П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 127/18820/15-ц

провадження № 61-44206св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Сімоненко В. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра»,

відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року у складі головуючого судді Давидовської Т. В. та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 9 серпня 2018 року у складі колегії суддів: Агєєва О. В. (головуючий), Дудар І. О., Корчистої О. І.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Надра» Стрюкова І. О. (далі - Фонд) звернулась до суду з позовом про стягнення з відповідачів солідарно на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що за період користування кредитом позичальник частково здійснив погашення по кредиту на загальну суму 77 667,35 дол. США, але в подальшому свої обов'язки по погашенню кредиту виконував неналежним чином, у зв'язку із чим утворилась заборгованість, яка станом на 7 липня 2015 року становить 12214,34 доларів США та складається із: заборгованості за кредитом, в тому числі простроченої у розмірі 11 038,75 дол. США; заборгованості зі сплати відсотків, у тому числі простроченої у розмірі 916,64 дол. США; заборгованості зі сплати комісії за управління кредитом у розмірі 258,95 дол. США та пені за прострочення сплати кредиту у розмірі 48 378,21 грн.

9 жовтня 2015 року ОСОБА_5 звернулася до суду із зустрічним позовом до Фонду про визнання неправомірними дій ВАТ «КБ Надра» в частині нарахування комісії за надання та управління кредитом передбачених пунктом 4.3.16 договору з 25 травня 2007 року та про зарахування суми 9605,33 дол. США, яка нею сплачена банку як комісія, в рахунок інших платежів за кредитним договором, а також про визнання недійсною умови, викладеної в пункті 5.2 кредитного договору із застосуванням наслідків її недійсності.

На обґрунтування своїх вимог за зустрічним позовом зазначала, що банком, всупереч положень статті 42 Конституції України та статей 11, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», до умов договору були включені несправедливі умови про сплату непропорційно великої суми компенсації, пені та передбачена сплата банку необґрунтованої комісійної винагороди. Такі умови договору створили істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та через це вона сплатила значні кошти за необґрунтовану комісійну винагороду, яка не повинна була встановлюватися банком. Також позивачка зазначала, що Постановою правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року, яка набрала чинності 25 травня 2007 року, передбачено, що банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, обліку заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), а отже визначена договором комісія 0,35 % за надання та управління кредитом є незаконною, а кошти за період з 25 травня 2007 року були сплачені нею безпідставно і відповідно до частини 1 статті 601 ЦК України підлягають зарахуванню в рахунок інших платежів.

ОСОБА_5 також зазначала, що пунктом 5.2 кредитного договору передбачена пеня у розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що за один рік складає 365 % річних, що є непропорційно великою сумою компенсації і суперечить вимогам законодавства як несправедлива.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року первісний позов Фонду до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості по кредитному договору задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» 12214,34 дол. США та 48378,21 грн. заборгованості за кредитним договором. Визнано припиненим договір поруки, укладений між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_4 від 24 травня 2005 року. В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року апеляційна скарга Фонду залишена без задоволення, апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволена. Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року в частині позовних вимог

Фонду до ОСОБА_5 та зустрічних вимог ОСОБА_5 скасовано і ухвалено в цій частині нове рішення: У задоволенні позову Фонду до ОСОБА_5 про стягнення кредитної заборгованості відмовлено.

Позов ОСОБА_5 задоволено. Визнано неправомірними дії ПАТ «КБ «Надра» в частині нарахування комісії за надання та управління кредитом, передбаченої пунктом 4.3.16 кредитного договору у редакції внесених змін 24 травня 2015 року та 30 червня 2010 року, з 25 травня 2007 року та зобов'язано зарахувати сплачену ОСОБА_5 суму комісії у розмірі 9 670,84 доларів США у рахунок інших платежів кредитного договору. Визнано недійсною умову у пункті 5.2 кредитного договору із застосуванням наслідків її недійсності.

В частині позовних вимог до поручителя ОСОБА_4 рішення суду першої інстанції змінено. Виключено із резолютивної частини рішення про припинення договору поруки. В іншій частині позовних вимог до

ОСОБА_4 рішення суду залишено без змін. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 11 квітня 2018 року рішення апеляційного суду Вінницької області від 6 вересня 2016 року в частині вирішення позовних вимог уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та в частині вирішення зустрічного позову ОСОБА_5 про зарахування суми сплаченої комісії скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. У частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_5 про визнання неправомірними дій банку щодо нарахування комісії за надання та управління кредитом та визнання недійсною умови, викладеної у пункті 5.2 кредитного договору, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін.

За результатами нового розгляду справи 9 серпня 2018 року Апеляційний суд Вінницької області ухвалив постанову, якою рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року в частині вирішення позовних вимог за первісним позовом Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» до ОСОБА_5, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено нове рішення, яким стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Комерційний банк «Надра» 12214,34 дол. США та 48378,21 грн заборгованості за кредитним договором.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_5 за її зустрічним позовом про зарахування суми сплаченої комісії в розмірі 9 605,33 дол. США в рахунок інших платежів за кредитним договором скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні цієї позовної вимоги.

