ПОСТАНОВА

Іменем України

27 вересня 2018 року м. Кропивницький

справа № 384/156/18

провадження № 22-ц/781/1690/18

Апеляційний суд Кіровоградської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючої судді Авраменко Т.М.

суддів Суровицької Л.В., Черненка В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1, представник адвокат ОСОБА_2

відповідач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», представник за довіреністю ОСОБА_3

треті особи Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Вільшанський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 02 серпня 2018 року у складі судді Галицького В.В. у справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Вільшанський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» (далі банк), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, Вільшанський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Зазначала, що 17 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4 вчинено виконавчий напис № 21617 про стягнення з неї на користь банка грошових коштів у сумі 126912 грн. в рахунок погашення кредитної заборгованості за Генеральною угодою б/н від 17 грудня 2014 року за період з 17 грудня 2014 року по 18 жовтня 2017 року. Постановою державного виконавця від 23 січня 2018 року відкрито виконавче провадження № 55598134 з примусового виконання виконавчого напису, про що вона дізналась 03 лютого 2018 року. Під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження 08 лютого 2018 року з?ясувалось, що в них відсутня сама Генеральна угода.

Вона 17 грудня 2017 року жодних угод чи договорів з банком не укладала та не підписувала, будь-яких листів протягом 2014-2017 років не отримувала. З розрахунку банка вбачається, що в день укладення Генеральної угоди у неї вже була заборгованість за 14 днів: поточна заборгованість за наданим кредитом 43207 грн. 04 коп., відсотки на залишок поточної заборгованості за кредитом 302 грн. 44 коп.

До обов?язку нотаріуса входить перевірка безспірності боргу після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов?язання, однак безспірність боргу нотаріусом не перевірена. На час вчинення виконавчого напису в розпорядженні нотаріуса не було всіх необхідних документів, а тому він не мав передбачених законом підстав для його вчинення.

Просила визнати виконавчий напис, вчинений 17 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 21617 про стягнення з неї на користь банка заборгованості в розмірі 126912 грн. за Генеральною угодою б/н від 17 грудня 2014 року таким, що не підлягає виконанню, стягнути з банка на її користь понесені судові витрати.

В ході судового розгляду подала заяву про зміну підстав позову, в якій зазначала, що при вчиненні виконавчого запису вона фактично була позбавлена можливості заявити вимоги про застосування строків позовної давності, що свідчить про спірність суми за договором, на якому вчинено виконавчий напис. Враховуючи, що нотаріусом вчинено виконавчий напис щодо заборгованості за період з 17 грудня 2014 року по 18 жовтня 2017 року з урахуванням пені при тому, що будь-яких договорів між нею та банком щодо зміни встановлених чинним законодавством строків позовної давності не укладалось, виконавчий напис було вчинено з порушенням вимог ст.88 ЗУ «Про нотаріат», у зв?язку з чим наявні підстави для визнання його таким, що не підлягає виконанню (а.с.71-73).

Рішенням Вільшанського районного суду Кіровоградської області від 02 серпня 2018 року позов задоволено. Визнано виконавчий напис, вчинений 17 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_4, зареєстрований в реєстрі за № 21617 про стягнення з неї на користь банка заборгованості в розмірі 126912 грн. за Генеральною угодою б/н від 17 грудня 2014 року таким, що не підлягає виконанню, стягнуто з банка на користь позивача 704 грн. 80 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі представник відповідача просить скасувати рішення суду першої інстанції, ухвалене з порушенням норм процесуального та матеріального права, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зазначає, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт від 17 листопада 2014 року позивач отримала кредит у розмірі 43207 грн. 04 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У зв?язку з неналежним виконанням боржником зобов?язань за кредитним договором щодо своєчасної сплати відсотків та погашення кредиту, боржнику було надіслано письмову вимогу про усунення порушень за кредитним договором, яка залишена без задоволення. Загальна сума заборгованості становить 126912 грн. Договір укладено 17 грудня 2014 року строком на 36 місяців до 31 грудня 2017 року. Виконавчий напис вчинено 17 листопада 2017 року, тобто в межах строку, визначеного законом. З метою вчинення виконавчого напису нотаріусу було надано передбачені законодавством документи, які підтверджують безспірність кредитної заборгованості. Судом не визначено моменту виникнення права вимоги кредитора до боржника, жодних мотивів у судовому рішенні не наведено, тому рішення суду ґрунтується на припущеннях. Позивачем не доведено належними доказами, що заборгованість за вчиненим виконавчим написом нотаріуса є спірною та не надано доказів спростування заборгованості. Посилається на те, що справа є малозначною.

