КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 359/9568/17 Головуючий у 1 інстанції: Журавський В.В.
провадження № 22-ц/824/2023/2018 Суддя-доповідач Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

21 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Судді-доповідача: - Олійника В.І.,

суддів: Ігнатченко Н.В., Кулішенка Ю.М.,

при секретарі Задорожній О.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2018 року у складі судді Журавського В.В. у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування квартири та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду із зазначеним позовом, який обґрунтовували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, після смерті якого відкрилась спадщина, яка складається з ? частки квартири АДРЕСА_1. ОСОБА_6 за час свого життя не складав заповіту як особистого розпорядження на випадок своєї смерті, а тому спадкування після його смерті здійснювалося за законом.

Зазначали, що спадкоємцями першої черги за законом після його смерті є ОСОБА_4 - дочка спадкодавця, ОСОБА_5 - матір спадкодавця, а також ОСОБА_2 - дружина спадкодавця. Вони у встановлений шестимісячний строк подали заяви про прийняття спадщини, а тому вважаються такими, що прийняли спадщину. Інші спадкоємці, як за законом, так і за заповітом, які б звернулися до нотаріуса з письмовими заявами про прийняття спадщини, відсутні.

Зважаючи на те, що позивачі у встановленому порядку та строки прийняли спадщину після смерті ОСОБА_6, вони мали намір звернутися до державного нотаріуса із заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку квартири АДРЕСА_1.

Проте, позивачам стало відомо, що 07 серпня 2015 року ОСОБА_2 вчинила договір дарування на користь ОСОБА_7, яким подарувала останній квартиру АДРЕСА_1.

Одночасно з укладенням договору дарування державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Бердес М.Ю. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1.

Проте, ОСОБА_2 не мала правових підстав для вчинення даного одностороннього правочину на підставі якого розпорядилася всією квартирою АДРЕСА_1, на користь своєї дочки ОСОБА_7, що призвело до позбавлення позивачів права на спадкування частки цієї квартири, яка належала ОСОБА_6

У зв'язку з наведеним позивачі просили визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладеного 07 серпня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7, посвідченого державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори, Бердес М.О., та зареєстрованого в реєстрі за №1-272, та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, здійсненої 07 серпня 2015 року на підставі рішення державного нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори Бердес М.Ю. на підставі договору дарування від 07 серпня 2015 року за №1-272.

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2018 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 07.08.2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений державним нотаріусом Бориспільської міської нотаріальної контори Бердес М.О. та зареєстрований в реєстрі за №1-272.

Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1, проведеної 07.08.2015 року на підставі рішення державного нотаріуса Бориспільської міської нотаріальної контори Бердес М.О. на підставі договору дарування від 07.08.2015 року за №1- 272.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з підстав порушення судом норм матеріального і процесуального права ставиться питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що зміст договору дарування квартири, посвідченого 07 серпня 2015 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Бердес М.О., та зареєстрованого в реєстрі за №1-272, на підставі якого ОСОБА_2 розпорядилася на користь ОСОБА_10 всією квартирою АДРЕСА_1, не відповідає вимогам ЦК України, оскільки у власності дарувальника перебувала лише ? частка квартири, а тому вона неправомірно відчужила на користь ОСОБА_10 іншу ? частку квартири, власником якої вона не була і право на яку їй не належало на момент відчуження, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Так як суд прийшов до висновку про необхідність визнання недійсним договору дарування квартири, тому позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, теж підлягали до задоволення.

Ухвалене судом рішення зазначеним вимогам відповідає.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_6, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1, виданого 11 лютого 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області (а.с.88).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина. Так як за час свого життя ОСОБА_6 не складав заповіту як особистого розпорядження на випадок своєї смерті, тому право на спадкування одержали спадкоємці першої черги спадкування за законом, а саме: дочка спадкодавця ОСОБА_4, матір ОСОБА_5 та дружина ОСОБА_2

Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Як вбачається зі спадкової справи №72/2015, заведеної Бориспільською міською державною нотаріальною конторою, ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_2 подали нотаріусу письмові заяви про прийняття спадщини в межах встановленого шестимісячного строку, а тому вони вважаються такими, що прийняли спадщину (а.с.74, 81, 87).

Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке відповідно до вимог ч.1 ст.1298 ЦК України, видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 та ч.10 ст.67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім'я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо, після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини.

При цьому, як передбачено ч.11 ст.67 Закону України «Про нотаріат» видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена.

Оскільки позивачами була прийнята спадщина в строки та в порядку, що передбачено вимогами ЦК України, після смерті ОСОБА_6, то вони мають право звернутися до державного нотаріуса Бориспільської міської державної нотаріальної контори із письмовими заявами про видачу їм свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно.

Разом з тим, як було з'ясовано позивачами на підставі даних, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, 07 серпня 2015 року ОСОБА_2 вчинила договір дарування на користь ОСОБА_7, і він посвідчений державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Бердес М.О., та зареєстрований в реєстрі за №1-272. За змістом договору ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_7 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 (а.с.66-67).

Одночасно державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Бердес М.О., який виконував функції державного реєстратора, на підставі договору дарування від 07 серпня 2015 року за №1-272 було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24 березня 2017 року за №83377855 (а.с.20-21).

17 серпня 2013 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 був укладений шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Феодосійського міського управління юстиції в АР Крим, про що складено відповідний актовий запис №302, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_2 (а.с.15).

24 вересня 2014 року між ТОВ «Компанія з управління активами «Альтіс-Траст» та ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу ОСОБА_11, та зареєстрований в реєстрі за №2669, на підставі якого ОСОБА_2 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 (а.с.49).

Згідно з п.11 Договору купівлі-продажу вказана квартира купувалася за згодою чоловіка покупця (ОСОБА_6.), що викладено у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Бориспільського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_11 23 вересня 2014 року за реєстром №2637 та призначається для зберігання у цього ж нотаріуса.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно з ч.2 ст.60 СК України кожна річ подружжя, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічне положення передбачено також ч.3 ст.368 ЦК України, зокрема, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, квартира АДРЕСА_1, на час смерті ОСОБА_6 була об'єктом права спільної сумісної власності його та ОСОБА_2, так як набута за час їх перебування в шлюбі на підставі договору купівлі-продажу, укладеного ОСОБА_2 в інтересах сім'ї.

Суд вірно вважав, що посилання відповідачів та їхнього представника у своїх заперечення проти позову на ту обставину, що квартира АДРЕСА_1, не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки була повністю придбана за рахунок особистих грошових коштів ОСОБА_2, одержаних від продажу 09 вересня 2014 року квартири АДРЕСА_1, належної їй на праві особистої приватної власності, набутої в порядку спадкування після смерті її бабусі, то вона не знайшла свого підтвердження під час судового провадження.

Відповідачами не було надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про продаж квартири АДРЕСА_1, а також про отримання в результаті цього грошових коштів та придбання за них квартири АДРЕСА_1.

На підтвердження обставин щодо продажу квартири АДРЕСА_1, відповідачами надано суду копію договору купівлі- продажу квартири, укладеного 09 вересня 2014 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_12, вчиненого у звичайній письмовій формі та підписаного його сторонами. Відповідно до цього договору ОСОБА_2 продана, а ОСОБА_12 купив квартиру АДРЕСА_1 за 1665000 російських рублів, сплата яких була проведена повністю в момент підписання даного договору (а.с.45-а).

В той же час, на вимогу представника позивача під час розгляду справи представником відповідача не було надано оригінал даного договору, з посиланням на його відсутність у ОСОБА_2

Суд прийшов до вірного висновку про те, що такий договір купівлі-продажу є неналежним засобом доказування на підтвердження обставин щодо продажу квартири АДРЕСА_1, так і одержання ОСОБА_2 грошових коштів від ОСОБА_12 в момент вчинення такого правочину.

Відповідно до ст.1 та ст.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» від 15 квітня 2014 року, тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Для цілей цього Закону тимчасово окупованою територією визначається сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Згідно з положенням ч.4 ст.11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України

Зважаючи на те, що квартира АДРЕСА_1, як нерухоме майно знаходиться на території АР Крим, яка від 20 лютого 2014 року є тимчасово окупованою територією, набуття права власності на даний об'єкт нерухомого майна здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території.

Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі - продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України та ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності та інші права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Наказом Міністерства юстиції України «Про врегулювання відносин, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що розташоване на тимчасово окупованій території України» №898/5 від 28 березня 2016 року державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що розташоване в межах території АРК, міста Севастополя, а також тимчасово окупованої території Донецької та Луганської областей, проводиться незалежно від місцезнаходження такого майна, ведення реєстраційних прав у паперовій формі щодо нерухомого майна, що розташоване в межах території АРК та м. Севастополя забезпечує Головне територіальне управління юстиції у Херсонській області.

Отже, договір купівлі-продажу квартири як об'єкту нерухомого майна, що знаходиться в АР Крим, яка є тимчасово окупованою територією України, підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації за межами тимчасово окупованої території АР Крим відповідно до законодавства України з дотриманням вимог ст.182 та ст.657 ЦК України, а також ст.ст.4, 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з урахуванням положення наказу Міністерства юстиції України «Про врегулювання відносин, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, що розташоване на тимчасово окупованій території України» №898/5 від 28 березня 2016 року.

Всупереч цьому, з дослідженого в судовому засіданні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 09 вересня 2014 року, вбачається, що його сторонами не було дотримано вимог законодавства України, зокрема даний договір було укладено у простій письмовій формі, без його нотаріального посвідчення та без проведення в подальшому державної реєстрації права власності на квартиру у встановленому законом порядку.

Крім цього, суд вірно звернув увагу на те, що відповідно до умов договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 09 вересня 2014 року, такий договір вчинявся за законодавством Російської Федерації відносно майна, яке знаходиться на тимчасово окупованій території України, що є неприпустимим, оскільки порушуються основоположні засади актів законодавства України, які регулюють набуття, перехід та припинення права власності на майно за правочином.

Таким чином, відповідно до ч.5 ст.11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» на тимчасово окупованій території будь-який правочин щодо нерухомого майна, у тому числі щодо земельних ділянок, вчинений з порушенням вимог цього Закону, інших законів України, вважається недійсним з моменту вчинення і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

Частиною 1 ст.220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

На підставі наведеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що договір купівлі-продажу у протій письмовій формі без його нотаріального посвідчення, є недійсним з моменту його вчинення, а тому не створює жодних юридичних наслідків.

Суд вірно звернув увагу на те, що навіть сам розрахунок за цим договором проводився в момент його укладання, тобто 02 грудня 2014 року, як це передбачено п.4 цього договору, в той час як розрахунок за договором від 24 вересня 2014 року, на підставі якого була придбана квартира АДРЕСА_1, проводився під час підписання даного договору, тобто 24 вересня 2014 року, до укладання 02 грудня 2014 року договору купівлі-продажу квартири в АР Крим, що виключає можливість внесення цих коштів за договором від 24 вересня 2014 року.

Крім того, з дослідженого під час судового розгляду договору купівлі-продажу, укладеного 09 вересня 2014 року, вбачається, що навіть за законодавством Російської Федерації не відбулося відчуження квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 на користь ОСОБА_12, що і не заперечувалося представником відповідачів під час судового розгляду, і спростовується фактичними даними, які містяться у договорі від 02 грудня 2014 року, в якому знову ж таки продавцем квартири виступає ОСОБА_2, а не ОСОБА_12, який за цим договором є представником ОСОБА_2 на підставі довіреності. Саме за договором від 02 грудня 2014 року, ОСОБА_2, від імені якої діяв її представник ОСОБА_12, відчужив квартируАДРЕСА_2 на користь ОСОБА_13 з подальшою державною реєстрацією такого права за законодавством Російської Федерації.

Вказівка представника відповідача на заяву ОСОБА_14 про підтвердження факту передачі ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 1665000 російських рублів в рахунок розрахунку за квартиру АДРЕСА_1, посвідченої 30 жовтня 2015 року нотаріусом Феодосійського міського нотаріального округу Республіки Крим Російської Федерації ОСОБА_15 (а.с.46), спростовується як відсутністю юридичних наслідків укладання договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2014 року, який є недійсним з моменту його вчинення, так і не укладання такого договору навіть за законодавством Російської Федерації та відсутності самого факту передання грошових коштів, переведення (транспортування) яких на територію України з тимчасово окупованої території відповідачем жодними належними та допустимими доказами не підтверджується.

