КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року місто Київ.

Справа № 754/4305/18

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3157/2018

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:головуючого Желепи О.В., суддів Іванченко М.М., Рубан С.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року(ухвалене в складі судді Саламон О.Б., повний текст рішення складено 14.09.2018 року)

в справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості , -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся в квітні 2018 року до суду з позовом до відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором від 30.03.2010 року в розмірі 7 247, 03 грн.

Вимоги обґрунтовує тим, що між позивачем та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір, у відповідності до якого останній отримав кредит в розмірі 20 000 грн.,а ІНФОРМАЦІЯ_1 року позичальник помер. Станом на день смерті останнього кредитні кошти не повернуті. Спадкоємцями щодо майна померлого є відповідачі по справі, у зв'язку з чим, на підставі ст. 1219, 1268, 1269, 1281, 1282 ЦК України останні зобов'язані задовольнити вимоги кредитора.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення заборгованості спадкодавця - відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням суду, Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» подало апеляційну скаргу в якій просило його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

В скарзі заявник посилався на те, що рішення є незаконним, ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, за недоведеністю обставин, що мають значення та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що кредитор пред'явив свої вимоги до спадкоємців з порушенням строків, встановлених ст.1281 ЦК України, які є присічними є помилковим.

Посилався на те, що відповідно до ст. 1281 ЦК України, кредитор може пред'явити вимоги як безпосередньо до спадкоємців так і через нотаріуса, а тому після того як в липні 2014 року позивачу стало відомо про смерть позичальника, 07.07.2014 року Банком було направлено претензію кредитора до нотаріальної контори, що є фактично пред'явленням кредиторських вимог.

Нотаріус, незалежно від строку настання вимоги, відповідно до п.189 Наказу від 03.03.2004 року № 20/5 «Про затвердження Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», в строк установлений ст. 1281 ЦК України приймає претензії кредиторів спадкодавця, про претензії, що надійшли, нотаріус доводить до відома спадкоємців, які прийняли спадщину або виконавця заповіту.

Зазначив, що лише на повторний запит 10.05.2017 року позивачем було отримано відповідь П'ятнадцятої київської державної нотаріальної контори, в якій зазначалось, що спадкоємцями померлого ОСОБА_3, які звернулись із заявами про прийняття спадщини є ОСОБА_1 та ОСОБА_2, а 25.07.2017 року банком було направлено лист-претензію безпосередньо спадкоємцям.

Посилається на те, що після отримання листа-претензії спадкоємці не вчинили жодних дій на погашення заборгованості, а тому в березні 2018 року позивач звернувся з даним позовом до суду в межах загального строку позовної давності.

Вказав на те, що суд незаконно відмовив у позові банку та позбавив ПАТ КБ «Приватбанк» на поновлення своїх порушених прав за рахунок майна одержаного спадкоємцями у спадщину.

Скаржник зазначив, що суд першої інстанції порушив порядок, встановлений для вирішення питання, допустив однобічність та неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду,викладених у рішенні, фактичним обставинам справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Від відповідачів до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу.

У своєму відзиві відповідачі вказали на те, що вимоги Позивача, викладені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не визнаються ними повністю.

Зазначили, що в матеріалах справи міститься лист-претензія від 17.07.2017 р., адресована відповідачам по справі, однак позивачем не надано доказів отримання останніми вказаної претензії.

При цьому, до суду позивач звернувся лише в березні 2018 року, тобто через сім місяців після направлення претензії відповідачам.

Також відповідачі вказали на те, що у позивача в наявності є копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3, що свідчить про те, що позивач міг дізнатись про відкриття спадщини ще в 2014 році.

При цьому, зазначили, що посилання відповідачів на те, що вони самостійно надали свідоцтво про смерть ОСОБА_3 банку ще в 2014 році, при закритті картки останнього, позивачем не спростовані.

Поміж іншим, звернули увагу суду на те, що з розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по договору був здійснений в липні 2014 року, тобто право вимоги банку виникло ще в 2014 році, проте останній не пред'явив свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Зазначили, що відповідно до ст. 1281 ЦК України, межі відповідальності спадкоємця за боргами спадкодавця визначаються на момент відкриття спадщини, а не на момент прийняття спадщини або звернення кредитора.

При цьому, за змістом цієї статті ЦКУ не зобов'язує учасників спадкових правовідносин з'ясовувати наявність усіх боргів, які мав спадкоємець за життя, та усіх кредиторів, які мають право вимоги за такими боргами. Єдиним обов'язком правонаступника є повідомлення кредиторів спадкодавця про відкриття спадщини (ч.І ст. 1281 ЦКУ), і лише якщо правонаступник знає про наявність таких кредиторів і має їхні координати.