Апеляційне провадження відкрито 12 вересня 2018 року, зазначено, що справа підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомленням учасників справи (а.с.136). Ухвалою від 25 вересня 2018 року призначено розгляд справи (а.с.150).

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду залишити без змін. Зазначає, що нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом виключно за умови, що заявником подано заяву до нотаріуса про вчинення такого правочину в межах строку позовної давності (а.с.141-142).

Приватний нотаріус копію апеляційної скарги отримав під розписку (а.с.148), відзив на апеляційну скаргу не подав.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.

Відповідно до п. 1.2 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України.

Згідно з п. п. 3.1-3.2, 3.4 глави 16 розділу ІІ Порядку нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік ). Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу.

Пунктами 1, 2 Переліку документів передбачено, що такими документами є:

1) нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов'язання.

2) кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.

З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.

17 грудня 2014 року між банком та ОСОБА_1 підписана Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості і приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (а.с.78), за умовами якого банк надав позивачу строковий кредит в сумі 43207 грн.04 коп. на 36 місяців з 17 грудня 2014 року по 31 грудня 2017 року зі сплатою процентів в розмірі 1,5% в місяць на залишок заборгованості. Погашення заборгованості проводиться щомісячно з 01 по 25 число в сумі 1567 грн.55 коп. Пунктом 2.2 угоди передбачено, що при порушенні строків погашення заборгованості більш ніж на 31 день сторони погодили, що строком повернення кредиту рахується 31 день з моменту виникнення порушення. При порушенні зобовязання позичальник сплачує пеню, а також штраф в сумі 5997 грн. 16 коп. (а.с.78).

Матеріалами справи підтверджується, що 17 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу вчинено виконавчий напис про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за Генеральною угодою від 17 грудня 2014 року за період з 17 грудня 2014 року по 18 жовтня 2017 року в сумі 126912 грн., яка складається з заборгованості за тілом кредиту 43207 грн.04 коп., за відсотками 22402 грн.84 коп., пені та комісії 55304 грн.96 коп., штрафу 5997 грн. 16 коп. (а.с.76).

На підтвердження заборгованості банк надав нотаріусу розрахунок станом на 18 жовтня 2017 року, яким підтверджується, що на виконання умов Генеральної угоди кошти не сплачувалися жодного разу, з 20 лютого 2015 року нараховується пеня, розмір якої на 18 жовтня 2017 року встановлено в сумі 55304 грн.96 коп., також не зважаючи на те, що строк виконання умов договору настав на 32 день з дня порушення його умов нараховані проценти по 18 жовтня 2017 року в сумі 22402 грн.84 коп. (а.с.79-80).

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки, а позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу,пені), що передбачено п.1 ч.2 ст.258 ЦК України.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року № 6-154цс15.

Виходячи з підстав позову, суд першої інстанції з достовірністю встановив, що виконавчий напис вчинено поза межами строків позовної давності про стягнення неустойки.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов правильного і обґрунтованого висновку про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Доводи апеляційної скарги такого висновку суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів у справі. Суд надав належну оцінку доказам, правильно здійснив тлумачення закону з урахуванням установлених обставин справи.

В межах вимог та доводів апеляційної скарги передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові не встановлено.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375,381,382,384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення, а рішення Вільшанського районного суду Кіровоградської області від від 02 серпня 2018 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови у випадку, передбаченому ст.389 ЦПК України .

Повний текст постанови складено 27 вересня 2018 року.

Головуюча суддя Т.М.Авраменко

Судді: Л.В.Суровицька

ОСОБА_5