РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 564/152/18

27 квітня 2018 року

Костопільський районний суд Рівненської області в складі:

головуючої судді Грипіч Л. А.

з участю секретаря Федас І. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Костопіль в порядку спрощеного провадження цивільну справу за позовом ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2018 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до Костопільського районного суду із вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 33058,76 грн. за кредитним договором № б/н від 29.08.2013 р.

В обґрунтування заявленого позову позивач покликається на те, що внаслідок невиконання договірних зобов'язань по кредитному договору, за відповідачем утворилась заборгованість станом на 31.12.2017 року у розмірі 33058,76 грн., яка складається із наступного: 293,75 грн. заборгованість за кредитом; 26668,31 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4046,28 грн. заборгованість за пенею та комісією, а також 500 грн. та 1550,42 грн. штрафи відповідно до пункту 2.1.1.7.6. Умов та привал надання банківських послуг, яку Банк просить стягнути з боржника в судовому порядку. Також, позивач просив стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 1762,00 грн.

В судове засідання представник позивача не з'явився, звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи за відсутності Позивача в якій позовні вимоги підтримав повністю та просив розглянути справу у відсутності представника позивача, проти винесення заочного рішення не заперечував.

Відповідач в судове засідання не з'явилася, подала до суду письмову заяву-клопотання про розгляд справи у її відсутності, проти позовних вимог заперечувала та зазначила, що за заявлений банком період неможливо відповідно до договірних умов навіть по максимальній ставці нарахувати понад 30 тисяч гривень процентів на близько 0,3 тисяч гривень основного боргу. Вказувала, що необхідно здійснити вірний розрахунок процентів, також просила суд застосувати строк позовної давності, зокрема, і щодо пені, яка нарахована більш ніж за 12-ти місячний строк, котрий передував дню зверненню позивача із цим позовом. Із посиланням на правові позиції Верховного Суду України зазначала, що заявлений позивачем штраф є подвійною відповідальністю з огляду на здійснене нарахування пені, стягнення якого неможливо через неприпустимість подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення, просила суд відмовити повністю у задоволенні позовних вимог.

Також, просив суд застосувати строк позовної давності, зокрема, і

Суд, дослідивши письмові докази по справі, оцінивши їх в сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог позивача виходячи з такого.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Встановлено, що 29.08.2013 р. відповідач підписала та подала позивачу заяву про приєднання до Умов та Привил надання банківських послуг у Приватбанку, в якій просив надати йому платіжну картку Кредитку «Універсальна», ознайомився із умовами та правилами надання банківських послуг, тарифами банку, що ствердив своїм особистим підписом на цій заяві в графі «підпис».

Того ж дня ОСОБА_1 отримав кредит у розмірі 300.00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті: http.privatbank. ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Заявою відповідача підтверджується той факт, що вона був повністю проінформований про умови кредитування в Приватбанку.

Тому, кредитний договір між сторонами було укладено, позивач як банк виконав свої зобов'язання, надав позивачу платіжну картку з обумовленим кредитним лімітом, і відповідач, як вбачається із наявних у матеріалах справи доказів, зокрема виписки з карткового рахунку, та розрахунку заборгованості, користувався цим кредитним лімітом, отримував у позику від банка відповідні кошти, що не заперечувалось і самим відповідачем.

Підписання данного договору є прямою і безумовною згодою позичальника щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком, відповідно до п. 3.3 «Умов та правил надання банківських послуг».

Згідно ч.3 ст.12 та ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. № 14 роз'яснено, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Згідно позовної заяви, і це ніким не оспорювалось, сума основної заборгованості відповідача за кредитом, тобто тіло кредиту (власне сума неповернутої відповідачем для банку позики) становить 293,75 грн.

Як зазначено у позовній заяві, та відповідно до тарифів банку і правил користування платіжною карткою Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами Банку» з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п.2.1.1.12.6 «Правил користування платіжною карткою».

В наданому позивачем для суду разом із позовною заявою розрахунку заборгованості відповідача, а саме із графи «% ставка (прострочена заборгованість)» вбачається, що із 29.08.2013 по 31.08.2014 р. діяла процента ставка в розмірі 30 % річних, із 01.09.2014 р. по 31.03.2015 р. 34,80 % річних, а із 01.04.2015 р. по 31.12. 2017 р. 43,20 % річних.

