Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 310/1956/16-ц

провадження № 61-22278св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Сімоненко В. М.,

Штелик С. П.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк»на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2017 року у складі колегії суддів:Кухаря С. В., Гончар М. С., Спас О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 23 липня 2007 року між Банком та відповідачем було укладено кредитний договір № ZPRWAN00000055, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 200 477,79 грн зі сплатою відсотків 1,34% за користування кредитом строком до 22 липня 2014 року. Відповідач належним чином не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 24 лютого 2016 року становить 248 444,55 грн, з яких 42 296,16 грн - заборгованість за кредитом; 33 170,78 грн - заборгованість з процентів за користування кредитом;

11 438,56 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом;

161 539,05 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. РішеннямБердянського міськрайонного суду від 29 листопада 2012 року з відповідача було стягнуто заборгованість за цим договором в розмірі

96 278,43грн, тому різницязаборгованості становить 152166,12 грн.

У зв'язку з викладеними та уточненими позовними вимогами Банк просив стягнути з відповідача 11 385,63 грн заборгованості з процентів за користування кредитом (за період з 24 березня 2009 року до 24 лютого

2016 року); 3 880,94 грн заборгованості з комісії (за період з 17 квітня

2009 року до 24 лютого 2016 року) та 136 899,55 грн пені за не несвоєчасність виконання зобов'язання за договором (за період з 17 вересня 2008 року до

24 лютого 2016 року).

Заочним рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 вересня 2016 року позов Банку задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 23 липня 2007 року № ZPRWAN00000055 в розмірі 15 266,57 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню лише заборгованість за процентами за користування кредитом в розмірі 11385,63 грн та заборгованість за комісією в розмірі в розмірі 3 880,94 грн, а в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені необхідно відмоти, оскільки з розрахунку заборгованості доданої до позовної заяви не можливо становити дійсний розмір пені.

Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, заочне рішення скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості відмовлено.

Рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що ПАТ КБ «ПриватБанк» звертаючись до суду першої інстанції з позовом пропустив строк позовної давності, про що відповідачем було заявлено у ході розгляду справи, а суд першої інстанції на вказане уваги не звернув.

У січні 2017 року ПАТ КБ «ПриватБанк» подало до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, суд апеляційної інстанції незаконно вийшов за межі розгляду апеляційної скарги та не встановивши всіх обставин у справі незаконно та необґрунтовано ухвалив судове рішення про відмову в позові. Висновки суду апеляційної інстанції щодо пропуску строків позовної давності є надуманими та ґрунтуються лише на припущеннях, оскільки судом не було з'ясовано, чи виконано рішення суду першої інстанції від 29 листопада 2012 року, чи зверталося воно до примусового виконання, не було враховано й ту обставину, що відповідачем жодним чином не спростовувався розрахунок заборгованості щодо сплати процентів за користування грошима відповідно до статті 1048 ЦК України та сум передбачених статтею 625 ЦК України. Зазначає, що апеляційним судом не правильно визначено дату з якої почав перебігати загальний строк позовної давності, а саме судом вказано, що строк почав перебігати з грудня 2012 року, не звернувши уваги на те, що рішення суду першої інстанції від 29 листопада 2012 року про стягнення заборгованості фактично набрало законної сили 29 березня 2013 року та з цієї дати позов Банком подано в межах трирічного строку позовної давності.

Заперечення на касаційну скаргу до суду не надходили.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

27 квітня 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Суди встановили, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 23 липня 2007 року було укладено кредитний договір № ZPRWAN00000055, згідно якого відповідач отримав кредит в розмірі 200 477,79 грн. зі сплатою

1,34% відсотків за користування кредитом строком до 22 липня 2014 року

(а. с. 10-13).

РішеннямБердянського міськрайонного суду Запорізької області від

29 листопада 2012 рокупозов Банку задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитнимдоговором від 23 липня 2007 року№ ZPRWAN00000055 в розмірі 96 278,43грн(а. с. 4-6).

Позичальник вказане рішення суду тазобов'язання за кредитним договором не виконує, у зв'язку з чим утвориласьзаборгованість, яка станом на

24 лютого 2016 року становить 248444,55 грн, з яких 42296,16 грн заборгованість за тілом кредиту; 33 170,78грн заборгованість за процентамиза користування кредитом; 11 438,56грн заборгованість з комісії за користування кредитом; 161 539,05 грн пеняза несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. Різниця за виключенням суми стягнутої за попереднім рішенням становить 152166,12 грн(а. с. 7-9, 28-30).

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно змісту статті 526 ЦК України зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України.

За статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 256 ЦК України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа може реалізувати належне їй право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом пред'явлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду.

Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за процентами) встановлюється тривалістю у три роки (стаття

257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені)- тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(частина перша статті 261 ЦК України).

Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Отже, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа.

РішеннямБердянського міськрайонного суду Запорізької області від

29 листопада 2012 року, залишеним без змін хвалою Апеляційного суду Запорізької області від 06 березня 2013 року позов Банку задоволено та стягнуто з ОСОБА_4 на йогокористь заборгованість за кредитнимдоговором в розмірі 96 278,43грн, з яких 42 296,16 грн - заборгованість за кредитом; 21 785,15 грн - заборгованість з процентів за користування кредитом; 7 557,62 грн - заборгованість з комісії за користування кредитом та 24 639,50 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором.

Таким чином, рішення суду першої інстанції, яким на користь Банку було стягнуто заборгованість за кредитним договором від 29 листопада 2012 року набрало законної сили 06 березня 2013 року, тому саме з цієї дати почав перебігати загальний та спеціальний строк позовної давності в межах якого особа може реалізувати належне їй право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу. Отже, перебіг строку позовної давності почався 07 березня 2013 року (з наступного дня після набрання рішенням суду законної сили) та закінчився 09 березня 2016 року, оскільки він припав на вихідний день, то днем закінчення цього строку є перший за ним робочий день, а саме 09 березня 2016 року.

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом за захистом своїх прав 22 березня 2016 року (відповідно до відбитку штампу вхідної кореспонденції суду першої інстанції), тобто з пропуском строку позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя, чотверта статті 267 ЦКУкраїни).

У травні 2016 року відповідачем було подано заяву про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог Банку (а. с. 52), тобто до ухвалення рішення суду першої інстанції.

Проте, суд першої інстанції дійшовши висновку про часткове задоволення позовних вимог, не врахував наявність цієї заяви.

Суд апеляційної інстанції, дішов правильного висновку, що оскільки позовні вимоги Банку подані після закінчення строку позовної давності, а стороною у справі подано заяву про її застосування до ухвалення судового рішення, то така заява підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги Банку стосовно того, що судом апеляційної інстанції було не вірно зазначено початок перебігу строку позовної давності, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, оскільки початок перебігу строку позовної давності Банком також визначено не правильно, а позовну заяву подано до суду після його закінчення.

Відповідно до частини другої статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд апеляційної інстанції правильно визначився із характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, внаслідок чого ухвалили законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують цих висновків та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Запорізької області від 31 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий СуддіВ. С. Висоцька А. О. Лесько В. В. Пророк В. М. Сімоненко С. П. Штелик