Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/17290/15-ц

провадження № 61-13614св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс», товариство з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Мрія»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва у складі судді Малинникова О. Ф. від 14 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва у складі колегії суддів: Поливач Л. Д., Вербової І. М., Білич І. М., від 20 липня 2016 року,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2015 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Віндор Плюс» (далі - ТОВ «Віндор Плюс»), товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-будівельна компанія «Мрія» (далі - ТОВ «ВБК «Мрія») про визнання недійсним договору купівлі-продажу нежилого приміщення.

Позовна заяви мотивована тим, що 13 липня 2012 року між нею та ТОВ «Віндор Плюс» був укладений договір позики грошових коштів, згідно з яким вона перерахувала на рахунок ТОВ «Віндор Плюс» кошти у розмірі 1 450 000 грн, які останній зобов'язався повернути, однак зобов'язання за договором не виконав.

Згідно з виконавчим написом нотаріуса від 01 лютого 2013 року з ТОВ «Віндор Плюс» на її корись стягнуто 1 451 700 грн, на підставі якого постановою головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції в м. Києві (далі - ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві) від 12 березня 2013 року відкрито виконавче провадження та постановою від 02 квітня 2013 року накладено арешт на все майно ТОВ «Віндор Плюс».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року, яка набрала законної сили, знято арешт з майна ТОВ «Віндор Плюс», накладеного вказаною постановою в частині накладення арешту на майно ТОВ «Віндор Плюс», що перевищує суму боргу.

На виконання зазначеної постанови суду державним виконавцем винесено постанову від 24 грудня 2013 року про звільнення з-під арешту майна боржника ТОВ «Віндор Плюс» у частині, що перевищує суму боргу за виконавчим написом від 01 лютого 2013 року № 133.

Відповідно до інформаційної довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на об'єкти нерухомого майна, що належать ТОВ «Віндор Плюс», припинено, а обтяження, накладене постановою від 02 квітня 2013 року, знято на підставі постанови головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 24 грудня 2013 року про звільнення майна боржника з-під арешту.

Запис про припинення обтяження вчинено за рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 10262227, прийнятим 24 січня 2014 року державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року, яка набрала законної сили, визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора про припинення обтяження від 24 січня 2014 року.

Однак, 30 січня 2014 року між ТОВ «Віндор Плюс» та ТОВ «ВБК «Мрія» був укладений договір купівлі-продажу нежилого приміщення АДРЕСА_1.

Посилаючись на протиправність зняття обтяження з майна ТОВ «Віндор Плюс» та неправомірне відчуження об'єкта нерухомості, який тривалий час перебував під арештом, ОСОБА_4 просила визнати недійсним нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу нежилого приміщення АДРЕСА_1.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 14 квітня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що на момент вчинення оспорюваного ОСОБА_4 правочину не було будь-яких перешкод, обмежень чи заборон щодо відчуження спірного нежитлового приміщення. Вимоги позивача в рамках виконавчого провадження забезпечені шляхом накладення арешту на інше майно - нежитлове приміщення АДРЕСА_2

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. Також суд апеляційної інстанції зазначав, що позивач не надала доказів того, що оспорюваний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення був укладений з метою уникнути ТОВ «Віндор Плюс» реалізації цього майна при здійсненні виконавчих дій. Укладеним між відповідачами договором купівлі-продажу права позивача як кредитора продавця майна та стягувача за виконавчим провадженням № 36516073 не порушені, оскільки позивачу надано право задовольнити свої вимоги за рахунок іншого майна, належного боржнику.

У серпні 2016 року ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні її позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Вказувала на те, що постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року не визначено приміщення № НОМЕР_2 чи інше конкретне майно, з якого слід зняти арешт. Суди не звернули увагу на те, що рішенням державного реєстратора знято арешт з усього майна ТОВ «Віндор Плюс», а не тільки з того, вартість якого перевищує 1 451 700,00 грн.

Крім того, суди не врахували, що судовим рішенням визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора від 24 січня 2014 року про припинення обтяження спірного нерухомого майна. Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу від 30 січня 2014 року, арешт, накладений державним виконавцем, був чинним.

Отже, оспорюваний договір був укладений між відповідачами під час дії заборони на відчуження майна ТОВ «Віндор Плюс», порушує її законні права та інтереси як кредитора продавця майна та стягувача за виконавчим провадженням № 36516073, якому надано право задовольняти свої вимоги за рахунок належного боржнику майна, а тому вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2016 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У жовтні 2016 року ТОВ «Віндор Плюс» та ТОВ «ВБК «Мрія» подали заперечення (відзиви) на касаційну скаргу, в яких просили відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити оскаржувані судові рішення без змін, як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 грудня 2016 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові рішення не відповідають.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 13 липня 2012 року між ОСОБА_4 та ТОВ «Віндор Плюс» був укладений договір позики грошових коштів, згідно з яким позивач зобов'язалась у порядку та на умовах, визначених цим договором, надати ТОВ «Віндор Плюс» безпроцентну цільову позику у розмірі 1 500 00,00 грн, на виконання якого позивач перерахувала відповідачу позику у розмірі 1 450 000,00 грн, яку останній у визначений договором термін не повернув, внаслідок чого 01 лютого 2013 року нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сербіною Н. П. був вчинений виконавчий напис № 133 про стягнення з ТОВ «Віндор Плюс» на користь ОСОБА_4 1 451 700,00 грн.

На підставі зазначеного виконавчого напису постановою головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 12 березня 2013 року відкрито виконавче провадження № 36516073 про стягнення з ТОВ «Віндор Плюс» на користь позивача грошові кошти у розмірі 1 451 700,00 грн.