При цьому, позивач просить суд у своїх позовних вимогах стягнути із відповідача 26668,31 грн. заборгованості по процентах саме за користування кредитом, про що чітко зазначено у позовній заяві.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Оскільки у заявлених позивачем позовних вимогах у позовній заяві чітко зазначено, що заборгованість за кредитом складає 293,75 грн., яка і не оспорювалась сторонами, то вирішуючи цю справу в межах заявлених вимог, з огляду на вищевикладене, відповідно до змісту ч.1 ст.1054 ЦК України та наведених у позовній заяві і наданих разом з нею Умов і правил надання банківських послуг, виконуючи вимоги п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. №14, та враховуючи, що клопотань про призначення судово-економічної експертизи від жодної із сторін не було заявлено, що не позбавляє суд можливості і необхідності навести свої відповідні розрахунки, перевіривши доводи позовної заяви, суд при перевірці наданих сторонами розрахунків та оцінці позовних вимог по стягненню процентів констатує, що вищезазначені відсоткові ставки процентів є річними ставками, вони нараховуються на суму наданого кредиту, які не повернув, а отже якою користувався відповідач, і іншого правового механізму за змістом ч.1 ст.1054 ЦК України та з огляду на зміст позовної заяви не вбачається.

Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 29.08.2013 року заборгованість виникла з 26.11.2014 року. А відтак, враховуючи що сума несплаченого кредиту становить 293,75 грн., тому сума нарахованих процентів на цю суму щодня за заявлений період заборгованості становить:

- при відсотковій ставці 30,00 % за період із 31.03.2014 р. по 31.08.2014 р. (5 місяців) - 36,00 грн (293,75 х 0,30/365=88,12 грн. за рік / 365 = 0,24 грн. в за день, 5 міс. х 30 днів у міс. = 150 днів х 0,24 грн.= 36,00 грн.)

- при відсотковій ставці 34,80 % за період із 01.09.2014 р. по 01.04.2015 р. (7 місяців) - 58.80 грн (293,75 х 0,348/365=102,22 грн. за рік / 365 = 0,28 грн. в за день, 7 міс. х 30 днів у міс. = 210 днів х 0,28 грн.= 58.80 грн.)

- при відсотковій ставці 43,20 % за період із 01.04.2015 р. по 31.12. 2017 р. (2 роки 9 місяць) - грн (293,75х0,432/365 = 126.90 грн. за рік / 365 = 0,35 грн. в за день, тому, за 2 роки сума процентів становить 253.80 грн. ( 126.90 грн. х 2), за 9 міс. =0,35х270 днів = 94.50 грн., за 2 р.7міс.= 253,80 + 94,50 = 348.3 грн.)

Отже, суд прийшов до переконання, що в межах заявлених позовних вимог обґрунтована сума процентів за користування 443,10 грн. банківської позики (кредиту) за період із 26.11.2014 р. по 31.05.2017 р., що становить 2 роки 2 місяці, за приписами ч.1 ст.1054 ЦК України відповідно до зазначених у позовній заяві договірних умов становить 443,10 грн., які і слід стягнути із відповідача.

Тому, у задоволенні решти заявлених про стягнення процентів у сумі 26 225,21 грн (26668,31 - 443,10 = 26225.21 грн.) слід відмовити, оскільки стороною позивача не доведено обґрунтованості та підставності позовних вимог в цій частині, і ці вимоги не ґрунтуються на представлених позивачем для суду доказах.

Позивач також у позовних вимогах просить суд стягнути 4046.28 грн. як «заборгованість за пенею та комісією».

При цьому, в наданому позивачем розрахунку заборгованості ця сума значиться в графі «Сума комісії та пені».

В графі розрахунку заборгованості ця сума поіменова як «Ставка пені», і за період із 01.11.2013 р. по 31.12.2017р. значиться ставка пені «2,00», із чого слідує, що позивач знову нарахував пеню за період понад 4 роки і заявив її до стягнення у позовних вимогах.

Між тим, згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тому, за змістом цих норм стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду.

Відповідач заявила про застосування строку позовної давності, зокрема, це зазначено у поданих суду письмових запереченнях проти позову.

В розрахунку заборгованості відповідача, який надав позивач разом із позовною заявою, в графі «Сума комісії та пені (накопичувальним підсумком)» навпроти строки із датою «30.01.2017» значиться 2946,28 грн. На кінець заявленого періоду (на 31.12.2017 р.) значиться - 4046,28 грн.

Отже, ця нарахована сума пені в розмірі 2946,28 грн. до 31.01.2017 р. перебуває поза межами річного строку позовної давності для стягнення неустойки, про застосування якого заявив відповідач, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити за пропуском строку звернення позивача до суду із позовом в цій частині.

Як наслідок, до стягнення із відповідача підлягає 1080,00 грн. пені (4026,28 - 2946,28 =1080).

Щодо заявлених до стягнення сум штрафів в розмірах 500 грн. та 1550,42 грн, то суд при вирішенні цих позовних вимог приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Верховний Суд України у постанові від 21.10.2015 р. по справі № 6-2003цс15 висловив наступну обов'язкову для застосування правову позицію: Відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Аналогічні по суті висновки містяться і у постанові Верховного Суду України від 24.12.2013р. по справі № 3-37гс13.

Позивач у позовній заяві обгрунтував заявлені ним до стягнення суми штрафів положення п.2.1.1.7.6. Умов і правил надання банківських послуг.

Згідно із цим пунктом Умов і правил надання банківських послуг в їх редакції, які надані позивачем в якості додатка до позовної заяви на підтвердження своїх позовних вимог і містяться у матеріалах справи, штраф накладається при порушенні клієнтом строків платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, які передбачені договором, більш ніж на 30 днів. та штраф ще + 5 % від суми заборгованості.

Тому, суд констатує, що попри застосування до відповідача і заявлення позивачем до стягнення нарахованої ним пені за кожен день прострочення грошового зобов'язання, позивач, між тим, ще й додатково застосував і заявив до стягнення із відповідача штраф по суті за одне й те ж саме порушення за одне й те ж саме прострочення виконання одного й того ж самого зобов'язання, однак застосовуючи ще й штраф, виходив при цьому із тривалої кількості днів просточення, які, між тим, охоплені періодом нарахованої ним пені.

Оскільки за ст.549 ЦК України штраф і пеня є різновидами однієї і тієї ж самої неустойки, то відповідно до норм ст.61 Конституції України, правових підстав для стягнення цих сум штрафу немає через неприпустимість подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення.

Тому, в частині позовних вимог про стягнення штрафів слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Отже, всього до стягнення із відповідача підлягає 1816,85 грн. (293,75 грн. заборгованість за кредитом + 443,10 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом + 1080,00 грн. заборгованість за пенею).

В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити з наведених вище підстав.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторни пропорційно розміру задоволених вимог.

Тому, пропорційно до задоволених позовних вимог (позивач просив стягнути 33058,76 грн., а стягнуто судом 1816,85 грн., що становить 5,5 % від заявлених вимог) із понесених позивачем судових витрат у виді сплаченого судового збору в розмірі 1762,00 грн. за подання позовної заяви підлягає до стягнення із відповідача 96,91 грн., що відповідає 5,5 % відсоткам понесених позивачем судових витрат.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 258, 267, 549, 1054 ЦК України, ст.10,11,81,141, 258, 259, 264, 265, 274, 279, 280 ЦПК України , суд

ВИРІШИВ:

Позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадцять) грн. 85 коп. заборгованість за кредитним договором № б/н від 29.08.2013 р., яка складається із наступного: 293,75 грн. заборгованість за кредитом, 443,10 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 1080,00 грн. заборгованість за пенею).

В задоволенні решти позовних вимог Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Стягнути з із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати в сумі 96 (дев'яносто шість) грн. 91 коп .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Рівненської області

Позивач:

ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" ( м. Дніпро, Набережна Перемоги 50, Дніпропетровська), .

Відповідач:

ОСОБА_1, (жителька АДРЕСА_1) ІПННОМЕР_1, паспорт НОМЕР_2 виданий Костопільським РВ УМВС України у Рівненській області.

Повне рішення складено

СуддяЛ. А. Грипіч