Постанова

Іменем України

25 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 522/7992/15-ц

провадження № 61-30611св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Служба у справах дітей Одеської міської ради,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси в складі судді Шликова С. П. від 10 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області в складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Черевка П. М., Драгомерецького М. М. від 29 червня 2017 року,

ВСТАНОВИВ

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - Служба по справам дітей Одеської міської ради про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, мотивуючи свої вимоги тим, сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, у період якого у них народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, який на теперішній час проживає разом з позивачем. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2011 року по цивільній справі за позовом її позовом до ОСОБА_5 про стягнення аліментів, з останнього на її користь були стягнуті аліменти на утримання неповнолітньої дитини, однак, з жовтня 2012 року відповідач не сплачує аліменти на утримання неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, будь-якої матеріальної допомоги у добровільному порядку також не надає. Станом на 01 травня 2015 року заборгованість по аліментам відповідача складає 13 491 грн. Крім того, позивач зазначає, що відповідач ніякої участі у вихованні дитини не приймає, будь-якими питаннями, пов'язаними з вихованням та розвитком дитини відповідач не цікавиться. Просила суд позбавити ОСОБА_7 батьківських прав відносно неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини у розмірі не менше, ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2015 року позов ОСОБА_4 задоволено. Позбавлено ОСОБА_5 батьківських прав у відношенні сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліменти на утримання ОСОБА_6 у розмірі ? частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 17 квітня 2015 року до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, а тому позовні вимоги ОСОБА_4 про позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2 є обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню. Оскільки позивач фактично просила суд змінити розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, суд дійшов висновку про доцільність часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів з визначенням їх розміру ? частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред'явлення позову, тобто з 17 квітня 2015 року до осягнення дитиною повноліття щомісячно на користь ОСОБА_4

Рішенням апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову в позові.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, позивачем не доведено виключних підстав, з якими закон пов'язує можливість позбавлення батьківських прав. Відмовляючи в частині позову про зміну способу стягнення аліментів, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не доведено обставин якими обґрунтовувався позов в цій частині. Крім того, за рішенням суду із відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання дитини.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подала касаційну скаргу на заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 серпня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що участь органу опіки та піклування при розгляді справ щодо позбавлення батьківських прав є обов'язковою, при цьому посилаючись на Постанову Кабінету Міністрів України № 866 від 24 вересня 2008 року та Закон України «Про органи і служби у справах дітей та спеціальні установи для дітей&q?а ;, стверджує, що третя сторона по справі - служба у справах дітей Одеської міської ради не є органом опіки та піклування. Крім того, суд апеляційної інстанції встановив відсутність правових підстав щодо стягнення аліментів з відповідача, оскільки аліменти виплачені їй в повному обсязі до досягнення 23 річного віку дитиною, в сумі 200 000 грн. До зазначеного висновку суд апеляційної інстанції дійшов дослідивши розписку, проте, вказана розписка отримана відповідачем шляхом обману та не містить достовірних відомостей про отримані грошові кошти, про що є відповідна заява до органів Національної поліції України.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд установив, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01 червня 2005 року, який розірвано рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08 лютого 2012 року.

У період шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Відповідно до частини другої статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

У пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18 січня 2012 по цивільній справі за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_5 про стягнення аліментів, з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 стягнуті аліменти у розмірі 267,90 грн, починаючи з 24 жовтня 2011 року до досягнення дитиною повноліття, тобто до 28 січня 2026 року, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

У відповідності до наданої суду копії розрахунку заборгованості по аліментам вбачається, що відповідач ОСОБА_5 має заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, за період з 24 жовтня 2011 року по 01 квітня 2015 року у розмірі 13 491 грн.

Орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради надав висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_5 батьківських прав відносно малолітньої дитини - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Пунктом 15 Постанови передбачено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Суд апеляційної інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, належних та допустимих доказів ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків, які б були законною підставою для позбавлення його батьківських прав, не надано.

Доводи позивача про те, що судом безпідставно не взято до уваги висновок органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, згідно якого було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав відносно сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, не заслуговують на увагу, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер та не є обов'язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).

Не може й свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини факт стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аліментів на утримання дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька до надання дитині належного утримання. Наявність заборгованості по аліментам сама по собі не є підставою для позбавлення батька дитини батьківських прав.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що судами не було залучено до участі у справі орган опіки і піклування, участь якого є обов'язковою у справах про позбавлення батьківських прав, а третя сторона по справі - служба у справах дітей Одеської міської ради не є органом опіки та піклування, не заслуговують на увагу, оскільки органами опіки та піклування, серед іншого, є виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад (стаття 56 ЦК України). У свою чергу, виконавчими органами сільських, селищних, міських, районних у містах (у разі їх створення) рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи сільських, селищних, міських, районних у містах рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні»).

Звернувшись до суду з позовом позивач просила суд змінити спосіб стягнення аліментів який був визначений судовим рішенням, з твердої грошової суми на частку від усіх видів заробітку (доходів) відповідача.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них.

Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із батьків та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відмовляючи у задоволенні позову, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що були належним чином оцінені, обґрунтовано виходив із того, що позивачем не доведено покращення майнового стану відповідача.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судову рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення та рішення апеляційного суду Одеської області від 29 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило