Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 369/5025/16-ц

провадження № 61-24092 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Синельникова Є. В., Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області у складі судді Усатова Д. Д. від 08 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області у складі колегії суддів: Коцюрби О. П., Сержанюка А. С., Журби С. О. від 22 грудня 2016 року,

ВСТАНОВИВ :

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовну заяву мотивовано тим, що 04 квітня 2007 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 5 тис. доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 13 квітня 2007 року кредитний ліміт був збільшений до 6 тис. доларів США.

Внаслідок несвоєчасної сплати боржником щомісячних платежів за користування кредитними коштами виникла заборгованість у розмірі 21 065,01 доларів США, яка, з урахуванням стягнутої рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 04 жовтня 2011 року заборгованості у розмірі 8 848, 85 доларів США, станом на 11 травня 2016 року складає 12 216,16 доларів США, яку банк просив стягнути з відповідача.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 08 липня 2016 року у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк звернувся до суду із вимогами поза межами позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем. Оскільки термін дії картки закінчився, останнє погашення заборгованості ОСОБА_4 мало місце 11 січня 2012 року, а банк після цієї дати самостійно кошти з рахунку не списував, звернення до суду з цим позовом 01 червня 2016 року відбулось із пропуском строку позовної давності.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що оскільки останній платіж відповідач вніс 11 січня 2012 року, а банк звернувся до суду із позовом 01 червня 2016 року, то є всі підстави для застосування

статей 257, 267 ЦК України.

У касаційній скарзі, поданій у січні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати судові рішення із ухваленням нового рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що позичальник грошові кошти не повернув, кредитний договір не є розірваним чи припиненим. Банк має право на отримання процентів та пені в межах позовної давності, оскільки має право нараховувати проценти та пеню після закінчення строку дії договору та з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання, що відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 04 квітня 2007 року між

ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит у розмірі

5 тис. доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 16,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом..

13 квітня 2007 року кредитний ліміт збільшено до 6 тис. доларів США.

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору строк дії картки один рік.

Останній платіж ОСОБА_4 вніс 11 січня 2012 року, банк кошти з рахунку самостійно не списував.

Відповідно до наданого банком розрахунку, відповідач порушував умови договору, не погашав кредитну заборгованість, у зв'язку з чим у нього станом на 11 травня 2016 року виникла заборгованість у розмірі

21 065,01 доларів США, з яких: 6 тис. доларів США - заборгованість за кредитом, 15 065,01 доларів США - заборгованість за процентами за користування кредитом.

Проте, банк просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 12 216,16 доларів США, з урахуванням стягнутої заочним рішенням Днеіпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 04 жовтня 2011 року суми заборгованості у розмірі 8 848, 45 доларів США.

Як вбачається із матеріалів справи, ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2011 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення скасовано заочне рішення цього ж суду від 04 жовтня 2011 року, а ухвалою суду

від 20 грудня 2011 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_4 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду (а. с. 23, 25)

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Оскільки ОСОБА_4 не виконав зобов'язань за кредитним договором, банк має право на стягнення заборгованості у судовому порядку, у зв'язку із чим звернувся до суду з цим позовом 01 червня 2016 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15.

Установивши, що останній платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_4 вніс 11 січня 2012 року, а з позовом до суду банк звернувся 01 червня 2016 року, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у судовому засіданні у суді першої інстанції (а. с. 32-33).

Доводи касаційної скарги про наявність підстав для отримання банком процентів за користування кредитом в межах позовної давності є необґрунтованими, оскільки із пропуском позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом.

Вказане узгоджується із висновком Великої Палати Верхового Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження

№ 14-10цс18).

Щодо правової позиції, на яку посилається у касаційній скарзі банк, то від неї відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня

2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), а тому колегія суддів її до уваги не бере.

Посилання в касаційній скарзі на наявність невиконаного судового рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області

від 04 жовтня 2011 року про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором з ОСОБА_4 є помилковим, оскільки це рішення скасовано ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 грудня 2011 року за результатами розгляду заяви

ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення, а ухвалою суду

від 20 грудня 2011 року позовну заяву ПАТ КБ «ПриватБанк» до

ОСОБА_4 та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» про стягнення заборгованості за кредитним договором залишено без розгляду (а. с. 23, 25).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» залишити без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 22 грудня 2016 року - без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Є.В. Синельников

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк