Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 640/15545/14-ц

провадження № 61-30919св18

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Олійник А. С., Усик Г. І.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, відповідач - ОСОБА_6,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 на рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2017 року у складі колегії суддів: Колтунової А. І., Кругової С. С., Пилипчук Н. П.,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2014 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення компенсації вартості частки у майні.

Позов мотивовано тим, що 09 лютого 2006 року ОСОБА_6 придбала житловий будинок АДРЕСА_1, на той час жилою площею 15,3 кв. м (далі будинок № 29).

10 травня 2006 року між ними та ОСОБА_7 був укладений договір № 3 про дольову участь в будівництві зазначеного будинку, згідно з яким пайщики приймають дольову участь у здійсненні робіт по будівництву будинку АДРЕСА_1, а саме: позивачі в розмірі по 25 % кожний, а відповідач - 50 % від кошторисної вартості робіт.

21 листопада 2008 року після повного виконання пайщиками своїх зобов'язань та після закінчення будівництва вказаного об'єкта, сторони підписали нотаріально посвідчений акт виконаних робіт за договором № 3 від 10 травня 2006 року. Проте, ввести будинок в експлуатацію, отримати акт про це та зареєструвати право власності на спірний будинок вони не мають можливості, оскільки ОСОБА_6 в побудований будинок безпідставно та протиправно їх не пускає, не забезпечує допуску до приміщення співробітникам бюро технічної інвентаризації, чим перешкоджає юридичному оформленню вказаного будинку.

Ураховуючи викладене, позивачі просили стягнути з відповідача грошову компенсацію належної їм ? частини матеріалів та обладнання, використаних у процесі будівництва житлового будинку № АДРЕСА_1 по 530 339,45 грн кожному.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_6 у листопаді 2014 року звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання договору недійсним, посилаючись на те, що ніяких коштів від позивачів за первісним позовом вона не отримувала, договір № 3 про дольову участь у будівництві об'єкта дольової власності від 10 травня 2006 року був складений заднім числом та під психологічним тиском та погрозами з боку ОСОБА_8, який є сином позивачів за первісним позовом.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_6 просила визнати недійсним договір № 3 про дольову участь у будівництві об'єкта дольової власності від 10 травня 2006 року з підстав, передбачених статтею 231 ЦК України.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2016 року у складі головуючого-судді Золотарьової Л. І. позов ОСОБА_5 та ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 кошти у розмірі 530 339,45 грн як матеріальну компенсацію його 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 кошти у розмірі 530 339,45 грн як матеріальну компенсацію її 1/4 частини житлового будинку АДРЕСА_1. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Відмовлено у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору недійсним.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачі не мають можливості реалізувати свої права, передбачені договором про дольову участь у будівництві об'єкта дольової власності № 3 від 10 травня 2006 року щодо реєстрації за ними права власності на частку спірного житлового будинку відповідно до акту виконаних робіт від 21 листопада 2008 року, тому їх права підлягають захисту шляхом стягнення на їх користь з відповідача грошової компенсації за належні їм частки в зазначеному будинку.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову про визнання договору недійсним з підстав, передбачених статтею 231 ЦК України,суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 20 травня 2016 року в частині стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_4 коштів у розмірі 530 339,45 грн кожному, як компенсацію їх частки житлового будинку АДРЕСА_1, скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення про відмову в позові. Вирішено питання про розподіл судових витрат. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення первісного позову та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову, апеляційний суд виходив із недоведеності позивачами своїх вимог, а саме відсутності належних та допустимих доказів, які б підтверджували передачу позивачами грошових коштів на будівництво об'єкта дольової участі, а також доказів набуття ними майнових прав на спірний житловий будинок.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні зустрічного позову, апеляційний суд виходив із того, що судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

У липні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5 подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили його скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції необґрунтовано застосував до спірних правовідносин Закон України «Про інвестиційну діяльність», оскільки їхня участь у будівництві спірного житлового будинку не є інвестиціями в розумінні зазначеного Закону, у зв'язку з чим незаконно скасував рішення суду першої інстанції, яке ухвалене згідно із законом.

Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

ОСОБА_6 подала заперечення на касаційну скаргу, вказуючи на те, що оскаржуване судове рішення апеляційної інстанції є законним і обґрунтованим, всі висновки суду відповідають встановленим обставинам справи, а тому підстав для його скасування немає.

Статтею 388 ЦПК України, в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

29 травня 2018 року справа № 640/15545/14-ц за позовом ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про стягнення компенсації вартості частки у майні та за зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 про визнання недійсним договору передана до Верховного Суду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду - без змін, оскільки воно ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судове рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічного позову сторонами не оскаржується, а тому судом касаційної інстанції не переглядається.

Суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_6, на підставі договору купівлі-продажу № 707 від 09 лютого 2006 року, набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями, розташований по АДРЕСА_1, жилою площею 15,3 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 729 кв. м.

Із договору № 3 про дольову участь в будівництві об'єкта дольової власності вбачається, що даний договір датований 10 травня 2006 року, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, ОСОБА_4

Відповідно до пункту 1.1 договору предметом договору є будівництво об'єкта дольової власності, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, хоча як вбачається із матеріалів справи ОСОБА_6 належить на праві власності будинок № АДРЕСА_1.

Згідно з п. 2.3 цього договору, кожен з пайщиків бере пайову участь у розмірі 25%, а основний пайщик - 50% від кошторисної вартості робіт по будівництву всього об'єкта.

Суд першої інстанції також встановив, що договір № 3 про дольову участь в будівництві об'єкта дольової власності від 10 травня 2006 року був підписаний сторонами фактично 21 листопада 2008 року при посвідченні в нотаріальному порядку акту виконаних робіт до цього договору. Вказані обставини не заперечуються сторонами.

За таких обставин судом першої інстанції встановлено, що в 2006 році будь-яких правовідносин по будівництву вищезазначеного будинку між ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не існувало.

Разом з тим, факт підписання зазначеного договору одночасно з актом виконаних робіт, тобто 21 листопада 2008 року, ОСОБА_6 не заперечувала.

Пунктом 2.2 договору № 3 про дольову участь у будівництві об'єкта дольової власності передбачалось, що пайщики беруть пайову участь у виконанні будівельних робіт з будівництва об'єкту. Оплата здійснюється шляхом передачі їх готівкою основному пайщику з формулюванням «передача грошей в рахунок оплати частки витрат на будівництво будинку в АДРЕСА_1».

Звертаючись до суду з указаним позовом, позивачі посилались на те, що вони позбавлені можливості легалізувати свої майнові права і визнати за собою право власності на частину спірного житлового будинку, оскільки позивач перешкоджає введенню вказаного будинку в експлуатацію, тому вважають себе власниками матеріалів та обладнання, на підставі частини третьої статті 331 ЦК України, у зв'язку з чим просили стягнути з відповідача, відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, матеріальну компенсацію ? частини матеріалів та обладнання, що були використані в процесі будівництва спірного житлового будинку. Крім того, на підтвердження своїх вимог, позивачі посилаються на акт виконаних робіт від 21 листопада 2008 року.

Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України, 2004 року кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Вирішуючи спір, суд апеляційної інстанції, дослідивши всі наявні у справі докази в їх сукупності та надавши їм належну оцінку, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні первісного позову, оскільки позивачами не доведено факт передачі грошових коштів в рахунок оплати їх частки витрат на будівництво спірного житлового будинку, а також, з урахуванням того, що договір № 3 про дольову участь в будівництві об'єкта дольової власності від 10 травня 2006 року був підписаний сторонами одночасно з актом виконаних робіт? тобто 21 листопада 2008 року, позивачами не доведено їх конкретної дольової участі у будівництві зазначеного будинку.

Також судом апеляційної інстанції правильно зазначено про те, що будинок АДРЕСА_1, на час ухвалення апеляційним судом рішення, не прийнятий в експлуатацію, власники не визначені, а підстав для стягнення ? частини матеріалів та обладнання, які були використані на будівництво спірного будинку, на підставі договору № 3 про дольову участь в будівництві об'єкта дольової власності від 10 травня 2006 року, немає.

Доводи заявників в касаційній скарзі на неправильне застосування судами до спірних правовідносин Закону України «Про інвестиційну діяльність» є необґрунтованими та не впливають на правильність ухваленого рішення та не спростовують висновків апеляційного суду щодо відмови в задоволенні позову.

Посилання заявників в касаційній скарзі на те, що доказом виконання пайщиком своїх зобов'язань зі сплати грошових коштів за договором № 3 про дольову участь в будівництві об'єкта дольової власності від 10 травня 2006 року є підписаний сторонами акт виконаних робіт від 21 листопада 2008 року, є безпідставними, оскільки судами було встановлено, що вказаний договір був підписаний одночасно з актом виконаних робіт, тобто 21 листопада 2008 року, а позивачі не надали належних та допустимих доказів, які б підтверджували їхню дольову участь у будівництві спірного житлового будинку.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду Харківської області від 26 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. О. Кузнєцов
А. С. Олійник
Г. І. Усик