Справа № 638/5847/18
Провадження № 2/638/3345/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2018 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді Цвірюка Д.В.,

за участю секретаря Кириллової К.С.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні зали судових засідань Дзержинського районного суду м.Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

встановив:

ОСОБА_5 звернувся до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18.04.2018 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №1837.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24.04.2018 року йому випадково стало відомо, що належна йому квартира за адресою: АДРЕСА_1 продана. Зазначає, що вказана квартира належала його матері ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 26.11.1993 року, зареєстрована і записана в реєстрову книгу за №1-93-32697, та зареєстрована в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 02.12.1993 року за №П-1-5305а. 19.04.2013 року мати позивача померла, після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить і квартира АДРЕСА_2. 17.10.2013 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, внаслідок чого була зареєстрована спадкова справа. Однак станом на сьогодні позивач свідоцтво про право на спадщину на квартиру не отримав. Жодних правочинів щодо вказаної квартири він не здійснював. Але згідно з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, квартира АДРЕСА_2 належить ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 18.04.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_7 Вказаний договір укладено між ОСОБА_6 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець), але ОСОБА_6 не має жодного відношення до вказаної квартири і не може бути її продавцем. На підставі викладеного, вважає, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2, укладений 18.04.2018 року, підлягає визнанню недійсним.

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, викладених у позові.

У судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_3 позовні вимоги визнав у повному обсязі, надавши відповідну заяву до суду.

В судове засідання відповідач ОСОБА_6 не зявився, про дату та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив.

У судове засідання третя особа не з'явилась, надала заяву, в якій просила справу розглядати без її участі.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, враховуючи визнання позову відповідачем ОСОБА_3, дійшов до висновку, що позов ОСОБА_5 підлягає задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного.

Встановлено, що 19.04.2013 року померла ОСОБА_8 - мати позивача ОСОБА_5, що підтверджується даними свідоцтва про народження №989935 та свідоцтва про смерть серії І-ВЛ №399771 від 20.04.2013 року (а.с. 6-7).

За життя ОСОБА_8 належала квартира АДРЕСА_3. Цей факт підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 26.11.1993 року, зареєстрованого в ХМБТІ 02.12.1993 року за №П-1-5305а, листом КП «ХМБТІ» ХМР №5886/04-08 від 22.05.2018 року, листом начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна від 02.05.2018 року №5298 (а.с. 5, 97, 98)

Після смерті ОСОБА_8 відкрилась спадщина, до складу якої входить і квартира АДРЕСА_3. 17.10.2013 року позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №35429339 від 17.10.2013 року (а.с. 8).

Позивач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є спадкоємцем після померлої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка померла 19.04.2013 року, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.01.2014 року, спадкова справа №620/2013, зареєстрована в реєстрі за №5-109 (а.с. 102).

Відповідно до ст.ст.1220, 1268 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Разом з тим, як вбачається з витягу з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна №122133952 від 26.04.2018 року, право власності на квартиру АДРЕСА_4 (колишня вул.ОСОБА_9) 18.04.2018 року зареєстровано приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_7 на підставі договору купівлі-продажу квартири (серія та номер 1837, виданий 18.04.2018 року) за ОСОБА_3.

Як вбачається з матеріалів справи між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу квартири №17, що розташована за адресою: місто Харків, вул.Анрі Барбюса (згідно з Розпорядженням Харківського міського голови від 02.02.2016 року №7, вулиця перейменована на ОСОБА_10) будинок 6, згідно умов якого ОСОБА_11 набула право власності на вказану квартиру (а.с. 66).

Приватний нотаріус ХМНО Харківської області ОСОБА_7 посвідчила зазначений договір купівлі продажу, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 на підставі наданих їй документів, а саме: свідоцтва про право власності на квартиру АДРЕСА_5, відповідно до якого власником квартири є ОСОБА_6 (а.с. 67), довідки КП «ХаркміськБТІ», відповідно до якої ОСОБА_6 є власником зазначеної квартири (а.с. 68), довідки КП «Жилкомсервіс» дільниця № 41, відповідно до якої ОСОБА_6 є власником та зареєстрований у зазначеній квартирі (а.с. 72), ксерокопії паспорта ОСОБА_6, відповідно до якого останній зареєстрований в зазначеній квартирі (а.с. 75). Ті обставини та документи, що вказують на право власності ОСОБА_6 на спірну квартиру спростовуються сукупністю наданих в судовому засіданні документів на підтвердження права власності за ОСОБА_8, а саме:

- листом КП «ХМБТІ» ХМР №5886/04-08 від 22.05.2018 року, згідно якого за наявними архівними матеріалами реєстрацію права власності на квартиру №17 по вул.Зойфера Юри (колишня вул.ОСОБА_9), 6 у м.Харкові станом на 31.12.2012 року проведено КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» Харківської міської ради за ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 26.11.1993 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, р.№1-93-32697; вказана інформація не підтверджує відомостей щодо наявності чи відсутності обєкту нерухомого майна або змін в його складі;

- листом начальника Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна від 02.05.2018 року №5298, згідно якого на квартиру АДРЕСА_6 свідоцтво про право власності від 24.11.1993 року №1-93-32697, уповноважений власник ОСОБА_8; свідоцтво про право власності за реєстраційним номером 6-06-260541-Ш від 01.02.2006 року видавалось Управлінням на квартиру АДРЕСА_7, уповноважений власник ОСОБА_12; свідоцтво про право власності на квартиру №17 у будинку по вул.Анрі Барбюса, 6 від 01.02.2006 року №6-06-260541-Ш на імя ОСОБА_6 Управлінням не видавалося.

- довідкою КП «Жилкомсервіс» №22716/2/0705 від 09.12.2013 року, згідно якої ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_3, була зареєстрована з 11.01.1984 року по 19.06.2013 року за адресою: АДРЕСА_1, знята з реєстрації у звязку зі смертю 19.04.2013 року. На день смерті була зареєстрована одна.

З витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань вбачається, що 24.04.2018 року до СВ Шевченківського ВП надійшла заява ОСОБА_5 про те, що 18.04.2018 року невстановлена особа обманним шляхом заволоділа правом власності на квартиру АДРЕСА_8.

Згідно матеріалів справи, слідчим Шевченківського ВП ГУНП в Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №00016798 від 25.04.2018 року за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.190 КК України.

Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом.

Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За правилами ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до положення частини 1, 3 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов'язками наділені обидві сторони договору.

За приписами ст.ст.655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до ст.658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.

Відповідно до ст.41 Конституції України та п.2 ч.1 ст.3 ст.321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом України.

За змістом статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Тобто, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі.

Статтею 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зобов'язано суди застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерела права.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року,Першого протоколу та протоколівN2,4,7та 11до Конвенції» №475/97-ВР від 17липня 1997 року і набрала чинності для України 11 вересня 1997 року. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов'язаної з його або її правами та обов'язками цивільного характеру (рішення від 21 лютого 1975 року у справі "Голдер проти Сполученого Королівства" (п. 36). На це "право на суд", в якому право на доступ до суду є одним з його аспектів, може посилатися кожен, хто небезпідставно вважає, що втручання у реалізацію його або її прав цивільного характеру є неправомірним (рішення від 13 жовтня 2009 року у справі "Салонтаджі-Дробняк проти Сербії" (п. 132).

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Так до майна в контексті Європейської Конвенції належать визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування права. Зазначене положення висвітлено в рішенні «Рисовський проти України» (ухвала щодо прийнятності від 20 жовтня 2011 року). У справі ОСОБА_2 проти Бельгії (Marckx v. Belgium), заява №6833/74 від 13.07.1979 р., суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності».

У рішенні у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року, визначено, що відповідно до прецедентного права Європейського суду право власності може бути «існуючим майном», а також позивач може обґрунтовувати його принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Оцінюючи докази, зібрані під час розгляду справи, у їхній сукупності та взаємозв'язку, суд доходить висновку, що відповідач ОСОБА_6, не набувши право власності на квартиру в порядку, передбаченому законом, вчинив правочин у виді договору купівлі-продажу від 18.042018 року з відповідачем ОСОБА_3 Вказаний договір став підставою для проведення державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3, тому вчинений відповідачами двосторонній правочин у вигляді договору купівлі-продажу підлягає визнанню недійсними, як такий, що був вчинений без дотримання вимог ч.1 ст. 203 ЦК України та суперечить вимогам ст.41 Конституції України та ст.ст.321, 655, 656, 658 ЦК України, оскільки відповідач ОСОБА_6 - продавець квартири не набув право власності на таку у встановлений законом спосіб та відповідно не мав право розпорядження спірною квартирою.

Позивач не є стороною оспорюваного ним правочину, однак, на переконання суду, зазначений вище правочин, вчинений відповідачами, порушує права та законні інтереси ОСОБА_5, а відтак вимоги позивача щодо визнання такого правочину недійснм є законними та обґрунтованими. За таких встановлених судом обставин, оспорюваний правочин слід визнати недійсним.

Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову.

Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України.

На підставі наведеного, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст.13, 41 Конституції України, ст.ст. 202, 203, 215, 216, 328, 626, 655, 656, 658 ЦК України, керуючись ст.ст. 3, 141, 206, 258, 259, 263-265, 352-355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_3, третя особа: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 про визнання договору купівлі-продажу недійсним задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 18.04.2018 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за №1837

Стягнути з ОСОБА_6 (ІНФОРМАЦІЯ_4, рнокпп НОМЕР_1, АДРЕСА_1), ОСОБА_3 (ІНФОРМАЦІЯ_5, рнокпп НОМЕР_2, м.Харків, вул.Коломенська буд.73) судовий збір у розмірі 704, 80 грн., стягнувши по 352,40 грн. з кожного.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м.Харкова протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відповідно ч.3 ст.354 ЦПК України строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Повний текст рішення буде складено 26.11.2018 року.

Головуючий суддя: Д.В.Цвірюк