Під час виконання зазначеного виконавчого напису нотаріуса, постановою державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 02 квітня 2013 року ВП № 36516073 накладений арешт на все майно ТОВ «Віндор Плюс» у розмірі суми стягнення та оголошено заборону на його відчуження, про що внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 30 вересня 2013 року, яка набрала законної сили, постанову державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві від 02 квітня 2013 року ВП № 36516073 скасовано у частині накладення арешту на майно ТОВ «Віндор Плюс», що перевищує суму боргу та знято арешт з майна ТОВ «Віндор Плюс», накладений вказаною постановою в частині, що перевищує суму боргу.

24 грудня 2013 року головним державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві винесено постанову про звільнення майна боржника з-під арешту, якою знято арешт з майна ТОВ «Віндор Плюс» у частині, що перевищує суму боргу за виконавчим написом від 01 лютого 2013 року № 133.

24 січня 2014 року зазначена постанова разом із заявою про державну реєстрацію обтяження речового права в електронній формі була направлена до Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві.

Того ж дня державним реєстратором прийнято рішення № 10236055 про відмову у задоволенні заяви головного державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві.

24 січня 2014 року о 16 год. 47 хв. державним реєстратором Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві прийнято рішення про припинення обтяження та знято арешт з усього майна ТОВ «Віндор Плюс».

30 січня 2014 року між ТОВ «Віндор Плюс» та ТОВ «ВБК «Мрія» укладений договір купівлі-продажу нежитлового приміщення АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Джуринською Л. В. та зареєстрований в реєстрі за № 108, згідно з умовами якого ТОВ «Віндор Плюс» продало вказане нежитлове приміщення ТОВ «ВБК «Мрія».

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 03 листопада 2014 року позов ОСОБА_4 до Реєстраційної служби Головного управління юстиції в м. Києві, треті особи: ТОВ «Віндор Плюс», ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві, задоволено та визнано протиправним і скасовано рішення державного реєстратора від 24 січня 2014 року про припинення обтяження об'єктів нерухомого майна - нежитлових приміщень, що знаходяться по АДРЕСА_1, належних на праві власності ТОВ «Віндор Плюс».

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_4 посилалась на те, що оспорюваним правочином порушено її права як кредитора продавця - ТОВ «Віндор Плюс» та стягувача за виконавчим провадженням № 36516073, оскільки боржник продав майно під час дії заборони на його відчуження, з метою ухилення від примусового виконання виконавчого напису нотаріуса.

Зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України (далі - ЦК України), іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою для визнання недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Згідно із частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи їх статус як «заінтересовані особи» (стаття 215 ЦК України).

З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України 2004 року кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права та інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 25 травня 2016 року № 6-605цс16.

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось.

Посилаючись на те, що оспорюваним правочином не порушено права позивача як кредитора продавця - ТОВ «Віндор Плюс» та стягувача за виконавчим провадженням № 36516073, оскільки вимоги позивача в рамках виконавчого провадження забезпечені шляхом накладення арешту на інше нежитлове приміщення, а саме - АДРЕСА_2 суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив доводи позивача про те, що нежитлове приміщення НОМЕР_1 перебуває під забороною відчуження згідно з договором іпотеки від 18 листопада 2010 року № 20/10, а тому не може бути реалізоване в рахунок погашення заборгованості, кредитором якої є ОСОБА_4, а не іпотекодержатель.

Суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, зокрема, Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно з якою нежитлове приміщення АДРЕСА_2 перебуває в іпотеці банку на підставі договору іпотеки від 18 листопада 2010 року (а. с. 238-240), а тому дійшов помилкового висновку про те, що оспорюваним договором, яким боржник відчужив не обтяжене іпотекою майно, не порушені права позивача як стягувача за виконавчим провадженням.

Також колегія суддів не погоджується з висновком судів попередніх судів про те, що на момент вчинення оспорюваного правочину не існувало обмежень щодо відчуження нежитлового приміщення АДРЕСА_1

Так, статтями 11, 57 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право державного виконавця у процесі здійснення виконавчого провадження накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем, зокрема, шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Згідно з частиною другою статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень проводиться, зокрема, на підставі рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - це заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена або законом, або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або яка виникає на підставі договорів.

Вирішуючи спір, суди не врахували, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу 30 січня 2014 року спірний об'єкт нерухомості перебував під забороною відчуження, оскільки існувало обтяження у вигляді арешту, накладеного постановою державного виконавця на майно ТОВ «Віндор Плюс» в частині суми боргу -1 451 700,00 грн, враховуючи визнання судом протиправним рішення державного реєстратора про припинення обтяження.

Той факт, що на момент укладення оспорюваного правочину встановлені постановою державного виконавця обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену державним виконавцем заборону відчужувати майно йому достеменно відомо.

Отже, правочин щодо відчуження майна, яке перебуває під арештом, може бути визнано недійсним за позовом заінтересованої особи, незалежно від того, чи було зареєстроване таке обтяження відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» на час його укладення, якщо про встановлену заборону сторонам правочину було відомо.

Такого ж висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 25 травня 2016 року № 6-605цс16, від 24 травня 2017 року № 6-640цс17 та від 18 січня 2017 року № 6-2552цс16.

Зазначене впливає на правильне вирішення справи та урахування порушення прав позивача (статті 3, 4 ЦПК України 2004 року, статті 15, 16 ЦК України).

Суди попередніх інстанцій на вказані обставини не звернули уваги, не дослідили належним чином зібрані у справі докази, не перевірили їх та не надали їм належної правової оцінки в сукупності та взаємозв'язку, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини справи.

На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.

За викладених обставин судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 14 квітня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 20 липня 2016 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта