Справа № 316/815/16-ц
Провадження № 2/316/243/18
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" вересня 2018 р. м.Енергодар

Енергодарський міський суд Запорізької області, у складі:

головуючого судді: Вільямовської Н.О.

секретар судового засідання: Рябуха О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Енергодара цивільну справу за первинним позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах яких діє ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Сектор реєстрації Енергодарської міської ради, Управління комунальної власності Енергодарської міської ради, Служба у справах захисту дітей як орган опіки та піклування Енергодарської міської ради Запорізької області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та за зустрічним позовом ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах яких діє адвокат ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Управління комунальної власності» Енергодарської міської ради Запорізької області, Відділ реєстрації Енергодарської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення,-

ВСТАНОВИВ:

01.06.2018 р. ОСОБА_1 та ОСОБА_6, в інтересах яких діє ОСОБА_3 на підставі договору про надання правової допомоги (а.с.13, 131, 14, 134 т.2), звернулись до Енергодарського міського суду з позовом до ОСОБА_4, третя особа: Енергодарський міський відділ УДМС України в Запорізькій області про визнання особи такою, що втратила право користування та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись як на підставу позову ст.ст.64, 71, 72 ЖК України (а.с.2-3 т.2).

23.06.2016 року, стороною позивачів позовні вимоги було уточнено та у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог зазначено: Відділ реєстрації Енергодарської міської ради, Управління комунальної власності Енергодарської міської ради (а.с.37-39 т.2).

03.02.2017 року представником позивачів ОСОБА_3, було надано до суду заяву про зміну підстав позову, в якій зазначають, що квартира АДРЕСА_1 не приватизована та знаходиться на балансі КП «ПКВ». Відповідальним квартиронаймачем даної квартири є ОСОБА_7 з яким ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі. 05.04.2014 року шлюб було розірвано та з того часу ОСОБА_4 у спірній квартирі не проживає.

24.04.2015 року ОСОБА_4 вдруге зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 та з цього моменту ОСОБА_4 в спірній квартирі не проживав. Шлюб між ОСОБА_8 та ОСОБА_4 було розірвано 28.05.2016 р., після розірвання шлюбу ОСОБА_9 у спірній квартирі не проживає. З висновків Енергодарського ВП К-Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області від 23.02.2016 р. та від 24.02.2016 р. вбачається, що ОСОБА_4 проживає за іншою адресою: АДРЕСА_2. А також, зазначають, що під час судового засідання від 27.12.2016 року ОСОБА_4 заявив, що фактично проживає у АДРЕСА_2. На даний час в квартирі зареєстровані: три особи: ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_4

За зазначених обставин та з підстав визначених ст.ст. 64, 107 ЖК України, просять суд визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, знявши його з реєстраційного обліку за вказаною квартирою (а.с.130 т.2).

12.09.2016 року до Енергодарського міського суду з зустрічним позовом звернувся ОСОБА_4 (далі - відповідач за первісним-позивач за зустрічним позовами), в інтересах якого на підставі письмового договору діє адвокат ОСОБА_5 (а.с.74, 75, 76 т.2) до ОСОБА_1 (далі - позивач за первісним-відповідач за зустрічним позовами) та ОСОБА_6 (далі - позивач за первісним-відповідач за зустрічним позовами), в інтересах яких діє адвокат ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Управління комунальної власності» Енергодарської міської ради Запорізької області, Відділ реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.63-64 т.2), в якому зазначає, що між ним та ОСОБА_1 було зареєстровано шлюб. Спірну однокімнатну квартиру отримав на сім`ю , яка складалася з: нього самого, його сина, ОСОБА_1 та її доньки - ОСОБА_6 Сімейне життя з ОСОБА_1 не склалося та шлюб між нами було розірвано 05.04.2014 року. Ще до розірвання шлюбу ОСОБА_1 зібрала свої речі та переїхала жити до іншого чоловіка, він залишився та проживав у квартирі. Відповідачка ОСОБА_6 у квартирі не проживала, так як працювала за межами України. З червня 2014 року ОСОБА_1 почала вимагати щоб він з'їхав з квартири, так як вона хоче повернутися, однак він відмовився, оскільки іншого житла у нього не було. З того часу почалися постійні сварки та погрози. ОСОБА_6 почала надсилати йому повідомлення з погрозами, ОСОБА_1 говорила, що він пошкодує, якщо не переїде до іншого житла, що зробить все щоби його вигнали з роботи. Та з цього часу він неодноразово звертався до правоохоронних органів з заявами про перешкоди у користуванні квартирою, так як ОСОБА_1 в мою відсутність змінювала замки у вхідних дверях, викидала та псувала його речі. У квітні 2015 року ОСОБА_4 вдруге одружився і дружина переїхала жити до нього, оскільки в неї не має свого житла. 09.02.2016 року, коли він з дружиною повернувся до дому, ОСОБА_1 знаходилась у квартирі та влаштувала сварку, не пускала його дружину до квартири, та він був вимушений викликати поліцію і лише після втручання правоохоронних органів вони змогли зайти до дому. Після цього вони були вимушені зняти собі житло на час проведення перевірки поліцією. Також ОСОБА_4 зазначає, що постійно сплачує за комунальні послуги, заборгованості за користування квартирою не має. Він неодноразово намагався владнати з колишньою дружиною квартирне питання, але жодній з варіантів її не влаштовує. ОСОБА_10 зуміла владнати квартирне питання з його сином, виплативши йому гроші за 1/4 частину і він знявся з реєстрації.

Крім того, зазначає, що викладене у уточненому позові не відповідає дійсності, оскільки він ні коли не чинив перешкод стосовно приватизації квартири, навпаки пропонував приватизувати квартиру та продати її, а гроші поділити, але це не влаштовувало ОСОБА_10 та ОСОБА_6, оскільки вони намагаються просто виписати його і потім приватизувати квартиру, яку отримав він на сім`ю. Для досягнення своєї мети ОСОБА_10 та ОСОБА_6, намагаються зіпсувати його життя. Так 23.02.2016 року він був викликаний працівниками поліції на адресу його реєстрації. Він з дружиною прийшов до квартири, де знаходилась ОСОБА_1 та її подруга. ОСОБА_1 почала кричати та намагалася спровокувати його на конфлікт, але побачивши, що він не один припинила сварку та повідомила, що вона написала заяву до міліції про крадіжку її речей, нібито це він, що все одно віддасть їй квартиру. Зі своєї сторони він написав зустрічну заяву про наклеп з боку ОСОБА_1 З того часу його життя схоже на пекло, оскільки він повинен надавати пояснення у поліції стосовно крадіжки, на роботі служба безпеки також вимагала пояснення. Вважає, що в даній ситуації відсутня добровільність покидання ним своєї квартири та вважає зазначені вище підстави поважними причинами відсутності у квартирі, оскільки він був вимушений її покинути, щоби не потрапити за грати, тому що вже не знав, що від відповідачів чекати. 26.08.2016року він знову був вимушений звернутися до міліції, так як до квартири знову не зміг потрапити, що підтверджує те, що йому роблять перешкоди у праві користування квартирою. На даний час шлюб з ОСОБА_8 розірваний, так вона не витримала постійних звернень до поліції.

ОСОБА_4 також зазначає, що іншої нерухомості та іншого місця для реєстрації в нього немає, якщо його випишуть, він не зможе перереєструватися в іншому місці, свого місця проживання не має, а отже він змушений звернутися до суду з вимогою про вселення, так як вважає, що має законне право на користування спірним житлом і на вселення в нього.

З підстав передбачених ст.71 ЖК України, роз'яснень Пленуму Верхового суду України від 12.04.1985 р. №2 «Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.47 Конституції України, просить суд: Визнати за ОСОБА_4 право на проживання та користування квартирою АДРЕСА_1 та вселення до зазначеної квартири.

Ухвалою від 23.01.2018 р. за клопотанням представника ОСОБА_3 в якому зазначено, що ОСОБА_6 змінила своє прізвище з «ОСОБА_6» на «ОСОБА_6» у зв'язку з укладанням шлюбу (а.с.70 т.3), а також, що у ОСОБА_2 народилася дитина - ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2, яка зареєстрована та проживає у спірній квартирі, що підтверджується довідкою з Сектора реєстрації (а.с.69 т.3), судом було прийнято до провадження уточнення до позову і зазначено, що вважати прізвище ОСОБА_6 - «ОСОБА_6», а також залучено до участі у справі у якості третьої сторони, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, за первинним позовом: Службу у справах захисту дітей як орган опіки та піклування Енергодарської міської ради Запорізької області (а.с.71 т.3).

Також, 23.01.2018 року позовні заяви було об'єднано у одне провадження (а.с.73 т.3).

Ухвалою від 22.02.2018 року справу призначено до судового розгляду по суті (а.с.139 т.3)

В судове засідання 25.09.2018 року учасники справи не з'явились, клопотань або заяв про відкладення слухання справи до суду не надійшло.

Позивач за первісним-відповіддач за зустрічним позовами - ОСОБА_1 надала до суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги первісного позову підтримує у повному обсязі, вимоги зустрічного позову не визнає у повному обсязі (а.с. т.3).

