Постанова

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 648/4726/16-ц

провадження № 61-18134св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду Антоненко Н. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - Білозерська селищна рада Бєлозерського району Херсонської області,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5, подану в інтересах ОСОБА_7 на рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 01 лютого 2017 року в складі судді Бугрименка В. В. та на ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 02 березня 2017 року в складі колегії суддів: Вейтас І. В., Воронцової Л. П., Полікарпової О. М.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до Білозерської селищної ради Бєлозерського району Херсонської області, третя особа: ОСОБА_6, про визнання недійсним рішення сільської ради.

В обґрунтування позовних вимог указувала, що з 2002 року вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1. Рішеннями селищної ради від 25 вересня 2007 року №219 та від 05 грудня 2008 року №417 надано згоду на передачу їй у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку за цією адресою.

Під час виготовлення в 2015 році технічної документації із землеустрою було виявлено, що площа земельної ділянки позивача зменшилась на 23 кв. м. Вважає, що таке зменшення сталося внаслідок безпідставного вилучення земельної ділянки у позивача на користь ОСОБА_6 - власника суміжної ділянки АДРЕСА_2 під час встановлення меж між їх земельними ділянками на підставі рішення селищної ради від 05 грудня 2008 року№417. Посилаючись на те, що вона не була обізнаною про прийняття рішення селищною радою, про його наявність дізналася лише в 2016 році, згоди на вилучення у неї земельної ділянки не надавала, позивач просила з урахуванням уточнених позовних вимог визнати рішення Білозерської селищної ради Херсонської області від 05 грудня 2008 року №417 недійсним.

Рішенням Білозерського районного суду Херсонської області від 01 лютого 2017 року в задоволенні позову відмовлено. При цьому апеляційний суд виходив із того, що оспорюване рішення прийнято селищною радою в межах своїх повноважень, відповідно до вимог Земельного кодексу України. Підстави вважати, що цим рішенням порушені права позивача як землекористувача, відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 02 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що оскільки на момент прийняття рішення селищною радою право користування земельною ділянкою у позивача не виникло, межі земельної ділянки, на якій розташований належний їй будинок, не визначено, підстави для задоволення позову відсутні.

У квітні 2017 року ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не з'ясували фактичні обставини у справі, не дали належної оцінки предмету позову, законності й обґрунтованості прийнятого селищною радою рішення, не встановили факту додержання відповідачем та третьою особою вимог чинного законодавства під час приватизації земельної ділянки.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження в даній справі.

30 травня 2017 року від ОСОБА_6 до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли заперечення на касаційну скаргу, які мотивовані тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому касаційна скарга підлягає відхиленню.

Статтею 388 ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Підпунктом 4 пункту першого Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України передбачено, щокасаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

18 квітня 2018 року справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваних судових рішень.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Суди встановили, що на підставі договору дарування від 20 червня 2002 року ОСОБА_4 належить 49/100 частин будинку, що розташована на земельні ділянці АДРЕСА_1 яка належить до комунальної власності Білозерської селищної ради Херсонської області та яка в користування позивачу не передавалась.

ОСОБА_6 на підставі державного акта на права власності на земельну ділянку від 10 листопада 2009 року є власником суміжної земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_2.

Рішенням Білозерської селищної ради Херсонської області від 05 грудня 2008 року №417 в порядку вирішення земельного спору встановлено межі між суміжними ділянками АДРЕСА_3 по фактичному землекористуванню - по існуючим огорожам.

Відповідно до пункту й) частини першої статті 12 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) до повноважень селищних рад у сфері земельних відносин на території селищ належить вирішення земельних спорів.

Згідно з частиною третьою статті 158 Земельного кодексу України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян.

Відповідно до частин першої, другої статті 116 ЗК України (в редакції, чинній на час набуття позивачем права власності на житловий будинок) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Відповідно до частини першої статті 120 ЗК України при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Ураховуючи те, що на момент прийняття оспорюваного позивачем рішення право власності або право користування земельною ділянкою позивач у встановленому законом порядку не набула, рішення сільською радою прийняте в порядку врегулювання земельного спору і відповідає межам, установленим виданим ОСОБА_6 державним актом, а також встановлює межі по фактичному користуванню суміжними земельними ділянками, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність підстав уважати, що оспорюваним рішенням сільської ради порушені права позивача.

За таких обставин суди дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Суди розглянули дану справу в межах заявлених позивачем вимог, на підставі наданих сторонами доказів та з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи касаційної скарги висновків судів попередніх судових інстанцій не спростовують. а зводяться до викладення обставин у справі та незгоди з судовими рішеннями суду першої та апеляційної інстанцій.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Керуючись статтями 400, 401, 409 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, подану в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 01 лютого 2017 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 02 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат