Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 607/7375/16-ц

провадження № 61-8759св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Кузнєцова В. О.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

відповідач - ОСОБА_10,

третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Акціонерного товариства «Дельта Банк» Кадиров ВладиславВолодимирович,

провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_12 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року у складі судді Ромазана В. В. та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2017 року у складі колегії суддів: Ходоровського М. В., Щавурської Н. Б., Загорського О. О.,

ВСТАНОВИВ:

В липні 2016 року ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_10, третя особа - Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі - ПAT «Дельта Банк»), від імені якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» Кадиров В. В., про визнання права власності на банківський вклад. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 посилалися на те, що 26 січня 2015 року кожен з них як цесіонарій з однієї сторони уклав із ОСОБА_10 як цедентом з іншої сторони договори про відступлення права вимоги (цесії) №№ 260115/01, 260115/02, 260115/03, 260115/04, 260115/05, 260115/06. Зазначені договори за своїм змістом є ідентичними, за виключенням обсягу прав вимоги, яке передається кожному із цесіонаріїв. Кожен з них, крім ОСОБА_9, набув право на вклад у розмірі 9 230 доларів США, а ОСОБА_9 - у розмірі 9 237,93 доларів США. Всупереч умовам укладених з ними договорів про відступлення права вимоги 22 січня 2016 року відповідач надіслав їм письмові повідомлення про розірвання цих договорів, в яких зазначив, що вважає їх припиненим з 22 січня 2016 року, а грошові кошти, право вимоги на які він раніше відступив, є його власністю. Згоди на розірвання договорів про відступлення права вимоги (цесії) вони не надавали. Враховуючи наведене, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 просили визнати за ними право власності на вклади в сумах по 9 230,00 доларів США за кожним, а за ОСОБА_9 - на вклад в сумі 9 237,93 доларів США з 26 січня 2015 року, набуті ними на підставі договорів про відступлення права вимоги (цесії) від 26 січня 2015 року за депозитним договором № 7614 за вкладом «Зростаючий on-Linе» в доларах США від 07 грудня 2014 року, укладеним між ОСОБА_10 та ПAT «Дельта Банк» з набуттям ними статусу вкладників на вказані суми у значенні пункту 4 частини першої статті 2 Закону країни «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23 лютого 2012 року № 4452-VI (далі - Закон № 4452-VI).

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 01 червня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що договори про відступлення права вимоги від 26 січня 2015 року не надають позивачам статусу вкладника, оскільки всупереч вимогам законодавства вони укладені без письмової згоди ПАТ «Дельта Банк».

Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5 відхилено. Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 01 червня 2017 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки місцевого суду по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення судом норм матеріального та процесуального права.

У жовтні 2017 року представник ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_12 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2017 року та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалено на підставі неналежного доказу - договору банківського вкладу (депозиту) від 07 грудня 2014 року № 7614, оскільки він не підписаний ОСОБА_10 і не є договором банківського вкладу. Договір оформлений шляхом зарахування коштів на рахунок відповідача та видачі виписки по рахунку, а не шляхом підписання єдиного документа. Договори про відступлення права вимоги від 26 січня 2015 року № 260115/01 та № 260115/02 були укладені згідно з вимогами закону.

15 лютого 2018 року суддею Верховного Суду відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

12 березня 2018 року ПAT «Дельта Банк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило її відхилити та залишити оскаржувані судові рішення без змін, посилаючись на те, що скарга є безпідставною, а її доводи не відповідають фактичним обставинам справи. Договір банківського вкладу був укладений в електронному варіанті через систему Інтернет-банк-Дельта - myDELTA, а за оформленням паперового варіанту вкладник до банку не звертався. В порушення умов договору банківського вкладу відповідач не повідомив банк про відступлення права вимоги, тому укладені ним договори про це є недійсними, а позивачі не є вкладниками ПАТ «Дельта Банк» в розумінні Закону № 4452-VI.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 1058 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу).

Згідно з частинами першою-третьою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона-підприємець взяла на себе обов'язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв'язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Підприємець не має права надавати переваги одному споживачеві перед іншим щодо укладення публічного договору, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин п'ятої, шостої статті 633 ЦК України актами цивільного законодавства можуть бути встановлені правила, обов'язкові для сторін при укладенні і виконанні публічного договору. Умови публічного договору, які суперечать частині другій цієї статті та правилам, обов'язковим для сторін при укладенні і виконанні публічного договору, є нікчемними.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що умови договору банківського вкладу повинні бути однаковими для всіх вкладників банку, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. До осіб, які мають надані законом пільги, банк може застосувати більш сприятливі договірні умови, ніж до інших вкладників.

Банк як публічна установа, яка надає свої послуги невизначеному колу осіб, зобов'язаний здійснювати свою діяльність відповідно до вимог законодавства та на однакових (заздалегідь встановлених) для усіх правилах обслуговування. Відступлення від правил, встановлених внутрішніми документами банку, за відсутності для цього підстав, може за певних умов свідчити про непередбачені/необґрунтовані переваги для окремого клієнта.