Під час розгляду справи, в судових засіданнях ОСОБА_1 в обґрунтування позовних вимог зазначила, що з позивачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. В лютому 2014 року ОСОБА_4 заборонив її доньці - ОСОБА_12, яка навчалась у іншому місті, приїжджати до дому - спірної квартири і вона винайняла для своєї доньки іншу квартиру. В квітні 2014 року вони розірвали шлюб. Також зазначає, що ОСОБА_4 виганяв її з дому, після чого з квітня 2014 року вона пішла з квартири та приблизно два місяці не проживала у спірній квартирі, а проживала з донькою в квартирі, яку винаймала для неї. Потім, донька поїхала на заробітки та ОСОБА_1 повернулась до спірної квартири у червні 2014 року. Ключі від спірної квартири в неї були, в квартирі були її особисті речі, квартира однокімнатна. Після її повернення в червні 2014 року до квартири, в ній також проживав ОСОБА_4 У зв'язку з тим, що ОСОБА_4 влаштовував скандали, вона періодично уходила з квартири до своєї знайомої по роботі - ОСОБА_13 та поверталась пізно у вечері. В серпні 2014 року у ввечері вона викликала поліцію, оскільки ОСОБА_4 не давав зайти до квартири. В самій квартирі при цьому був ОСОБА_4 та ОСОБА_8, яка була у гостях. Після приїзду поліції, в той же день змогла потрапила до квартири. У вересні 2014 року ОСОБА_4 викликав поліцію, з приводу неможливості потрапити до спірної квартири, проте відповідно висновку поліції, ОСОБА_14 зазначено що коли вона прийшла до квартири, двері погано відчинялись та зачинялися, та коли прийшов ОСОБА_4 вона не змогла відкрити двері. З червня 2014 року, після того, як повернулась до спірної квартири, увесь цей час і до теперішнього часу проживала у спірній квартирі, крім часу коли перебувала у відпустці, так як їздила у санаторій. ОСОБА_4 після грудня 2014 року постійно вже не проживав в спірній квартирі, а тільки приходив та робив вигляд що він користується найманою квартирою, а весь час проживав у ОСОБА_8 по вул. Курчатова. В той час коли вона перебувала у відпустці, їй достеменно не відомо, чи ночував в квартирі ОСОБА_4, проте помічала, що положення речей змінювались. Крім того, зазначає, що інколи на вихідні також у квартирі не ночувала, коли були скандали з ОСОБА_4, а ночувала у знайомої ОСОБА_13 Приблизно в квітні 2016 року син ОСОБА_4 - ОСОБА_15 повернувся з АТО та на цей час вже був одружений та винаймав житло разом з дружиною. Крім того, пізніше ОСОБА_15 самостійно в травні 2016 року знявся з реєстрації за спірною квартирою та прописався у Нікополі у бабусі. Також зазначає, що надавала в травні 2016 року ОСОБА_15 кошти в розмірі 1500 дол. США, як подарунок на свадьбу, яка була у грудні 2015 року. Пізніше приїхала її донька та стали проживати разом. Речі зі спірної квартири свої вона не вивозила. Після того, як ОСОБА_4 в квітні 2015 року одружився з ОСОБА_8, та перейшов жити за її місцем проживання, а саме по вул..Курчатова у м. Енергодар. В грудні 2015 року ОСОБА_4 вивіз всі речі з квартири та техніку: пральну машинку, електрочайник, комп'ютер, тощо, проте з позовом про поділ майна до суду не зверталась. В лютому 2016 року коли прийшла на квартиру, з'ясувала, що не може відчинити замок та вона, порадившись з адвокатом, змінила замок і коли через кілька днів прийшов ОСОБА_4 вона віддала йому ключ. При цьому ОСОБА_4 вона не повідомляла про зміну замка, чекала, що він прийде. Додатково зазначила, що ОСОБА_4 приходив до спірної квартири з дружиною неодноразово, однак пускала вона лише ОСОБА_4 23.02.2016 року вона написала заяву до поліції, що турбується за збереження своїх речей, написавши, що ОСОБА_4, коли приходить розкидає речі. Висновку поліції з цього приводу не отримувала.. Пояснила також, що за заявою ОСОБА_4 від 23.02.2016 року про наклеп щодо крадіжки вона приходила до поліції та надавала пояснення. 23.02.2016 року, перебуваючи на спірній квартирі, виявила пропажу грошових коштів у розмірі 1000 грн., про що повідомила поліцію та звернулась з заявою про крадіжку. Їй відомо, що ОСОБА_4 приходив до поліції пізніше та писав пояснення, щодо її заяви. На наступний день 24.02.2016 року ОСОБА_1 разом зі своєю подругою ОСОБА_13 пішли до поліції та написали заяву, що ОСОБА_4 влаштовує сімейний дебош. Їй не відомо чи було складено протокол відносно ОСОБА_4 з цього приводу. Та після цього ОСОБА_4 перестав деякий час приходити до квартири та її турбувати, та приблизно у вересні 2016 року ОСОБА_4 почав приходити і знову викликати поліцію. Комунальні послуги за себе і доньку сплачує самостійно, а саме у розмірі 100 грн. за прибирання території та окремо за водоканал. З платіжок вбачається, що комунальні послуги також сплачує і ОСОБА_4Крім того, пояснила, що дійсно, зразу після того, як подали позов до суду, змінила замок у спірній квартирі в червні 2016 року, при цьому ОСОБА_4 не повідомила.

Від ОСОБА_12 - позивача за первісним-відповіддача за зустрічним позовами також надійшла письмова заява про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги первісного позову підтримує у повному обсязі, вимоги зустрічного позову не визнає у повному обсязі (а.с.253 т.3).

Крім того, під час розгляду справи надала суду пояснення, відповідно до яких зазначила, що з 2008 р. по лютий 2014 рік проживала тимчасово у м. Харкові, де навчалась, а після повернулась до м. Енергодара, однак до дому не попала, оскільки з ОСОБА_4 були напружені стосунки, скандали. Пізніше мати - ОСОБА_1 винайняла їй квартиру у кінці лютого-початку березня 2014 року по АДРЕСА_3, де мешкала сама, однак мама (ОСОБА_1) часто приходила, оскільки вдома були скандали. Весною 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розвелись, однак скандали не припинились. В травні 2014 року вона поїхала на заробітки до іншої країни, та до червня 2014 року мати проживала у найманій квартирі. В листопаді 2014 року приїхала до м. Енергодара у спірну квартиру не попала, оскільки ОСОБА_4 перешкоджав їй користуватися квартирою. З заявами про перешкоджання проживання у спірній квартирі не зверталась. В грудні 2014 року вона поїхала до м. Дніпропетровська працювати, потім в червні 2015 року знову повернулась до м. Енергодара в спірну квартиру. В спірній квартирі в червні 2015 року проживала мати - ОСОБА_1 та ОСОБА_15, де був ОСОБА_4 на той час їй не відомо. Проживала приблизно місяць-два у спірній квартирі та потім знов виїхала з міста Енергодара восени 2015 року на заробітки та в квітні 2016 року повернулась до міста Енергодара на травневі свята. З червня 2016 року вона повернулась остаточно у спірну квартиру та постійно там проживати.

