22-ц/775/699/2018(м)
Головуючий у 1-й інстанції Шишилін О.Г.
Суддя-доповідач: Попова С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 вересня 2018 року Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Попової С.А.,

суддів Зайцевої С.А., Пономарьової О.М.,

за участю секретаря Герасимової Г.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3

на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 липня 2018 року, ухваленого у складі судді Шишиліна О.Г.,

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_4

про визнання договору позики-застави недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року позивач звернулась до суду із позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 15.06.2011р. між нею та ОСОБА_4 було укладено договір позики на суму 72000грн., вважає, що умови вказаного договору є несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на її шкоду, як споживача. Також вважає несправедливими умови договору позики про встановлення вимоги щодо сплати нею непропорційно великої суми компенсації у разі виникнення нею зобов'язань за договором, викладених в пунктах 1.2,1.3,1.8 даного договору. Просила визнати недійсним договір позики-застави від 15.06.2011р. в частині сплати процентів за користування грошовими коштами, а також в частині фінансових санкцій та умов, викладених в п.п. 1.2, 1.4, 1.8 даного договору.

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 липня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про визнання договору позики недійсним відмовлено.

В апеляційній скарзі представник позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, посилаючись на неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати і ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Справа, з метою дотримання процесуальних строків вирішення справи, розглядається відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України у відсутність повідомлених належним чином про дату і час розгляду справи позивача ОСОБА_2 і її представника - ОСОБА_3, що в-друге, будучи завчасно повідомленими, не прибули в судове засідання і клопотали про відкладення розгляду справи безпосередньо в призначений день судового засідання 26.09.2018р., в чому колегія суддів вбачає неповажні причини.

Заслухавши суддю-доповідача, заперечення проти скарги відповідача ОСОБА_4, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, за таких підстав.

Згідно вимог п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, за договором позики від 15.06.2011р. ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_4 суму позики в розмірі 72000грн. в строк до 15.09.2011р. зі сплатою 6% за користування грошовими коштами, не пізніше 15-го числа кожного місяця. При несплаті відсотків у встановлений строк, вони підлягають сплаті в розмірі 8% від суми позики щомісячно. У цьому випадку відсотки нараховуються на загальну капіталізовану (борг та відсотки) суму боргу. При несвоєчасному поверненні позики або сплаті відсотків позичальник зобов'язаний сплатити пеню в розмірі 0,5% від суми боргу за кожен день прострочення, відшкодувати збитки згідно зі ст. 623 ЦК України, повернути борг з урахуванням інфляції і тридцяти процентів річних згідно із ст. 625 ЦК України (а.с. 10).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст. ст. 217, 627, 628, 1051 ЦК України, врахував, що сторонами, які є фізичними особами, узгоджено істотні умови договору про надання позики та плату за її користування, взяв до уваги чинне рішення суду про стягнення заборгованості за оскаржуваним договором позики, яке згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення для даної справи. На підставі цього суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсними договору позики-застави в цілому та певних частин (п.п. 1.2, 1.4, 1.8).

З такими висновками суду не можна не погодитись з огляду на наступне.

Відповідно до ст.ст. 1046-1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України.

За змістом ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно зі ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із ч. 1 ст. 628, ст. 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Позиваючись до суду, ОСОБА_2 просила визнати недійсним договір позики-застави від 15.06.2011р. в частині сплати процентів і фінансових санкцій та умов, визначених п.п. 1,2, 1.4, 1.8. договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

За змістом ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Як з'ясовано, при укладанні договору позики-застави 15.06.2011р., позивачу ОСОБА_2 були відомі і засвідчені особистими підписами усі суттєві умови договору - мета, сума, строк позики, умови і порядок його видачі та порядок погашення, спосіб забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит та відповідальність за порушення зобов'язання. Підписи позивача у вказаному договорі не оспорені у встановленому законом порядку. Обставин, які б примусили останню прийняти умови договору в оскаржуваній частині (процентів і відповідальності), не встановлено.

Оспорюваним договором було передбачено підвищення процентної ставки до 8%, а також обов'язок позичальника сплатити пеню, відшкодувати збитки згідно зі ст. 623 ЦК України та повернути борг з урахуванням інфляції і тридцяти процентів річних згідно із ст. 625 ЦК України у якості відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання позичальником умов укладеного договору.

Беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту, позивач повинна була усвідомлювати, що прострочення виконання зобов'язання у відношенні повернення кредиту потягне за собою перелічені міри в обсягах, визначених договором, а тому повинна була передбачити та врахувати усі ризики за цим договором. Підписуючи договір, позивач не заявила про відмову від отримання коштів позики на вищезазначених умовах.

Таким чином, волевиявлення позивачки під час укладання договору позики було вільним, свідомим та повністю відповідає її внутрішній волі та було направлено на реальне настання правових наслідків, що відповідає вимогам ст. 203 ЦК України.

У змісті позовної заяви і апеляційної скарги позивач і її представник посилаються на невідповідність умов договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.5.1991р. № 1023-XII (з подальшими змінами), що регулює відносини між споживачами послуг та надавачами послуг різних форм власності. Погодитись із застосованим позивачем правовим підгрунтям в даній частині не можна, як правильно визначився суд першої інстанції, з урахуванням нижчевикладеного.

В розумінні термінів в ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування": кредитодавець - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право надавати споживчі кредити; в ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів»: виконавець - суб'єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги.

Суд першої інстанції вірно акцентував увагу, що позикодавець ОСОБА_4 укладав договір як фізична особа, у зв'язку з цим на виниклі правовідносини у справі не поширюються положення Закону України «Про захист прав споживачів», бо відповідач не є особою, що надає фінансові послуги.

Суд вказав, що сама по собі реєстрація позикодавця ОСОБА_4 як суб'єкта підприємницької діяльності (а.с. 11, 12) не усуває факту укладення оспорюваного договору між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 як фізичними особами. У колегії суддів відсутні підстави для переоцінки даного висновку, бо той грунтується на фактичних обставинах справи і умовах оспорюваного договору.

Тому поставлення позивачем ОСОБА_2 в змісті позовної заяви і представником позивача - ОСОБА_3 в змісті апеляційної скарги в провину позикодавця ОСОБА_4 порушення вимог ст.ст. 11 і 18 Закону № 1023-XII (щодо заборони включення несправедливих умов договору), ст. 19 цього Закону (щодо нечесної підприємницької діяльності), як підстав для визнання недійсним договору - не ґрунтується на вимогах законодавства, що регулює виниклі між сторонами відносини позики.

Договір укладений між фізичними особами, тому немає підстав оцінювати його на предмет відповідності ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків» і в залежності від наслідків ув'язати це з підставами для визнання договору недійсним.

Судом першої інстанції дана цим обставинам належна правова оцінка.

З огляду на положення ст.ст. 627-629 ЦК України про свободу договору та його обов'язковості для сторін, з урахуванням погодження позичальником закладених в договорі гарантій фінансових ризиків позикодавця на випадок неналежного виконання позикових зобов'язань, не можна погодитись із доводами апеляційної скарги про несправедливість таких умов.

Умовами п. 1.2 договору позики передбачено сплату процентів згідно із ст. 1048 ЦК України при належному виконанні - 6% від суми позики за кожний місяць користування позикою по день її повернення, а при несвоєчасній сплаті процентів в обумовлений сторонами термін (не пізніше 15 числа кожного місяця) сторони передбачили підвищені проценти - 8% від суми позики щомісячно.

Зі змісту п.п. 1.2, 1.4, 1.8 договору видно, що: п. 1.2 передбачає сплату процентів в розмірі 6% - при належному виконанні зобов'язань зі сплати процентів, 8% - при простроченні сплати процентів, а п. 1.8 передбачає відповідальність у вигляді пені, збитків, а також обумовлених сторонами на підставі ст. 625 ЦК України процентів за порушення грошового зобов'язання, що включає в собі і несвоєчасне повернення тіла позики (основного боргу), та інфляційних втрат. Отже, з комплексного розуміння вказаних положень договору не вбачається ознак подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення.

Положеннями ст. 625 ЦК України передбачено зобов'язання позичальника сплатити кредитору суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Сторонами оспорюваного договору позики від 15.06.2011р. був узгоджений без зауважень в п. 1.8 інший розмір процентів. Тому доводи апеляційної скарги про невідповідність п. 1.8 договору змісту ст. 625 ЦК України є необгрунтованими.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26.12.2012р. у справі № 0519/10300/2012 (а.с. 71-73) з ОСОБА_2 стягнуто на користь ОСОБА_4 суму боргу за оскаржуваним нині договором позики 15.06.2011р.: тіло позики - 72000грн. і пеню в розмірі 24000грн. Як вбачається зі змісту судового рішення, апеляційної ухвали щодо нього (а.с. 70), суд зменшив розмір пені, застосовуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України (розмір неустойки зменшений з заявленої суми 118840грн., оскільки він значно перевищує розмір збитків), виходячи з принципу справедливості. Таким чином, при ухваленні рішення суд надав оцінку чинності окремих умов договору, зокрема, тим що регулюють сплату процентів за користування грошовими коштами, а також умов договору щодо відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань.