Судами встановлено, що 07 грудня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_10 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий оn-lіnе» № 7614 в доларах США. За умовами цього договору депозитні кошти в сумі 55 387,93 доларів США розміщені банком на депозитному рахунку № НОМЕР_1, відкритому на ім'я ОСОБА_10, терміном до 15 березня 2015 року.

Пунктом 1.1. договору банківського вкладу передбачено, що всі визначення в цьому договорі вживаються у значенні, встановленому Правилами банківського обслуговування фізичних осіб у ПАТ «Дельта Банк», затвердженими рішенням ради директорів ПAT «Дельта Банк», протокол від 20 березня 2013 року № 14 (далі - Правила), та оприлюднюються шляхом їх розміщення на інформаційних стендах банку в приміщеннях банку та на офіційному сайті банку.

Підписанням договору банківського вкладу відповідач засвідчив, що він ознайомлений з Правилами та погодився вважати їх обов'язковими для застосування до взаємовідносин, які виникли на підставі діючих Правил (пункт 2.2. договору банківського вкладу).

Пунктом 2.3. договору банківського вкладу передбачено, що підпис вкладника на цьому примірнику договору є письмовим підтвердженням того, що вкладник в день укладення цього договору отримав свій примірник договору, а також один примірник діючих Правил.

Згідно з пунктом 2.6. договору банківського вкладу всі відносини сторін, що виникають за цим договором і не врегульовані ним, регулюються відповідно до Правил та чинного законодавства України.

26 січня 2015 року між ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9 як цесіонаріями з однієї сторони та ОСОБА_10 як цедентом з іншої сторони були укладені договори про відступлення права вимоги (цесії) №№ 260115/01, 260115/02, 260115/03, 260115/04, 260115/05, 260115/06 відповідно, згідно з якими відповідач відступив позивачам право вимоги за договором банківського вкладу «Зростаючий оn-lіnе» від 07 грудня 2014 року № 7614, укладеним між ОСОБА_10 та ПАТ «Дельта Банк».

За умовами зазначених договорів всі позивачі, крім ОСОБА_9 набули право на вклад в розмірі 9230,00 доларів США, а ОСОБА_9 - на вклад в розмірі 9 237,93 доларів США.

22 січня 2016 року ОСОБА_10 надіслав позивачам письмові повідомлення про розірвання договорів, в яких зазначив, що він вважає помилковим укладання договорів про відступлення права вимоги, розриває їх та вважає припиненими з 22 січня 2016 року, а грошові кошти, право вимоги на які він раніше відступив, вважає своєю власністю.

Відповідно до статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові у випадках, встановлених законом.

Згідно з статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна осіб у зобов'язанні пов'язана з тим, що попередні учасники зобов'язань вибувають з цих відносин, а їх права та обов'язки переходять до суб'єктів, які їх замінюють.

Вимога, що передається іншій особі в порядку цесії, переходить до неї в тому обсязі, в якому вона раніше належала цедентові.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 516 ЦК України).

Згідно з пунктом 2.3. Правил, здійснюючи укладання Договору з Банком, в тому числі і шляхом надання оферти Клієнтом, викладеної у Заяві (Пропозиції) Клієнта, та її акцептування Банком, у спосіб, встановлений Банком, Клієнт такими своїми діями здійснює повне та беззаперечне приєднання до цих Правил, тобто повністю приймає положення цих Правил для застосування у своїх взаємовідносинах з Банком.

Пунктом 2.12.19. Правил передбачено, що Клієнт (Вкладник) не може здійснювати відступлення третім особам прав за договором банківського вкладу (депозиту) без отримання попередньої письмової згоди Банку.

Відступлення Вкладником прав вимоги за договором банківського вкладу (депозиту) третім особам можливе лише за умови отримання письмової згоди Банку (пункт 5.27. Правил).

Тому згідно зі статтею 516 ЦК України та Правилами ОСОБА_10 повинен був отримати письмову згоду для відступлення права вимоги за договором банківського вкладу.

Судами встановлено, що письмової згоди банку для відступлення права вимоги за договором банківського вкладу ОСОБА_10 не отримав, тому позивачі не набули статусу вкладників банку, а відтак і права на кошти, відступлені їм за договорами від 26 січня 2015 року.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 02 березня 2015 року № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта банк» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 02 березня 2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта банк», згідно з яким з 03 березня 2015 року в банку запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта банк».

Відповідно до пункту 1 частини п'ятої статті 36 Закону № 4452-VI під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Отже, з моменту запровадження у ПAT «Дельта Банк» тимчасової адміністрації, а в подальшому ліквідаційної процедури та призначення уповноваженої особи Фонду задоволення вимог вкладників та інших кредиторів ПAT «Дельта Банк» здійснюється з урахуванням особливостей, встановлених Законом України «Про банки та банківську діяльність в Україні» та Законом 4452-VI.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 20 січня 2015 року у справі № 6-2001цс15, від 13 червня 2016 року у справі № 6-1123цс16, від 12 квітня 2017 року у справі № 6-350цс17.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону № 4452-VI Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, у випадках встановлених цим Законом.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 4452-VI Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, нараховані на день прийняття рішення Національним банком України про віднесення банку до категорії неплатоспроможних та початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на дату прийняття такого рішення, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200 тис. грн.

Тобто для отримання відшкодування за вкладом фізичної особи за рахунок Фонду мають бути наявні дві умови, а саме: фізична особа має бути вкладником та повинна мати вклад.

Встановлено, що ОСОБА_10 був включений у список клієнтів ПAT «Дельта Банк», які мають право на виплати коштів Фондом за договорами банківського вкладу та за поточними рахунками. Гарантовану суму відшкодування в розмірі 200 тис. грн ОСОБА_10 отримав двома частинами: 16 червня в сумі 80 240,92 грн та 09 липня 2015 року - в сумі 119 759,08 грн.

Відповідно до частини п'ятої статті 45 Закону № 4452-VI протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку та призначення уповноваженої особи Фонду кредитори мають право заявити уповноваженій особі Фонду про свої вимоги до банку.

09 жовтня 2015 року ОСОБА_10 було заявлено кредиторську вимогу до ліквідатора ПАТ «Дельта Банк» на суму 1 149 292, 51 грн (в тому числі на суму 1 077 762,47 грн, еквівалентну 50 950,07 доларів США за спірним депозитним договором), яка залишилася після отримання гарантованої суми відшкодування. ОСОБА_10 було включено в реєстр кредиторів банку, відшкодування коштів яким буде здійснюватися в порядку статті 52 Закону № 4452-VI в четверту чергу.

У разі ліквідації банку задоволення таких кредиторських вимог здійснюватиметься у черговості, визначеній у статті 52 Закону № 4452-VI за рахунок коштів, одержаних в результаті ліквідації та реалізації майна банку.

Позивачі не набули статусу вкладників ПАТ «Дельта Банк» і не мають права на отримання гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладом згідно із Законом № 4452-VI, оскільки банк не було повідомлено про укладення договорів про відступлення права вимоги між позивачами та відповідачем до введення в ПАТ «Дельта Банк» тимчасової адміністрації.

Отже, відсутні підстави для внесення змін до договору банківського вкладу, укладеного між відповідачем та ПАТ «Дельта Банк», та укладення письмових договорів банківського вкладу між позивачами і банком з відкриттям кожному окремого вкладного рахунку.

Відмовляючи в задоволенні позову, місцевий суд, з яким погодився суд апеляційної інстанції, обґрунтовано виходив з того, що позивачі не є вкладниками ПАТ «Дельта Банк», не зверталися до уповноваженої особи Фонду на здійснення ліквідації у ПAT «Дельта Банк» із заявами про включення їх до переліку вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, що чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені на підставі неналежного доказу, не заслуговують на увагу, так як місцевим судом встановлено, що 07 грудня 2014 року між ПАТ «Дельта Банк» та ОСОБА_10 було укладено договір банківського вкладу (депозиту) «Зростаючий оn-lіnе» № 7614 в доларах США в електронному варіанті. Сторонами визнано факт укладення вказаного договору та зарахування банком коштів на рахунок відповідача, а тому вказані обставини не потребували доказуванню (частина перша статті 61 ЦПК України 2004 року). Крім того, факт укладення вказаного договору та спосіб його укладення не є предметом даного спору і не впливає на його вирішення.

Посилання заявників на те, що договори про відступлення права вимоги (цесії) № 260115/01 та № 260115/02 укладені згідно з вимогами законодавства, є помилковими, так як укладення цих договорів відбулося з порушенням вимог статті 516 ЦК України та умов договору банківського вкладу між ОСОБА_10 і банком. Крім того, позивачі не набули статусу вкладників за договорами про відступлення права вимоги.

Задоволення вимог окремих кредиторів поза межами процедури ліквідації банку порушує в цілому баланс інтересів кредиторів банку та не узгоджується з положеннями Закону № 4452-VI, якими передбачено, що під час ліквідаційної процедури неплатоспроможного банку визначається загальна сума його заборгованості перед кредиторами (пасив), формується ліквідаційна маса банку (актив) та здійснюється її реалізація з подальшим спрямуванням коштів, одержаних від продажу майна банку, на погашення акцептованих (визнаних) вимог кредиторів в порядку черговості відповідно до статті 52 цього Закону.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ)вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Передбачених частиною третьою статті 400 ЦПК України підстав для виходу за межі доводів та вимог касаційної скарги Верховним Судом не встановлено.

Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 та ОСОБА_5 - ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01 червня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 17 серпня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:В. А. Стрільчук

С. О. Карпенко

В. О. Кузнєцов