В червні 2015 року, коли приїжджала - речі ОСОБА_4 були у квартирі, а в червні 2016 року вже речей ОСОБА_4 не було, та не було побутової техніки. Двері відкрила мати, після того, як я їй подзвонила, ключей від самої квартири в неї не було. Пізніше в 2016 році ОСОБА_4 надав дозвіл на її реєстрацію в спірній квартирі. На даний час у спірній квартирі проживають вона - ОСОБА_12, ОСОБА_1, її донька - ОСОБА_11 та ОСОБА_16 - її чоловік. Після подання позову до суду 01.06.2016 року в спірній квартирі змінили замки, та до квартири ОСОБА_4 вже не пустили.

Представник позивачів за первісним-відповідачів за зустрічним позовами- адвокат ОСОБА_3 також надав до суду письмову заяву в якій вимоги первісного позову підтримує у повному обсязі, вимоги зустрічного позову не визнає у повному обсязі, надавши також до заяви письмову промову (а.с. 14, 15-16 т. 4).

Представник відповідача за первісним-позивача за зустрічним позовами адвокат ОСОБА_5 та відповідач за первісним-позивач за зустрічним позовами ОСОБА_4 надали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, у задоволенні первісного позову просять відмовити, зустрічний позов - просять задовольнити, а також надала до заяви письмову промову (а.с. 7 т. 4).

Крім того, представником надано письмовий відзив на уточнену первісну позовну заяву, в якій зазначає, що викладене в уточненому позові не відповідає дійсності, оскільки ОСОБА_4, ніколи не втрачав інтерес до даної квартири. ОСОБА_1 вселилась та не пускає його до квартири. Починаючи з 2014 року і до сьогодні він постійно звертається до органів поліції з заявами про те, що його не пускають в свою квартиру. Вважає, що підтвердження того, що ОСОБА_4 перешкоджає ОСОБА_4 потрапити у квартиру, змінює замки надавалися до матеріалів позову. Такими доказами є висновки за заявами до поліції про перешкоджання потрапити в квартиру, а саме: висновок №3843 від 25.08.2016 року, заключення №4515 від 24.09.2015 року; заключення №561 від 10.02.2016року, талони повідомлення від 26.07.2014 року, 23.08.2016 року, 23.02.2016, 11.10.2016 року. Посилання позивачів в уточненому позові та змінені підстави позову, в яких вказано що ОСОБА_4 зазначає адресу свого проживання АДРЕСА_2, зареєстрував шлюб, а отже є підстави визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням на підставі ст.107 ЖК України є безпідставними, на думку сторони відповідача за первісним позовом, оскільки спірна квартира отримувалась ним за ордером, шлюб розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, а посилання на вказану ним іншу адресу місця також є безпідставними, оскільки крім того, що ОСОБА_4 потрібно десь жити, оскільки до спірної квартири його не пускають та чинять перешкоди у проживанні в ній, він обмежений у праві проживання та доступі до спірної квартири за обставин, які не залежать від нього. Крім того, вважає, що доказів що ОСОБА_4 вибув до іншого постійного місця проживання не надано, як і не надано доказів безповажності причин не проживання у спірній квартирі, а надані стороною позивачів акти відсутності - не встановлюють причин такої відсутності (а.с.101-102 т.3)

В судовому засіданні ОСОБА_4надав пояснення, які фактично збігаються зі змістом позовної заяви та відзиву на позовну заяву. Просить суд задовольнити свої вимоги, в задоволенні вимог первинної позовної заяви відмовити.

В судове засідання представник третьої особи за первинним та за зустрічним позовом: Сектору реєстрації Енергодарської міської ради - не з'явився, завідувач Дергачова О.М. надала до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності (а.с.195 т.3)

Представником третьої особи за первинним позовом: Служби у справах дітей ЕМР, за письмовою довіреністю (а.с.147 т.3) - Ярмоленко Д.М. надано до суду письмову заяву про розгляд справи у відсутності представника (а.с.146 т.3)

Представник Управління комунальної власності ЕМР - в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, заяв про відкладення слухання справи заперечень на первинну та зустрічну позовні заяви до суду не надали. 22.07.2016 року до суду від в.о. начальника УКВ Караманова О.Г. було надано письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що в УКВ відсутня будь-яка інформація щодо проживання позивачів та відповідача по АДРЕСА_1 та просять суд розглядати справу у їх відсутності (а.с.47 т.2)

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні зазначила, що є колишньою дружиною ОСОБА_4, на даний час шлюб розірвано, спільно не проживають, відносини залишились дружні. Та пояснила, що в квітні 2014 року познайомилася з ОСОБА_4, вони стали проживати разом у його квартирі за адресою: АДРЕСА_1 з липня-серпня 2014 року. Квартира однокімнатна, самої ОСОБА_1 у спірній квартирі вона не бачила до серпня 2016 року, проте бачила у квартирі її речі. Від квартири - ключів вона не мала. Приблизно в 20 числах серпня 2014 року, десь о 22 годині вечора, прийшла ОСОБА_1 до квартири, вона та ОСОБА_4 вже збиралися лягати спати, почули, що заходить ОСОБА_1, та ОСОБА_4 вийшов з нею поговорити у коридор, однак ОСОБА_1 щось не сподобалось та ОСОБА_1 викликала поліцію, сказала, що це її квартира та вона не може перебувати у квартирі оскільки вона ніхто, що нібито саме ОСОБА_1 проживає в цій квартирі та це її квартира. Приїхала поліція, всі надавали пояснення. В цей день, вона зібралась та пішла з квартири, ОСОБА_4 пішов з нею, однак потім повернувся, подзвонив та сказав, що ОСОБА_1 вже немає у квартирі, та вона повернулась до квартири. Та з цього часу до квітня 2015 року вони проживали у квартирі практично постійно та користувалися нею. Після квітня 2015 року знову почала приходити ОСОБА_1, в той час вона вже була дружиною ОСОБА_4, влаштовувала сварки, викликала поліцію у нічний та вечірній час. До квартири ОСОБА_4, вона приносила свої речі тільки сезонні, оскільки турбувалась про свої речі, так як їх могли викинути з квартири, як наприклад фен. Основні речі її знаходяться у квартирі по АДРЕСА_6 - це квартира її матері, в ній проживає її мама, донька та вона. В квітні 2015 року на ґрунті постійних з'ясувань між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 обставин щодо проживання у спірній квартирі, вона пішла жити до своєї матері, а ОСОБА_4 залишився проживати в своїй квартирі, у зв'язку з тим, що вони намагались зберегти стосунки, періодично разом ночували то в матері то у ОСОБА_4 Під час проживання в квартирі ОСОБА_4, спілкувалась з сусідами, а також з його сином ОСОБА_16. Зі слів сина ОСОБА_4 - ОСОБА_16 їй відомо, що в той час коли вона з ОСОБА_4 проживала в квартирі АДРЕСА_1, ОСОБА_1 мешкала по АДРЕСА_3, точно назви вулиці не пам'ятає, квартира 65, з іншим чоловіком. З лютого 2016 року вона, ОСОБА_4 та її донька проживали по АДРЕСА_4, яку винаймали у знайомих. Проте вони приходили до квартири, ОСОБА_4 навіть склав у квартирі свої речі у шафу під замок, щоб речі нікуди не ділись. Однак, одного разу прийшли замок був зірваний, до поліції з цього приводу не звертались. Приблизно 20 лютого 2016 року коли вони були у друзів, ОСОБА_4 зателефонував слідчий з поліції, та попросив надати пояснення, з приводу заявленої заяви ОСОБА_1 про крадіжку. З того часу ОСОБА_4 ходив до квартири без неї. Не витримавши таких стосунків, вони розійшлися в травні 2016 році, розірвали шлюб та з цього часу разом не проживають.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_13, зазначила, що вона є знайомою з 1996 року із всією сім'єю. Так їй відомо, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, а в 2014 році шлюб між ними було розірвано. Після розірвання шлюбу в квітні 2014 році, періодично бачила ОСОБА_1 на вулиці. У квартирі була на день народження ОСОБА_1 в травні 2014 році та ще в грудні 2014 році. Чи була у 2015 році у квартирі не пам'ятає. Проте в 2016 році, вона була разом з ОСОБА_1 в спірній квартирі в лютому, в березні та в квітні, про що підписувала Акти щодо не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі, при цьому вони були тільки вдвох. Було таке, що ОСОБА_1 зателефонувала їй та повідомила, про що було зроблено відповідну заяву до поліції. Де постійно проживав у 2015 році ОСОБА_4 їй не відомо. Проте коли вони прогулювались разом з ОСОБА_1, то бачила інколи, що в квартирі АДРЕСА_1, у вікні горіло світло, на що ОСОБА_1 повідомляла, що це ОСОБА_4

Зі слів ОСОБА_1 її колишній чоловік ОСОБА_4 приходив до квартири щоб нашкодити. Проте, після 23.02.2016 року - «дебоша» по крадіжці грошей та погроз на роботі, що можуть бути наслідки, ОСОБА_4 перестав ходити. А ОСОБА_1 звернулась до адвоката, який порадив писати Акти про відсутність ОСОБА_4 у квартирі. Також після 23.02.2016 року ОСОБА_7 змінила замок від квартири, однак дала ключ ОСОБА_4 В подальшому їй невідомо, чи змінювала ще раз ОСОБА_1 замки у квартирі.

Свідок ОСОБА_21 пояснила, що вона є сусідкою ОСОБА_4 та ОСОБА_1 з січня 2015 року та постійно проживає на 6 поверсі по АДРЕСА_5 з 01.01.2016 року, поряд зі спірною квартирою. З 2014 році вона почала зустрічатися зі своїм майбутнім чоловіком - ОСОБА_22, у 2015 році часто бувала вдома у нього та чула інколи сварки між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 В спірній квартирі була лише один раз, відчиняла ОСОБА_1, проте в квартиру не проходила, стояла на порозі. Особисто сама бачила тільки один раз ОСОБА_4, коли виносила сміття, це було приблизно у 2015-2016 році. ОСОБА_1 бачила у 2015 році пару разів, проте чула, що до квартири хтось постійно приходив. Як змінювали замки або приходила поліція - не бачила. Ні з ОСОБА_1 ні з ОСОБА_23 не спілкувалась.

У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Вислухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Вирішуючи питання щодо вимоги первинної позовної заяви, суд дійшов наступного висновку:

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, (рішення у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи із житлового приміщення залежить, зокрема, від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

Так, судом встановлено, що відповідач за первинним-позивач за зустрічним ОСОБА_4, відповідно до ордеру №112, отримав 26.11.1998 р. спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 як службову (а.с. 10 т. 4).