Вказали на те, що судом першої інстанції встановлено, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що Банк повідомляв боржника ОСОБА_3, а також після його смерті - спадкоємців, відповідачів, про наявність боргу перед Банком та обов'язку його погасити, а відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, оскільки зі смертю позичальника зобов'язання з повернення кредиту включаються до складу спадщини, строки пред'явлення кредитором вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентуються статтями 1281 і 1282 ЦК України.

Також відповідачі посилались на те, що у висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 522/407/15-ц, визначено, що поняття «строк пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців» не тотожне поняттю «позовна давність». Так, частина четверта ст. 1281 ЦК України визначає наслідком пропуску кредитором спадкодавця строків пред'явлення вимог до спадкоємців позбавлення права вимоги такого кредитора, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті. Інші правові наслідки передбачені ч.4 ст. 267 ЦК України, за якою сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відтак, визначені у ст. 1281 ЦК України строки пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців і позовна давність є різними за своєю правовою природою та наслідками строками. Сплив перших має наслідком позбавлення кредитора права вимоги (припинення його цивільного права), а отже, і неможливість вимагати у суді захисту відповідного права. Натомість, сплив позовної давності не виключає наявність у кредитора права вимоги та є підставою для відмови у позові.

Верховний Суд не встановив підстав для відступу від зазначених правових висновків, викладених у постановах Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду та Великої Палати Верховного Суду.

Відповідно до ч. 1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки.

Судом першої інстанції було встановлено, що 30.03.2010 р. між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Привал надання банківськх послуг у Приватбанку (а.с.5), у відповідності до якого відповідач отримав платіжну картку «Універсальну» із бажаним кредитним лімітом 1500 грн.00 коп. , з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Банком зобов'язання за договором виконались, а саме ОСОБА_3 надались кредитні кошти шляхом видачі кредитної картки та встановлення ліміту, що підтверджується матеріалами справи. У свою чергу позичальник зобов'язався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у визначені договорами терміни, а також виконати інші свої зобов'язання згідно з кредитними договорами.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.30).

У відповідності до листа П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 26.04.2017 р. спадкоємцями майна померлого ОСОБА_3 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ( а.с.36)

У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст.1268 ч.5 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Вбачається, що позивачем не надано суду доказів обсягу майна, отриманого відповідачами у спадщину після смерті ОСОБА_3 , його вартості. При цьому з жодними клопотаннями щодо витребування вказаних доказів від позивача до суду не надходило.

Зокрема, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що борг ОСОБА_3 продовжував збільшуватись до 10.01.2016 р., з урахуванням того, що останній помер в лютому 2014 року.

Розрахунку заборгованості станом на день смерті боржника суду не надано.

Оскільки, зі смертю боржника зобов'язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми ст. 1282ЦК України щодо обов'язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому ч.2 ст.1282 ЦК України. Саме на підставі норм статей 1281,1282 ЦК України кредитор заявив вимоги до спадкоємців.

Так, згідно ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимог кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям в натурі. Разом із тим положення вказаної норми застосовується у випадку дотримання кредитором норм ст.1281 ЦК України, щодо строків пред'явлення ним вимог до спадкоємців.

Згідно ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

При цьому, за змістом цієї статті ЦКУ не зобов'язує учасників спадкових правовідносин з'ясовувати наявність усіх боргів, які мав спадкоємець за життя, та всіх кредиторів, які мають право вимоги за такими боргами. Єдиним обов'язком правонаступника є повідомлення кредиторів спадкодавця про відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1281 ЦКУ), і лише якщо правонаступник знає про наявність таких кредиторів і має їхні координати.

Посилання в ст. 1281 ЦК України про необізнаність пред'явлення кредиторами претензій до спадкоємців не означає, що кредитори зобов'язані повідомляти спадкоємців про наявність вимог спадщини безпосередньо. Таке повідомлення може бути зроблено через нотаріальну контору, згідно Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій. ( п.189).

Встановлені законом строки для пред'явлення претензій кредиторами не є строками позовної давності, на ці строки не розповсюджуються норми ст.ст.259,263,264 ЦК України, які регулюють питання зміни, зупинення або переривання строків позовної давності.

Непред'явлення кредиторами у встановлені ст. 1281 ЦК України претензій погашає належні їм права вимоги, в той час як сплив строку позовної давності є підставою для відмови у позові ( ч.4 ст.267 ЦК України).

В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують, що Банк повідомляв боржника ОСОБА_3 , а також після його смерті - спадкоємців, відповідачів, про наявність боргу перед Банком та обов'язку його погасити.

В матеріалах справи міститься лист-претензія від 17.07.2017 р., адресована відповідачам по справі, однак позивачем не надано доказів отримання останніми вказаної претензії.

При цьому, до суду позивач звернувся лише в березні 2018 року, тобто через сім місяців після направлення претензії відповідачам.

Зокрема, позовна заява не містить обґрунтувань, що спадкоємці знали про борги спадкодавця, і такі обставини не доводилися позивачем в суді.

Поміж іншого, з листа П'ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 26.04.2017 р. вбачається, що позивачу достеменно було відомо про смерть позичальника станом на квітень 2017 року.

При цьому, вказаний лист містить відомості про те, що саме на підставі Претензії про включення боргу до складу спадщини від 07.07.2014 р. була заведена спадкова справа щодо майна померлого ОСОБА_3 , що свідчить про те, що банк був обізнаний про факт смерті позивальника та відкриття спадкової справи ще в 2014 році.

Вбачається, що в позивача в наявності є копія свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , що також свідчить про те, що позивач міг дізнатись про відкриття спадщини ще в 2014 році.

Обставин набуття банком вказаного свідоцтва представником позивача не наведено, останній не володів вказаною інформацією.

При цьому, посилання відповідачів на те, що вони самостійно надали свідоцтво про смерть ОСОБА_3 банку в 2014 році, при закритті картки останнього, позивачем не спростовані.

Зокрема, ні в позовній заяві, ні в суді першої інстанції представником позивача не спростовано факт обізнаності банку про факт смерті позичальника за кредитним договором ще в 2014 році, однак з позовом до суду з вимогами до спадкоємців останній звернувся лише в березні 2018 року, тобто з пропуском строків, передбачених ст. 1281 ЦК України.

Поміж іншим, з розрахунку заборгованості вбачається, що останній платіж по договору був здійснений в липні 2014 року, тобто право вимоги в банку виникло ще в 2014 році, проте останній не пред'явив свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги.

Ч. 4 ст. 1281 ЦК України передбачено, що кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Оскільки, кредитор пред'явив свої вимоги до спадкоємиці, з порушенням строків, встановлених ст. 1281 ЦК України, які є присічними, що згідно з ч. 4 даної статті, позбавляє його права вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про пропуск позивачем строку звернення з вимогами до спадкоємців, оскільки встановлені статтею 1281 ЦК України строки це строки у межах яких кредитор здійснюючи власні активні дії, може реалізувати своє суб'єктивне право, а не є строком позовної давності.

Колегія суддів, дослідивши надані суду першої інстанції докази, встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновки суду відповідають цим обставинам та вимогам Закону.

Доводи скарги з приводу того, що строки звернення з вимогами до спадкоємців позивачем не пропущені, оскільки в липні 2014 року позивач направив до нотаріальної контори претензію кредитора, а в травні 2017 року отримано інформацію про спадкоємців, які прийняли спадщину і тому лише в квітні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом не спростовують факт пропуску позивачем строку на звернення з вимогами до спадкоємців протягом одного року від настання строку вимоги.

Оскільки судом достовірно встановлено, що про смерть боржника позивачу було відомо з 2014 року, останній мав можливість довідатись про осіб, що прийняли спадщину в межах строків, передбачених ст. 1281 ЦК України та звернутись до спадкоємців з вимогами без пропуску строків. встановлених цією статтею.

Сплив визначених статтею 1281 ЦК України строків пред'явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов'язаннями, а також припинення таких зобов'язань.

Інших доводів щодо неправильності оскаржуваного рішення апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» не містить.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами доказами, висновки суду щодо пропуску строку пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців, відповідають обставинам справи, доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують їх, тому підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що рішення ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому суд апеляційної інстанції, керуючись ст. 375 ЦПК України залишає його без змін.

Враховуючи, те що апеляційна скарга залишається без задоволення, у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат судом першої інстанції. Судовий збір за подання апеляційної скарги слід покласти на особу, яка подала апеляційну скаргу. Іншими учасниками справи не заявлено до відшкодування судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у апеляційному суді.

В зв'язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.п. а) г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367-368, 374-375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 11 вересня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. Повний текст постанови складено 21.11.2018 року.

Головуючий Желепа О.В.

Судді Рубан С.М.

ІванченкоМ.М.