Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 755/1163/16-ц

провадження № 61-20580св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Коротуна В. М.,

Червинської М. Є.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті»,

третя особа - ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2017 року у складі судді Савлук Т. В. та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року у складі колегії суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Мобіліті» (далі - ТОВ «Порше Мобіліті»), третя особа - ОСОБА_5, в якому просив встановити нікчемність кредитного договору № 50011273 від 26 листопада 2013 року, укладений між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_4

Позов мотивовано тим, що 26 листопада 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 50011273, відповідно до умов якого позивач отримав кредитні кошти на придбання автомобіля. Позивач зазначає, що він належним чином виконував взяті на себе зобов'язання за кредитним договором, однак в подальшому розмір щомісячних платежів значно збільшився, їх розмір корегувався самостійно відповідачем, що призвело до неможливості виконувати позивачем зобов'язань за договором, а тому позивач вважає, що відповідачем порушено частину першу статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки кредитний договір не містить сукупну вартість кредиту в грошовому виразі та у відсотковому значенні, не визначає абсолютне значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), ці умови є суттєвими для даного виду договору, відсутність такої інформації на момент укладання договору позбавило позивача зробити свідомий вибір при укладання договору про надання споживчого кредиту, та укласти договір в край невигідних для нього умовах, що спонукало звернутись з цим позовом до суду для встановлення нікчемності кредитного договору для захисту свого порушеного права.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що підстав для визнання договору недійсним немає, зважаючи на те, що умов договору щодо використання еквіваленту при розрахунках щомісячних платежів не порушують норми чинного законодавства та врегульовані положеннями Цивільного кодексу України; валютні ризики при укладенні договорів рівномірно покладаються на сторони та коливання курсу іноземної валюти не є підставою для розірвання договору; положення Кредитного договору відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів».

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 22 червня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_4 суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову.

У липні 2017 року ОСОБА_4 подано до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2017 року та ухвалу апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно не з'ясували обставини справи, при вирішенні спору по суті не врахували наявність нечесної підприємницької діяльності відповідача, порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів». Укладений між сторонами кредитний договір не містить достовірної інформації про сукупну вартість кредиту, розмір відсотків. Судами не враховано, що принцип свободи договору у правовідносинах зі споживачами обмежений відповідним законодавством (Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011) відповідно при прийнятті рішення він зобов'язаний був не обмежуватись виключно фактом підписання спірного кредитного договору, а перевірити його відповідність законодавству про захист прав споживачів зокрема достовірність сукупної вартості кредиту зазначеної у договорі.

У серпні 2017 року ТОВ «Порше Мобіліті» подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ заперечення на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу відхилити, а Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Статтею 388 ЦПК України встановлено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У квітні 2018 року касаційна скарга разом із матеріалами цивільної справи надійшла до Верховного Суду.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 26 листопада 2013 року між ТОВ «Порше Мобіліті» та ОСОБА_4 укладено кредитний договір № 50011273, відповідно до умов якого, ТОВ «Порше Мобіліті» надало позивачу кредит в розмірі 123 098,90 грн., що еквівалентно на дату укладання договору 14 956,42 доларів США, з відсотковою ставкою 9,90 % річних строком на 36 місяців, з цільовим призначенням кредиту - для придбання транспортного засобу та додатковий кредит у розмірі 9 199,48 грн на тих самих умовах.

Кредитний договір № 50011273 від 26 листопада 2013 року складається з самого договору, графіку погашення кредиту, додаткової угоди та загальних умов кредитування.

Відповідно до графіку погашення кредиту між сторонами визначено щомісячний платіж у розмірі 575,81 доларів США, який з розрахунку курсу долара США, зазначеного у договорі, складав 4 739,20 грн. Також позивача було повідомлено, що сума процентів за користування кредитом на рік становить 6 562,37 грн, сума додаткового кредиту на рік становить 9 199,48 грн, сума процентів за користування додатковим кредитом на рік становить 76,05 грн.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 29 листопада 2013 року між сторонами укладено договір застави транспортного засобу, відповідно до п. 1.1 якого позивач передав у заставу автомобіль Seat Leon державний номерний знак НОМЕР_1, вартістю 193 673,54 грн.

21 травня 2014 року між сторонами укладено Додаткову угоду та новий Графік погашення кредиту, відповідно до умов яких строк надання кредиту збільшився до 84 місяців, сума процентів за користування кредитом на рік становить 6 327,29 грн, сума додаткового кредиту на рік - 9 199,48 грн, сума процентів за користування додатковим кредитом - 76,05 грн.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 14 липня 2015 року рішенням Деснянського районного суду міста Києва, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 03 вересня 2015 року, відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ТОВ «Порше Мобіліті», третя особа - ОСОБА_5, про визнання недійсним положень кредитного договору в цілому, договору застави транспортного засобу.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 3 ЦПК України, 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України).

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У силу статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За правилами статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до положень пункту 14 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції.

Згідно частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Положеннями частини першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до вимог частин першої-третьої, п'ятої та шостої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно вимог статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні і оспорювані. Нікчемні - ті, недійсність яких прямо встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України). Оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України). Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом (частина друга статті 215 ЦК України).

Встановивши, що при укладенні кредитного договору сторонами було додержано усіх вимог, передбачених ЦК України та Законом України «Про захист прав споживачів», за змістом оспорюваного правочину сторонами досягнуто всіх істотних умов обов'язкових для даного виду договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання транспортного засобу, факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору.

Аналогійний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 755/570/16-ц. Підстав відступити від цього правового висновку Верховний Суд не встановив.

Врахувавши відсутність застережень чи зауважень позивача при укладені спірного правочину, а також прийнявши до уваги те, що позивачем не надано доказів на підтвердження здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, суди попередніх інстанцій, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшли правильного висновку про відмову ОСОБА_4 у задоволенні заявлених позовних вимог.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 про порушення прав позивача, як споживача банківського послуг, внаслідок недотримання відповідачем вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки обставини, які встановлені рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 14 липня 2015 року у цивільній справі № 754/4960/15-ц, яке набрало законної сили, відповідно до положень частини третьої статті 61 Закону України не потребують доказуванню при розгляді справи.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій відповідають обставинам справи, які встановлено згідно з вимогами процесуального закону, та узгоджуються із нормами матеріального права, які судами правильно застосовано.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня

2006 року).

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року - без змін, оскільки підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 16 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. П. Курило

В. М.Коротун

М. Є.Червинська