Оскільки зазначеним рішенням не були реалізовані умови в п.п. 1.2, 1.4, 1.8 в частині сплати процентів і фінансових санкцій (окрім частково присудженої пені), то доводи апеляційної скарги представника позивача про подвійне притягнення ОСОБА_2 до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення не знайшли свого підтвердження.

З урахуванням наведених обставин та наявності рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26.12.2012р., залишеного без змін судом апеляційної інстанції, яким стягнуто заборгованість з позичальника на користь позикодавця, чим фактично підтверджено правомірність та дійсність оспорюваного в даній справі договору, суд дійшов обгрунтованого висновку про недоведеність підстав недійсності вказаного правочину та, за наявності зазначеного судового рішення, яке згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України має преюдиційне значення для суду при вирішенні справи, неможливість його зміни через 6 років судом, зокрема, шляхом визнання цього ж самого договору недійсним.

Саме до таких висновків схиляється практика Верховного Суду у справі № 761/25113/16-ц, Верховного Суду України у справі № 639/5756/15-ц.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в достатньому обсязі встановив обставини справи за позовними вимогами ОСОБА_2, відповідні їм правовідносини, поясненням та наданим доказам дав належну оцінку. Суд правильно застосував матеріальний закон, вимоги ст.ст. ст.ст. 89, 263-264 ЦПК України, врахував, що права позивача не порушені, дійшов правильного висновку про необґрунтованість з правової точки зору і фактичних обставин заявлених позивачем вимог про визнання недійсним договору позики-застави від 15.06.2011р. в частині сплати процентів за користування грошовими коштами, в частині фінансових санкцій та умов, викладених в пунктах 1.2, 1.4, 1.8 даного договору, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

У змісті апеляційної скарги представник позивача посилається на низку процесуальних порушень, як на підставу для скасування судового рішення.

Так, в апеляційній скарзі вказано на те, що справу розглянуто неповноважним складом суду, оскільки суддя необгрнутовано, невмотивовано призначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без призначення підготовчого судового засідання, невраховуючи категорії та складності справи, а також думки сторін з цього приводу. З цими обставинами апелянт пов'язує обмеження позивача і представника в доступі до правосуддя. Крім того, така процесуальна поведінка судді викликає сумніви в неупередженості судді, що свідчить про неповноважність складу суду.

З такими доводами погодитись не можна, виходячи з наступного.

Як вбачається зі змісту ухвали про відкриття провадження від 14.06.2018р. (а.с. 66), суд обговорив ступінь складності, визначивши дану справу нескладною, що за імперативними положеннями ч. 1 ст. 274 ЦПК України віднесена до категорії малозначних в сенсі п. 2 ч. 6 ст. 19 ЦПК України (ціна позову не визначена у зв'язку із заявленням вимог про визнання недійсним правочину без майнових наслідків). Ухвала суду є вмотивованою.

Клопотань позивача про переведення справи в формат загального позовного провадження з мотивів її складності, про що представник позивача зазначає лише у змісті апеляційної скарги на судове рішення по суті, у справі немає.

Доводи апеляційної скарги щодо не проведення підготовчого засідання суперечать положенням абз. 2 ч. 3 ст. 279 ЦПК України, за яким підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.

Під час розгляду справи позивачем та його представником не заявлялись відводи головуючому судді з мотивів наявності сумнівів в неупередженості судді і, відповідно, не вирішувались судом. Колегія суддів вважає, що ці доводи, які заявлені лише в апеляційній скарзі, пов'язані з незгодою з прийнятим рішенням і його оскарженням в цілому.

А незгода з процесуальними діями/рішеннями судді, окреслена в апеляційній скарзі, згідно із ч. 4 ст. 36 ЦПК України н може бути підставою для відводу.

Доводи апеляційної скарги, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли вплинути на правильність висновків суду не виявлено.

Порушень норм матеріального права, які могли призвести до неправильного вирішення справи, або тих, що є обов'язковою підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст.ст. 381-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених у п. 2 ч. 3 ст. 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 28 вересня 2018 року.

Головуючий С.А.Попова

Судді: С.А.Зайцева

О.М.Пономарьова