У вересні 2018 року ОСОБА_4 подав касаційну скаргу на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 9 серпня 2018 року, в якій просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення, яким у позові ПАТ «КБ «Надра» відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити повністю.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції невірно встановив обставини справи, у тому числі не зазначив доказів, на підставі яких дійшов висновку про те, що ОСОБА_4 було відомо про укладення до додаткових угод до кредитного договору, не правильно визначив строк повернення кредиту, залишив поза увагою укладення сторонами додаткової угоди 2 № від 30 червня 2010 року, не зазначив наслідки недійсності умови пункту 5.2 кредитного договору та стягнув з ОСОБА_5 комісію в сумі 258,95 доларів США, установивши при цьому, що дії банку з нарахування комісії є неправомірними.

ПАТ КБ «Надра» подав в свою чергу відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив, що суд апеляційної інстанції ухвалив законне рішення, яке ґрунтується на повному та всебічному встановленні обставин справи, і просить відмовити ОСОБА_4 в задоволенні касаційної скарги.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судом встановлено, що оскаржувана постанова апеляційного суду прийнята з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Справа розглядалась судами неодноразово.

Направляючи справу на новий розгляд, Верховний Суд у своїй постанові від 11 квітня 2018 року вказав, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано закон, який підлягає застосуванню - Закон України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Зокрема суд касаційної інстанції зазначив, що зобов'язавши банк зарахувати зустрічні однорідні вимоги, суд залишив поза увагою, що Законом встановлено чіткий порядок задоволення вимог кредиторів, визнаних ліквідатором, який не передбачає можливості індивідуального задоволення вимог конкретного кредитора зарахування та призведе до порушення порядку погашення вимог кредиторів, та залишив поза увагою правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2047цс16 щодо застосування цих норм матеріального права. При цьому, відмовляючи повністю у задоволенні позовних вимог ПАТ «КБ «Надра», суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що таке зарахування не покриває суму заборгованості. Крім того, суд апеляційної інстанції не встановив, чи відбулося збільшення сукупної вартості кредиту, з яким був ознайомлений поручитель, і дійшов передчасного висновку про те, що основне зобов'язання змінилося і ця зміна призвела до збільшення обсягу відповідальності поручителя, внаслідок чого порука є припиненою на підставі частини четвертої статті 559 ЦК України.

Послідовно виконуючи вказівки, викладені у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року та, дотримуючись висновку Верховного Суду України щодо застосування норм матеріального права, викладеного у постанові цього суду від 21 грудня 2016 року в справі № 6-2047цс16, суд апеляційної інстанції, вирішуючи цей спір, виходив з такого.

24 травня 2005 року між банком та ОСОБА_5 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого ОСОБА_5 отримала кредитні кошти в сумі 39000,00 доларів США, строком на 180 місяців зі сплатою 12% річних за користування кредитом.

Цього ж дня між сторонами був укладений додатковий правочин №1, яким доповнено розділ 4 договору пунктом 4.3.16 у такій редакції: «Сплатити комісію за надання та управління кредитом в розмірі 0,35% від суми залишку кредитної заборгованості по кредиту щомісяця протягом всього строку користування кредитними коштами, одночасно з внесенням мінімального необхідного платежу, згідно з пунктом 3.3.3 договору».

Додатковою угодою №1 від 21 вересня 2012 року до кредитного договору пункт 3.3.1. кредитного договору викладено у такій редакції: «Щомісячна сума мінімально необхідного платежу складає 425 доларів США. Позичальник вносить черговий мінімальний платіж щомісячно до 5 числа поточного місяця Кінцевий термін повернення кредиту - 25 травня 2020 року».

На забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань щодо погашення кредиту та інших платежів між банком та ОСОБА_4 був укладений договір поруки №1 від 24 травня 2005 року, відповідно до умов якого, поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за належне виконання позичальником умов кредитного договору, зокрема, щодо повернення кредиту в розмірі 39 000 доларів США до 24 травня 2020 року.

У пунктах 1.2, 1.3 договору поруки сторони домовилися, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, та відповідальність якого виникає невиконанням позичальником будь-якої частини зобов'язань, так і при невиконанні позичальником зобов'язань в цілому.

Підпунктом 1.3.2 пункту 1.3 кредитного договору передбачена плата за управління кредитом щомісячно протягом усього терміну користування кредитними коштами із розрахунку 0,35% від суми залишку кредитної заборгованості.

Таким чином, встановлення комісії за надання та управління кредитом у розмірі 0,35 % від суми залишку кредитної заборгованості відбулося без зміни основного зобов'язання (підпункт 1.3.2 пункту 1.3); збільшення строку кредитного договору фактично не відбулося, оскільки у кредитному договорі вказано строк 180 днів, а у додатковій угоді №1 від 21 вересня 2012 року лише конкретизовано останній день повернення кредитних коштів - 25 травня 2020 року, що відповідає терміну кредиту -180 днів.

З огляду на наведене, додатковими правочином та угодою не було змінено основного зобов'язання за кредитним договором, яке б призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя, що відповідно до частини другої статті 559 ЦК України, вказувало б на припинення поруки.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що порука не припинилась і поручитель з позичальником відповідають як солідарні боржники.

Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_5 за зустрічним позовом про зарахування грошових кошти в сумі 9605,33 дол. США, які були сплачені позичальнику в якості комісії за надання та управління кредитом, як безпідставно набутого банком майна, в рахунок інших платежів за кредитним договором, суд апеляційної інстанції виходив з такого.

За змістом статті 601 ЦК України зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін за одночасної наявності трьох умов: вимога про зарахування є зустрічною; вимога є однорідною; строк виконання за зустрічною вимогою або настав, або невстановлений договором, або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 602 ЦК України не допускається зарахування зустрічних вимог у випадках, встановлених договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 4 червня 2015 року «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення про початок процедури ліквідації банку з 5 червня 2015 року.

Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає, що кредитором банку є юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Процедуру щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульовано Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (далі - Закон), який є спеціальним законом, що регулює ці правовідносини.

Стаття 1 Закону визначає, що цим Законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Згідно з пунктом 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Отже, норми наведеного Закону стосуються не лише вкладів фізичних осіб, але й регулюють будь-які відносини, що виникають у зв'язку із виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідацією банків, у тому числі відносини з клієнтами - фізичними особами, юридичними особами, іншими учасниками господарської діяльності банку.

Відповідно до частини третьої статі 46 даного Закону вимоги за зобов'язаннями банку, що виникли під час проведення ліквідації, можуть пред'являтися тільки в межах ліквідаційної процедури.

Відповідно до пункту 8 частини другої статті 46 Закону зарахування однорідних вимог, з дня початку процедури ліквідації банку: забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї із сторін.

Обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, виключно з урахуванням того, що: за кредитним договором не було здійснено заміни застави, а саме не відбувалося зміни будь-якого з предметів застави на предмет застави, яким виступають майнові права на отримання коштів боржника, які розміщені на відповідних рахунках у неплатоспроможному банку, протягом одного року, що передує даті початку процедури виведення Фондом банку з ринку; кошти перебували на поточних та/або депозитних рахунках такого боржника на дату початку процедури виведення Фондом банку з ринку та договірне списання з цих рахунків передбачено умовами договорів, укладених між боржником і банком.

Цим Законом передбачено особливий порядок задоволення вимог кредиторів згідно встановленої черговості та неприпустимість задоволення вимог кредиторів поза межами ліквідаційної процедури та не передбачено способу задоволення вимог кредиторів до банку шляхом поєднання боржника та кредитора в одній особі.

Зокрема, стаття 52 Закону визначає черговість та порядок задоволення вимог до банку, а також оплату витрат та здійснення платежів.

Отже, у період здійснення ліквідаційної процедури банку задоволення вимог третьої особи має здійснюватися в порядку задоволення вимог кредиторів до банку та черговості, передбачених статтею 52 Закону, у зв'язку з чим припинення зобов'язань за кредитним договором шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, які фактично є погашенням вимог кредитора в порушення порядку статті 52 Закону, не допускається.

Такий правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі №6-2047 цс 16.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не взяв до уваги те, що нарахування комісії визнано неправомірним не можуть бути прийняті до уваги, оскільки суд установив, що неправомірним було нарахування комісії, передбаченої пунктом 4.3.16 договору, яке призводило до зміни основного зобов'язання.

При цьому, суму заборгованості перед банком в розмірі 12 214,34 дол. США, яка складається, у тому числі із заборгованості зі сплаті комісії у розмірі 258,95 дол. США, передбаченої пунктом 1.3 договору визнано відповідачами в судовому засіданні.

Доводи касаційної скарги про те, що суд, визнавши недійсним пункт 5.2 кредитного договору, не зазначив наслідки його недійсності, не можуть бути підставою для скасування судових рішень, оскільки судові рішення в цій частині вже були предметом перегляду в суді касаційної інстанції та залишені без змін.

Інші аргументи касаційної скарги щодо неправомірності судового рішення в частині стягнення заборгованості з відповідачів зводяться до переоцінки доказів та незгоди із судовим рішенням, оскільки вже були предметом дослідження судами, у тому числі й Верховним Судом під час первісного розгляду справи, а тому є також для суду неприйнятними.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції дійшов правильних висновків ідоводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, на законність оскаржуваних судових рішень не впливають та фактично зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення суду апеляційної інстанції без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 24 березня 2016 року та постанову Апеляційного суду Вінницької області від 9 серпня 2018 року залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Вінницької області від 9 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С.Ю. Мартєв

В.В. Пророк