Суд також вірно вважав, що така заява ОСОБА_14, яка посвідчена нотаріусом, який працює на тимчасово окупованій території у складі Російської Федерації, є недійсною, оскільки відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами створених, обраних чи призначених у порядку, не передбаченому законом, є недійсним і не створює правових наслідків.

За таких обставин, суд дійшов вірного висновку про те, що відповідачами не доведено, що квартира АДРЕСА_1, була придбана ОСОБА_2 за час перебування у шлюбі із ОСОБА_6 за рахунок її особистих грошових коштів, отриманих від продажу квартири АДРЕСА_1, яка належала їй на праві особистої приватної власності, а тому суд не мав підстав вважати, що квартира АДРЕСА_1, є об'єктом особистої приватної власності ОСОБА_2

А тому представником відповідача не було надано належних, достатніх та допустимих доказів, які б у їх сукупності свідчили про те, що квартира купувалася за рахунок джерел, які б свідчили про їх особисте походження однієї із сторін, і суд не мав підстав вважати, що квартира чи її частина може належати одному із колишнього подружжя.

Згідно з ч.1 ст.70 СК України та ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Тому, як ОСОБА_6 так і ОСОБА_2 мали право власності на квартиру у рівних частках, розмір якої кожного із співвласників становив 1/2 частку від вартості такого майна.

Суд вірно вважає, що на час смерті ОСОБА_6 йому належала на праві спільної власності ? частки квартири АДРЕСА_1. Саме тому, права та обов'язки на таке майно ввійшли до складу спадщини, яку прийняли позивачі та відповідачка ОСОБА_2

З цих підстав ОСОБА_2 також належало право спільної власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, як об'єкту права спільної сумісної власності подружжя, якою вона мала право розпоряджатися на власний розсуд, у тому числі шляхом укладання договору дарування такої частки на користь своєї дочки ОСОБА_7

Проте, ОСОБА_2 не будучи власником всієї квартири АДРЕСА_1, неправомірно розпорядилася ? часткою цієї квартири, яка належала на праві спільної власності ОСОБА_6 після його смерті.

Таким чином ОСОБА_2 порушила право позивачів як спадкоємців прав та обов'язків ОСОБА_6 здійснити право на спадкування 1/2 частки квартири та одержати свідоцтва на право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6

Відповідно вимог ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, і особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

За ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

На підставі викладеного суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що зміст договору дарування квартири, посвідченого 07 серпня 2015 року державним нотаріусом Бориспільської міської державної нотаріальної контори Бердес М.О., та зареєстрованого в реєстрі за №1-272, на підставі якого ОСОБА_2 розпорядилася на користь ОСОБА_10 всією квартирою АДРЕСА_1, не відповідає вимогам ЦК України, оскільки у власності дарувальника перебувала лише ? частка квартири, а тому вона неправомірно відчужила на користь ОСОБА_10 іншу ? частку квартири, власником якої вона не була і право на яку їй не належало на момент відчуження, що є підставою для визнання такого правочину недійсним.

Так як суд прийшов до висновку про необхідність визнання недійсним договору дарування квартири, тому позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_7 на квартиру АДРЕСА_1, теж підлягали до задоволення.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про задоволення позовних вимог і визнання недійсним договору дарування та скасування державної реєстрації права власності на квартиру на підставі посвідченого договору дарування.

Згідно зі ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального і процесуального права безпідставні, спростовуються матеріалами справи та висновками суду, викладеними в рішенні.

Інших доводів, які б спростовували висновки суду першої інстанції чи доводили б порушення ним норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства, апеляційна скарга не містить.

Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Перевіряючи законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги та враховуючи, що обставини справи судом встановлені відповідно до наданих пояснень сторін та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи, колегія суддів приходить до висновку, що рішення постановлене з дотриманням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.263, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: