про надання банківських послуг. Датою укладення договору є дата відкриття рахунку, визначена в розділі «Відмітки банку» заяви. Після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість видачі кредиту на платіжну картку. Клієнт надає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, та клієнт дає право канку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт.

Відповідно до пункту 6.5. Умов та правил надання банківських послуг, позичальник, зокрема, зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором.

Згідно з пунктами 3.1.1., 3.1.3. Правил користування платіжною карткою строк дії картки зазначений на лицьовому боці Картки (місяць та рік). Картка дійсна до останнього календарного дня визначеного місяця. По закінченню строку дії відповідна картка подовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшла письмова заява клієнта про закриття карткового рахунку, а також при наявності грошових коштів на картковому рахунку для оплати послуг по виконанню розрахункових операцій по картковому рахунку (в передостанній день місяця закінчення строку дії) та при дотриманні інших умов подовження, передбачених договором.

Пунктами 5.3., 5.4. Правил користування платіжною карткою визначено, що строк та порядок погашення кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним карткам з встановленням мінімального обов'язкового платежу визначена в пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, визначену тарифами, та частину заборгованості по кредиту. Строк та порядок погашення кредиту (кредитний ліміт, кредитна лінія) по платіжним карткам без встановлення мінімального обов'язкового платежу виконується в наступному порядку: - строк погашення процентів по кредиту - щомісячно за попередній місяць, строк погашення кредиту - в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, визначеного в платіжній картці (в полі MONTH).

Крім того, пунктом 2.9 Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням затвердженим постановою Національного банку України від 19 квітня 2005 року № 137 визначено, що кредитна лінія під операції з платіжними картками відкривається банком на визначений термін та в межах установленого договором ліміту (заборгованості або граничної суми) кредитування.

Під час судового розгляду було встановлено, що строк дії кредитного ліміту, визначеного в заяві від 16 травня 2006 року відповідає строку дії картки, яка в свою чергу дійсна до останнього календарного дня місяця відповідного року, які вказані на такій картці. Порядок сплати заборгованості визначено щомісячними платежами, в той час як з вищенаведеного можна зробити висновок, що строк погашення наданого кредиту в повному обсязі визначений останнім днем строку дії картки.

Згідно зі статтею 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Договір приєднання може бути змінений або розірваний на вимогу сторони, яка приєдналася, якщо вона позбавляється прав, які звичайно мала, а також якщо договір виключає чи обмежує відповідальність другої сторони за порушення зобов'язання або містить інші умови, явно обтяжливі для сторони, яка приєдналася. Сторона, яка приєдналася, має довести, що вона, виходячи зі своїх інтересів, не прийняла б цих умов за наявності у неї можливості брати участь у визначенні умов договору. Якщо вимога про зміну або розірвання договору пред'явлена стороною, яка приєдналася до нього у зв'язку зі здійсненням нею підприємницької діяльності, сторона, що надала договір для приєднання, може відмовити у задоволенні цих вимог, якщо доведе, що сторона, яка приєдналася, знала або могла знати, на яких умовах вона приєдналася до договору.

Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Положеннями статті 546 ЦК України, передбачено виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України).

Судом першої інстанції було досліджено, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості відповідача перед позивачем та встановлено, що позичальником порушено виконання своїх зобов'язань щодо повернення кредитних коштів та процентів за їх користування з 29 березня 2008 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

У статті 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (статті 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (статті 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору.

Судом першої інстанції було враховано, що відповідач просив суд застосувати наслідки спливу позовної давності щодо вимог позивача, проте оскільки під час судового розгляду не було доведено належними та допустимими доказами обставини, визначені позивачем як підстави позову, суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування до позовних вимог наслідків спливу позовної давності.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції з висновками якого погодився й апеляційний суд, визначився правильного з характером спірних правовідносин, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог через їх недоведеність.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди виходили з того позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні статей 58-59 ЦПК України 2004 року на підтвердження видачі кредитної картки відповідачеві або повторного випуску картки після закінчення встановленого терміну її дії, що також підтверджується відсутністю будь-яких записів про номер та дату відкриття картки в розділі «Відмітки банку» в заяві, встановлення відповідного кредитного ліміту в розмірі, визначеному заявою.

Крім того позивачем не надано доказів на підтвердження того, що додані до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг та Правила використання платіжних карток були дійсними у відповідній редакції станом на дату підписання відповідачем заяви від 16 травня 2006 року.

Доводи касаційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що відповідач погодила з банком договірне списання коштів з іншої картки в рахунок погашення кредиту за цим договором є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки у цих доводах заявник посилається на нові докази, які не були предметом дослідження судами першої та апеляційної інстанцій.

Позивачем не надано доказів, які б ототожнили платіжні картки як такі, що видані в межах дії одного й того ж договору кредиту, з урахуванням змісту Положення про порядок емісії платіжних карток і здійснення операцій з їх застосуванням.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції дотримався норм процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 06 грудня 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик