ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 463/4642/15-ц

провадження № 61-5468св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Карпенко С. О. (судді-доповідача), Кузнєцова В. О., СтупакО. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк»,

відповідач - ОСОБА_4,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником ЗаставноюОльгою Василівною, на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2016 року, ухвалене у складі судді Гирича С. В., та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 8 листопада 2016 року, постановлену колегією у складі суддів: Шандри М. М., Струс Л. Б., Шумської Н. Л.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») звернулося з позовом до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_5, про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність іпотекодержателю.

В обґрунтування позову зазначило, що 28 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 76009, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 80 000 гривень з кінцевим строком повернення по 28 лютого 2018 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 23,99% річних.

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5 28 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32 кв.м.

ОСОБА_5 не виконує належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 31 липня 2015 року його заборгованість за кредитом становить 79 558,73 гривень і за процентами - 22 285,75 гривень, всього 101 844,48 гривень.

Позивач зазначає, що Публічне акціонерне товариство «Астра Банк» 2 грудня 2013 року відчужило ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за укладеним з ОСОБА_5 кредитним договором і укладеним на його забезпечення договором іпотеки.

Умовами Закону України «Про іпотеку» і договору іпотеки від 28 лютого 2013 року передбачено, що банк може задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом передачі йому як іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у визначеному Законом України «Про іпотеку» порядку.

За таких обставин позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 76009 від 28 лютого 2013 року звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на це майно за іпотекодержателем.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2016 року ПАТ «Дельта Банк» у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що банк обрав не передбачений Законом України «Про іпотеку» спосіб звернення стягнення на іпотечне майно, розмір кредитної заборгованості є значно меншим ніж вартість майна, щодо набуття якого у власність подано позов, а допущені позичальником порушення зобов'язань за кредитним договором не завдали кредитору збитків.

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 8 листопада 2016 року апеляційну скаргу ПАТ «Дельта Банк» відхилено, рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2016 року залишено без змін.

Відхиляючи апеляційну скаргу, суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо відсутності правових підстав для звернення стягнення на іпотечне майно, а також дійшов висновку, що звернення стягнення на предмет іпотеки у обраний позивачем спосіб здійснюється виключно у позасудовому порядку.

У грудні 2016 року ПАТ «Дельта Банк» звернулося до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з касаційною скаргою, у якій просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 8 листопада 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права і порушенням норм процесуального права.

Заявник посилається на те, що законодавство не виключає можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки правові наслідки ухвалення такого рішення є тотожними набуттю права власності на предмет іпотеки у порядку, передбаченому іпотечним договором.

Зазначає, що право вибору способу судового захисту, встановленого законом або договором, належить виключно позивачеві.

Суди попередніх інстанцій, на думку заявника, не врахували, що укладеним з ОСОБА_4 договором іпотеки передбачений такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки як набуття права власності на нього, тому ПАТ «Дельта Банк» відповідно до статті 16 ЦК України має право вимагати застосування цього способу захисту судом.

Вказує, що ненаправлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень за кредитним договором у порядку, визначеному частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку», не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку, про що зазначається у частині другій цієї статті.

На думку заявника, суди дійшли помилкового висновку про те, що допущені порушення кредитного договору не завдали кредитору збитків, оскільки рішення суду про стягнення заборгованості з позичальника не виконане і кредитна заборгованість ОСОБА_5 перед банком не погашена.

Зазначає, що співмірність кредитної заборгованості із вартістю іпотечного майна є оціночним поняттям і при вирішенні цього питання потрібно виходити з положень статті 52 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою допускається звернення стягнення на житло боржника у разі, якщо сума боргу перевищує десять мінімальних заробітних плат.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 16 лютого 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 червня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв в межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи касаційної скарги, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 28 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та ОСОБА_5 укладено кредитний договір № 76009, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у формі відновлювальної кредитної лінії з встановленням кредитного ліміту в розмірі 80 000 гривень з кінцевим строком повернення по 28 лютого 2018 року і зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 23,99% річних.

Позичальник ОСОБА_5 зобов'язався повертати кредит та сплачувати проценти за користування ним у строки та у розмірах, встановлених пунктом 2.4 договору та графіком погашення кредиту.

У забезпечення виконання кредитних зобов'язань ОСОБА_5 28 лютого 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» та ОСОБА_4 укладено договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банку передано квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 32 кв.м.

Сторони погодили, що заставна вартість іпотечного майна становить 207 292,00 гривень (пункт 1.4 договору іпотеки).

2 грудня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Астра Банк» і ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» придбало права кредитора за укладеними з ОСОБА_5 кредитним договором і укладеним на його забезпечення з ОСОБА_4 договором іпотеки.

З рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 7 жовтня 2015 року, яке набрало законної сили, суди встановили, що ОСОБА_5 не виконував належним чином свої зобов'язання за кредитним договором і має заборгованість у розмірі 101 844,48 гривень, яка складається із: заборгованості за кредитом - 79 558,73 гривень і заборгованості за процентами - 22 285,75 гривень.

Також судами встановлено, що рішення суду про стягнення заборгованості позичальником не виконане і станом на час розгляду справи його заборгованість не погашена.

19 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» направило ОСОБА_4 лист-вимогу про виконання у тридцятиденний строк кредитних зобов'язань за кредитним договором № 76009 від 28 лютого 2013 року, заборгованість за яким становить 101 844,48 гривень. Докази її отримання іпотекодавцем в матеріалах справи відсутні.

З висновку про оцінку майна від 24 березня 2016 року, складеного оцінювачем ТзОВ «Технічне бюро «Фаєрмур», суди встановили, що ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 станом на 23 березня 2016 року становить 468 590 гривень.

У справі, яка переглядаються, іпотекодержатель ПАТ «Дельта Банк» просить звернути стягнення на іпотечне майно шляхом набуття права власності на нього у зв'язку з порушенням позичальником зобов'язань з погашення кредиту.

Згідно з пунктом 5.1 договору іпотеки іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі порушення графіку погашення кредиту, несплати процентів і комісії відповідно до умов кредитного договору.

Звернення стягнення здійснюється одним із наступних способів за вибором іпотекодержателя: за згодою сторін договору, на підставі виконавчого напису нотаріуса або за рішенням суду. Також звернення стягнення може відбуватися у позасудовому порядку згідно з умовами договору про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки у передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»порядку (пункт 5.7 договору іпотеки).

У статті 12 Закону України «Про іпотеку»вказано, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Стаття 33 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Тобто законом передбачено чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов'язання.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до ЗаконуУкраїни «Про іпотеку». Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку».

Стаття 37 Закону України «Про іпотеку»не передбачає визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду.

Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є: 1) гарантування державою об'єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов'язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачений порядок проведення державної реєстрації прав.

Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначені Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Державні реєстратори зобов'язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав.

Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб'єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком.

Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав.

Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями.

За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації.

Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів цих прав.

Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем.

Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.

При цьому позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.

Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.

З урахуванням вимог статей 328, 335, 392 ЦК України у контексті статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» суди не наділені повноваженнями звертати стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання право власності на нього за іпотекодержателем.

Зазначений правовий висновок висловлений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 14-38цс18.

У цій справі ПАТ «Дельта Банк» просить звернути стягнення на передану в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 шляхом визнання права власності на це майно відповідно до передбаченого умовами договору іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя.

Таким чином, позивач обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який за своїм характером є виключно позасудовим і реалізується іпотекодержателем самостійно за визначеною договором та законодавством процедурою.

За таких обставин висновок судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні позовних вимог по суті є правильним.

Додатково зазначені судом першої інстанції посилання на порушення іпотекодержателем встановленого Законом України «Про іпотеку» порядку пред'явлення вимоги про звернення стягнення на іпотечне майно та на відсутність збитків, понесених банком у зв'язку з порушенням зобов'язань за кредитним договором, помилкові, проте на правильність висновку суду про відмову у задоволенні позову не впливають.

Так, ненаправлення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень за кредитним договором згідно з частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» не є перешкодою для реалізації іпотекодержателем права на звернення за захистом своїх порушених прав до суду, проте у даній справі позивач обрав спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, який не здійснюється за рішенням суду, тому його позов не ґрунтується на законі.

Не мають правового значення для правильного вирішення справи доводи заявника про те, що співмірність розміру заборгованості з вартістю іпотечного майна має значення лише у разі, якщо допущеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором кредитору не завдано збитків, а у даній справі банку завдано збитки у зв'язку з несплатою кредитної заборгованості, так як ПАТ «Дельта Банк» не позбавлений права задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на нього у позасудовому порядку або застосувати інші, встановлені Законом України «Про іпотеку», способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Касаційний суд відхиляє доводи заявника про те, що законодавство не виключає можливості звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки аналіз норм чинного законодавства свідчить про те, що передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку»є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.

Не спростовують правильності висновків судів першої і апеляційної інстанцій твердження заявника про те, що право вибору способу захисту порушеного права належить виключно позивачеві, оскільки відповідно до статті 13 ЦК України особа здійснює цивільні права у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, ухвалили судові рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 410 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв'язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», подану його представником ЗаставноюОльгою Василівною, залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 29 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 8 листопада 2016 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді: С. О. Карпенко В. О. Кузнєцов О. В. Ступак Г. І. Усик