Відповідно до статті 118 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до приписів ст.119 ЖК УРСР, службові житлові приміщення можуть бути надані лише категоріям осіб, що визначені у відповідному Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення. Призначенням службового житла є забезпечення можливості працівників проживати поблизу від роботи, враховуючи особливий характер їх роботи. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації (ч.2 ст.121 ЖК УРСР).

На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення (ч.1 ст.122 ЖК УРСР).

Відповідно до даних паспорта ОСОБА_4, зареєстроване місце його проживання у спірній квартирі було 15.01.1999 року (а.с.73 зворот т.2) та відповідно до даних паспорта ОСОБА_1, вона також з 15.01.1999 року зареєстрована у спірній квартирі (а.с.5 зворот т.2).

Отже, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 отримав спірну квартиру як працівник підприємства ВП «ЗАЕС», при цьому як зазначає сам ОСОБА_4, він продовжував перебувати на черзі на отримання квартири, оскільки був одружений (а.с.8 т.2) та мав дитину від першого шлюбу - ОСОБА_15, а також його дружина - ОСОБА_1 (позивач1 за первісним-відповідач1 за зустрічним позовами) також мала дитину від першого шлюбу - ОСОБА_24.

Крім того, ОСОБА_4 зазначав, що ОСОБА_1 також перебувала на черзі на отримання житла, що не заперечувалось іншою стороною.

Тобто, первинно, саме ОСОБА_4 отримав спірну квартиру як працівник підприємства, а отже саме він був основним квартиронаймачем.

В судовому засіданні встановлено, що спірна квартира є однокімнатною.

Згідно з частиною першою статті 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, сільської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Рішенням Енергодарської міськради від Виконавчого комітету № 201 від 22.10.2002 р. дана спірна квартира була виведена із службового фонду кв. 115, житлова площа 20,2 кв.м. та ОСОБА_4 було видано ордер №561 від 24.10.2002 року на сім`ю з чотирьох осіб, а саме: на ОСОБА_4, дружину - ОСОБА_1 та дітей: сина ОСОБА_15 та доньку - ОСОБА_6 (а.с. 10, 11 т. 4).

Як встановлено, особи зазначені як діти ОСОБА_4 та ОСОБА_1 в ордері, не є спільними їх дітьми, оскільки ОСОБА_15 є рідним сином ОСОБА_4, а ОСОБА_24 є донькою ОСОБА_1, що не заперечувалось сторонами по справі.

Відповідно до ст.47 ЖК УРСР, норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Та згідно ч.2 ст.50 ЖК УРСР, при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя.

Згідно ст.48 ЖК УРСР та п.53 «Правил обліку громадян, що потребують поліпшення житлових умов, і надання ним житлових приміщень в Україна РСР», затверджених постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофспілкм і 11.12.1984 року № 470, розмір житлової площі не може перевищувати 11 кв.м. на одну людину, але і не повинен бути менше рівня середі забезпеченості громадян житловою площею у даному населеному пункті. Рівень середньої забезпеченості громадян житловою площею в населеному пункті визначається виконавчими комітетами обласних Рад народ депутатів разом з радами профспілок.

Згідно Постанови виконавчого комітету Запорізької обласної ради народних депутатів Президіуму обласної ради професійних спілок від 01.11.1988 р. № 322 «Про зміну розміру середньої забезпеченості житловою площею в місті Енергодарі» встановлено середню забезпеченість житловою площею у м. Енергодарі в розмірі 7 кв.м. на одну особу, а мінімальний розмір житлової площі на кожного члена родини на території Запорізької області встановлений у 6 кв. м.

Отже ОСОБА_4, ОСОБА_1 та їх діти, на час отримання ордеру, потребували поліпшення житлових умов.

Згідно ст.61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер.

Згідно ст.63 ЖК України, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок.

Сторона позивача за первинним позовом, у первинних уточнених вимогах, як на підстави визнання втратившим права користування спірною квартирою ОСОБА_4 посилалась на норми ст.ст.71, 72 ЖК УРСР, а після зміни підстав позову, сторона позивача за первісним позовом, просила суд визнати відповідача за первісним позовами ОСОБА_4 втратившим право користування житловим приміщенням у спірній квартирі з підстави визначених ст.ст.64, ст.107 ЖК УРСР.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЖК УРСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Згідно ч.2 та ч.3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Особи, які вселилися до наймача житлового приміщення у встановленому ст.65 ЖК України порядку, набувають рівне право користування житловим приміщенням з іншими членами сім`ї.

У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Як зазначалось вище, саме ОСОБА_4 є наймачем спірної квартири, яку первинно отримував як службову.

Отже, питання визначені ст.ст.64. 65 ЖК УРСР стосуються саме осіб, які вселилися до наймача, а не самого наймача.

Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Як зазначалось вище, другою підставою за якою сторона позивача за первинним позовом, після зміни підстав позову, у своїх вимогах просить визнати втратившим права користування спірною квартирою ОСОБА_4 є ст. 107 ЖК УРСР.

Статті ЖК Української РСР на які посилалась сторона позивача за первинним позовом до зміни підстав позову - ст.ст.71, 72 ЖК УРСР та ст.107 ЖК УРСР на які посилається сторона позивача після зміни підстав позову, є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред'явлення позову, оскільки ст.ст.71, 72 ЖК УРСР регулюють збереження жилого приміщення та визнання втратившим право на нього за тимчасово відсутніми громадянами, а ст. 107 ЖК УРСР - передбачає розірвання договору найму жилого приміщення у разі вибуття наймача з членами сім`ї в на постійне проживання в інше жиле приміщення та ці норми є взаємовиключними.

Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що в разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

З урахуванням зазначеної норми, член сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це, і встановленню в такому випадку підлягають лише обставини й факти, що свідчать про обрання такою особою іншого постійного місця проживання. А також, визнання втратившим право на користування жилим приміщенням можливий лише у відношенні тієї особи, яка вже набула права користування конкретним житловим приміщенням, вселилась в нього в установленому порядку у якості члена сім'ї наймача, члена ЖБК або члена сім'ї власника квартири чи будинку, однак певний час без поважних на то причин в ньому не мешкає тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання.

Згідно з роз'яснень, викладених у пункті 11 Постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», зазначено, що відповідно до статті 107 ЖК УРСР наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Суд зауважує, що ст.107 ЖК України, на яку посилається сторона позивачів за первісною позовною заявою, після зміни підстав позову, стосується лише тих, хто має інше постійне місце проживання в іншому приміщенні.

Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.

Згідно з частин 1, 2, 3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

При цьому, ч. 6 ст.29 ЦК України, надає право фізичній особі мати кілька місць проживання.

В судовому засіданні встановлено, що 05.04.2015 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було розірвано, що не заперечується сторонами, однак, нормами ЖК УРСР не містять, як підставу розірвання договору найму жилого приміщення у разі вибуття наймача з членами сім`ї на постійне проживання в інше жиле приміщення (ст.107 ЖК УРСР) - розірвання шлюбу між наймачами. Тобто, розірвання шлюбу та припинення у зв'язку з цим сімейних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 не породжує права до розірвання договору з ОСОБА_4

Матеріали справи не містять доказів, що власник будинку звертався до суду з позовом про розірвання договору найму спірної квартири з наймачем - ОСОБА_4

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази того, що ОСОБА_4 має інше жиле приміщення для постійного проживання, фактичні дані, встановлені під час розгляду справи свідчать про вимушене обрання ОСОБА_4 іншого місця для проживання, при цьому воно не є постійним місцем проживання за своїм змістом.

З пояснень наданих як сторонами по справі так і свідками, встановлено, що іншого постійного місця проживання ОСОБА_4 не має та встановлено, що дійсно протягом 2014-2016 років ОСОБА_4 у спірній квартирі періодично не проживав, однак, судом встановлено, що періодичне не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі викликано не його власним волевиявленням, а вимушеними підставами, такими як неприязні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, що потягло за собою вчинення ОСОБА_1 перешкод у проживанні ОСОБА_4 у спірній квартирі, що встановлено судом під час розгляду справи як з пояснень сторін так і свідків та не спростовано ОСОБА_25 та ОСОБА_12. Чинення перешкод ОСОБА_4 у проживанні в спірній квартирі виражається у періодичних безпідставних викликах до поліції (а.с.110 т.2), що призводить до неприємностей у ОСОБА_4 у тому числі і на основному його місці роботи, про що також підтвердили свідки ОСОБА_13, ОСОБА_8; втручанням у приватне життя ОСОБА_4 та його дружини (а.с.71 т.2) в період з 2015 по 2016 рік - ОСОБА_8 (а.с.69 т.2), що також призвело до розірвання відносин між ним (а.с.72 т.2), що було встановлено з пояснень наданих ОСОБА_4 та ОСОБА_8; зміні замків ОСОБА_1 без повідомлення ОСОБА_4, що також підтверджується поясненнями ОСОБА_12, свідком ОСОБА_8, свідком ОСОБА_13, а також, як встановлено зі слів самої ОСОБА_1 так і ОСОБА_26 в червні 2016 року, після звернення до суду з позовом, ОСОБА_1, за порадою адвоката щодо чинення перешкод ОСОБА_4 у проживанні, було змінено замок спірної квартири, про що не повідомлено ОСОБА_4 та з того часу він не може потрапити та проживати у спірній квартирі та нею користуватися. Крім того, стороною позивача за первісним позовом не доведено належними доказами посилань на відсутності речей ОСОБА_4 у спірній квартирі з власної його волі, оскільки це спростовується як поясненнями свідка ОСОБА_8 так і самого ОСОБА_4 та не підтверджується жодними іншими поясненнями свідків, які надавати пояснення під час слухання справи.

При цьому, згідно довідки з Сектора реєстрації Енергодарської міської ради, у спірній квартирі ОСОБА_4 не знятий з реєстрації місця проживання та крім нього в квартирі на даний час зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_2 та малолітня донька ОСОБА_2 - ОСОБА_11 (а.с.69 т.3), що також підтверджено поясненнями у тому числі і самих позивачів за первинним позовом. При цьому, як зазначає позивач ОСОБА_2, в спірній квартирі на даний час проживає і її чоловік - ОСОБА_16 (а.с.67 т.3), однак наявності письмової згоди на його проживання наймача квартири - ОСОБА_4 матеріали справи не містять.

Посилання як на докази підтвердження не проживання ОСОБА_4 у спірній квартирі - на Акти складені 14.05.2016 р., 29.02.2016 р., 10.03.2016 р., 28.04.2016 р. (а.с.109-114 т.2) - суд відноситься критично та не вважає належним доказами не проживання ОСОБА_4 у спірній квартині, оскільки, крім того, що їх складено з порушенням вимог щодо їх складання, з них також неможливо встановити причини відсутності ОСОБА_4 у спірній квартирі.

Згідно з пунктом 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року № 45), власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний, у тому числі, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом

З наданих суду, стороною відповідача за первісним позовом, платіжних повідомлень про нарахування за комунальні послуги у спірній квартирі, встановлено, що виписані вони на ОСОБА_4, як основного наймача спірної квартири, та відповідно до наданих чеків та квитанцій встановлено, що протягом січня 2015-березня 2018 року ОСОБА_4 сплачував за комунальні послуги по спірній квартирі (а.с. 65 т.2, 134-136 звотор т.3), що підтвердили і самі позивачі за первинним позовом, що також свідчить про наявність інтересу ОСОБА_4 до спірної квартири та виконання ОСОБА_4 зобов'язань як наймачем спірної квартири.

Крім того, наявність інтересу наймача ОСОБА_4 до спірної квартири підтверджується також і його зверненнями до органу поліції (а.с.66, 66 зворот-67, 68, 69 т.2).

Посилання ОСОБА_1 та ОСОБА_12, що ОСОБА_4 забрав свої речі із спірної квартири у добровільному порядку та в спірній квартирі не залишились особисті речі не підтверджено належними доказами.

Позовів про поділ майна між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до суду не подавалось.

Крім того, в судовому засіданні спростовано посилання ОСОБА_12 та ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_4 не пускав ОСОБА_12 до спірної квартири, оскільки як з'ясовано з пояснень самої ОСОБА_12 - дозвіл на її реєстрацію ОСОБА_4 надав у 2016 році, що підтверджується відповідно довідки з Сектора реєстрації Енергодарської міської ради (а.с.69 т.3) де зазначено, про її реєстрацію за адресою спірної квартири.

Крім того, не доведено стороною позивача за первісною позовною заявою і наявність іншого житлового приміщення у ОСОБА_4 для постійного місця проживання. Оскільки судом встановлено, що спірна квартира - це єдине житлове приміщення, яке має ОСОБА_4, що також ним самим було підтверджено у судовому засіданні. Також встановлено та не спростовано стороною позивачів за первісним-відповідачів за зустрічним позвами, інші житлові приміщення в яких проживав ОСОБА_4 він винаймав у зв'язку з тим, що змушений був за неможливості проживання у спірній квартирі. При цьому, стороною позивачів не надано доказів, що до приміщень в яких проживав ОСОБА_4, він має відношення, як наймач, член сім`ї наймача, власник чи спільний власник, тобто наявність іншого житлового приміщення для постійного проживання у ОСОБА_4 - не доведена належними та допустимими доказами, а отже посилання на наявність цих приміщень - є безпідставною.

Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, відповідно до п.3 ч.1 ст.129 Конституції України, відноситься до основної засади судочинства.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги первісного позову із зміненими підставами не підлягають задоволенню у повному обсязі оскільки не доведені належним, допустимими та достатніми доказами, у зв'язку з чим, в їх задоволенні слід відмовити.

При цьому, з аналізу вищенаведених досліджених доказів, судом встановлена доведеність вимог сторони позивача за зустрічним-відповідача за первісним позовами - ОСОБА_4 щодо чинення йому відповідачами за первісним-позивачами за зустрічним позовами ОСОБА_1 та ОСОБА_27 перешкод у проживанні та користуванні спірною, у зв'язку з чим, дана вимога зустрічного позову підлягає задоволенню.

Що ж стосується вимоги зустрічного позову про вселення ОСОБА_4 до спірної квартири, то враховуючи, що квартира є однокімнатною, а отже, поділу в натурі не підлягає, у зв'язку з чим є неможливим вселення особи у однокімнатну квартиру за певних розмірів, дана вимога не підлягає задоволенню.

Що ж стосується розподілу судових витрат, суд дійшов наступного.

Згідно п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, у резулятивній частині рішення зазначається про розподіл судових витрат.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Сторона позивача за зустрічним позовом просить суд стягнути з відповідачів за зустрічним позовом розмір сплаченої суми судового збору 551 грн. 20 коп. (а.с.62 т.2), даний розмір судового збору є мінімальний за позовами, у зв'язку з чим, суд вважає необхідним розподілити стягнення даного судового збору з відповідачів на зустрічним позовом у солідарному порядку, тобто по 275 грн. 60 коп. з кожного відповідача за зустрічним позовом на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 7, 10, 12, 13, 18, 76-83, 89, 133, 141, 259, 263-265, 271, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні вимоги первинної позовної заяви ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах яких діє ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Відділ реєстрації Енергодарської міської ради, Управління комунальної власності Енергодарської міської ради, Служба у справах захисту дітей як орган опіки та піклування Енергодарської міської ради Запорізької області, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - відмовити.

Вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_4, в інтересах якого діє ОСОБА_5 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах яких діє адвокат ОСОБА_3, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Комунальне підприємство «Управління комунальної власності» Енергодарської міської ради Запорізької області, Відділ реєстрації Енергодарської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення - задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) право проживання та користування житловим приміщенням, а саме: квартирою АДРЕСА_1

В задоволенні вимоги про вселення ОСОБА_4 у квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_7, (ідентифікаційний номер: НОМЕР_2) та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_8, (ідентифікаційний номер: НОМЕР_3) на користь ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_6 (ідентифікаційний номер: НОМЕР_1) суму сплаченого судового збору в загальному розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесяти однієї) гривні 20 копійок, а саме: по 275 (двісті сімдесят п'ять) гривень 60 копійок з кожної.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Запорізької області (з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України в редакції від 15.12.2017 року)

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Н. О. Вільямовська