ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 листопада 2018 року м. Чернівці

справа № 727/2955/18

провадження 22-ц/822/8/18

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.

за участю секретаря Андрушків С.П.,

позивача ОСОБА_1, представника позивача ОСОБА_2, представників відповідача: Герасимюка М.В., Байцар І.В., представника третьої особи Труфина Н.М.,

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 липня 2018 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11,третя особа профспілковий комітет Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 про визнання звільнення з роботи незаконним, скасування наказу про звільнення та поновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу (головуючий у суді першої інстанції суддя Семенко О.В.)

встановив :

У березні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 з вищевказаним позовом.

Позов мотивований тим, що він з 31 січня 2017 року займав посаду заступника директора з адміністративно-господарської роботи Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11, однак наказом директора школи № 09 від 01 березня 2018 року був звільнений з посади, відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогул.

Вважає своє звільнення незаконним та проведеним із порушенням вимог трудового законодавства.

На підставі викладеного, ОСОБА_1 просив визнати незаконним та скасувати наказ № 09 від 01 березня 2018 року Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 про звільнення його з роботи та поновити на посаді заступника директора з адміністративно - господарської роботи Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11, стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01 березня 2018 року до дня ухвалення рішення по справі.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 11 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що наказ про звільнення позивача від 01 березня 2018 року, у зв'язку з прогулом без поважних причин, на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, є законним.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Вважає оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим.

Зокрема посилається на те, що суд першої інстанції взяв до уваги як доказ, табель використання робочого часу працівників загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 за лютий 2018 року, який не відповідає вимогам листів Державної служби статистики від 12 січня 2012 року №9/4-10/9 та Мінпраці від 13 травня 2010 року №140/13/116-10, а саме, він заповнювався директором школи, а не працівником відділу кадрів.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з його не обґрунтованості та не доведеності.

Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом установлено, що наказом від 31 січня 2017 року № 07 позивача було прийнято на посаду заступника директора з адміністративно-господарської роботи Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11.

Із листка непрацездатності серії АГЯ №221424 від 14 лютого 2018 року вбачається, що ОСОБА_1 перебував на лікарняному і повинен був стати до роботи 24 лютого 2018 року. Оскільки вказаний день припадав на вихідний - суботу, позивач повинен був вийти на роботу в понеділок, 26 лютого 2018 року.

Відповідно до уточнюючого табеля обліку робочого часу, за лютий 2018 року, ОСОБА_1 був відсутній на роботі 26 лютого 2018 року.

Позивач відмовився надати пояснення, щодо відсутності його на роботі 26 лютого 2018 року, що підтверджується актом від 01березня 2018 року про відмову позивача від надання пояснень.

Викладені обставини спростовують доводи апелянта щодо порушення встановленої законом процедури звільнення, в частині отримання його пояснень про причини відсутності на роботі.

01 березня 2018 року було складено акт, яким встановлено факт відсутності на роботі без поважних причин ОСОБА_1 26 лютого 2018 року.

Судами встановлено, що згідно статті 43 КЗпП для звільнення позивача була надана попередня згода первинної профспілкової організації, членом якої був позивач.

Наказом директора Чернівецької загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 від 01 березня 2018 року № 09 позивача звільнено з роботи за прогул без поважних причин, на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України. Підставою звільнення є акт від 01 березня 2018 року, яким встановлено факт відсутності на роботі без поважних причин ОСОБА_1 26 лютого 2018 року, витяг з протоколу №5 від 01 березня 2018 року, яким підтверджено попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої був позивач на його звільнення, уточнюючий табель обліку робочого часу за лютий 2018 року.

Статтею 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з'ясувати поважність причини такої відсутності.

При розгляді позову про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни. Позивач не заперечував факт своєї відсутності на роботі 26 лютого 2018 року протягом усього робочого дня, однак зазначив, що його відсутність пов'язана із поважними причинами, оскільки він мав право на відгул і в цей день реалізував своє право.

Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що наказ роботодавця про надання відгулу 26 лютого 2018 року не видавався. Факт отримання позивачем усного погодження керівництвом школи такого відгулу в судовому засіданні не було доведено, що спростовує доводи апелянта про погодження з керівництвом школи відгулу.

З огляду на наведені вище обставини, позивачем не доведено належними та допустимими доказами поважності причини відсутності його на роботі 26 лютого 2018 року.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням встановлених обставин справи, встановивши відсутність позивача на роботі без поважних причин, прийшов до правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження поважності причин відсутності на роботі протягом 26 лютого 2018 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивача звільнено із займаної ним посади з порушенням вимог трудового законодавства, не приймаються до уваги, оскільки відповідачем, як роботодавцем доведено відсутність позивача на робочому місці без поважних причин 26 лютого 2018 року, що є підставою для звільнення за прогул.

Щодо посилань в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції взяв до уваги як доказ, табель використання робочого часу працівників загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №11 за лютий 2018 року, який не відповідає вимогам листів Державної служби статистики від 12 січня 2012 року №9/4-10/9 та Мінпраці від 13 травня 2010 року №140/13/116-10 спростовується наведеними у судовому рішенні актом від 01 березня 2018 року, яким встановлено факт відсутності на роботі без поважних причин апелянта 26 лютого 2018 року, витягом з протоколу №5 від 01 березня 2018 року, яким підтверджено попередню згоду виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої був позивач на його звільнення, то суд першої інстанції дав правильну оцінку вказаному доказу у сукупності з іншими письмовими доказами прогулу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

На підставі наведеного та керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 11 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 листопада 2018 року.

Головуючий М.І. Кулянда

судді: Н.Ю. Половінкіна

О.О. Одинак