Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 279/1916/17-ц

провадження № 61-31842св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - ОСОБА_5,

відповідач - публічне акціонерне товариство «Українська залізниця»,

представники відповідача: Анікеєнко Мирон Володимирович, Чижикова Людмила Олександрівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-західна залізниця» на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області у складі судді Снігір В. М. від 11 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області у складі колегії суддів: Трояновської Г. С., Миніч Т. І., Павицької Т. М. від 18 жовтня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Підпунктом 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - ПАТ «Українська залізниця») про визнання звільнення з роботи незаконним та поновлення на роботі, покладення на відповідача зобов`язання укласти трудовий договір та про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 03 липня 1995 року вона працювала в ПАТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Південно-західна залізниця» на різних посадах, а 28 квітня 2017 року згідно наказу № 364/0с була звільнена з посади інженера І категорії з безпеки руху поїздів та автотранспорту Коростенської дільниці регіональної філії «Південно-західна залізниця» ПАТ «Українська залізниця» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Позивачка зазначала, що мала переважне право залишення на роботі, так як на її утриманні перебуває неповнолітня дитина, вона має освіту, що відповідає займаній посаді, працювала на посаді із 2000 року, крім того є потерпілою від аварії на ЧАЕС третьої категорії.

Посилаючись на те, що її звільнили з роботи із порушенням вимог пункту 1 статті 40 КЗпП України, оскільки відповідач звільнив її менш як за 2 місяці з моменту попередження про вивільнення працівників без пропозиції вакантних посад та з порушенням порядку надання згоди на її звільнення профспілковим комітетом, ОСОБА_4 просила визнати її звільнення з роботи незаконним та поновлення на роботі в ПАТ «Українська залізниця»; покласти на відповідача зобов`язання укласти трудовий договір та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу з дня звільнення по день фактичного поновлення на роботі; допустити негайне виконання рішення в частині поновлення на роботі та стягнути середній заробіток за один місяць у сумі 7 820 грн.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2017 року позов задоволено частково. Визнано незаконним звільнення з роботи ОСОБА_4 та поновлено її на роботі на посаді інженера 1 категорії з безпеки руху поїздів та автотранспорту Коростенської дільниці регіональної філії «Південно - Західна залізниця». Стягнуто з ПАТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_4 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 27 632 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Допущено рішення до негайного виконання в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, виходив із того, що при звільненні позивача ОСОБА_4 з посади інженера 1-ї категорії з безпеки руху поїздів та автотранспорту Коростенської дільниці регіональної філії «Південно-західна залізниця» у зв'язку із скороченням штату відповідачем не було дотримано вимог частини другої статті 40 КЗпП України, яка передбачає, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 відмовилась від переведення на іншу роботу, відсутні.

Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 18 жовтня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ «Українська залізниця» відхилено, рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2017 року залишено без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду про незаконність звільнення ОСОБА_4, оскільки відповідач не запропонував їй вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо, і матеріали справи не містять доказів відмови позивача від зайняття вакантних посад .

У листопаді 2017 року ПАТ «Українська залізниця» подало касаційну скаргу до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не були досліджені в повному обсязі всі обставини, які підтверджують законність звільнення позивача з посади, а також не враховано, що про наступне вивільнення працівників її було повідомлено 27 лютого 2017 року під її особистий підпис, запропоновано близько 800 вакантних посад, наявних в регіональній філії «Південно-Західна залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» та була надана згода профспілкового комітету на її звільнення, проте позивач не надала згоду на переведення на запропоновані вакансії, що підтверджується відсутністю відповідного запису у її трудовій книжці, тому звільнення її було проведено із дотриманням частини другої статті 40 КЗпП України.

Відзив до суду не надходив.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Суд установив, що ОСОБА_4 у період із 03 липня 1995 року по 28 квітня 2017 року працювала в ПАТ «Українська залізниця» на різних посадах. З 26 вересня 2000 року позивач працювала на посаді інженера з безпеки руху поїздів та автотранспорту 1 категорії Коростенської дільниці з безпеки руху поїздів та автотранспорту.

Згідно протоколу засідання правління ПАТ «Українська залізниця» № Ц-57/4 від 17-18 січня 2017 року вирішено ліквідувати з 01 травня 2017 року структурний підрозділ апарат безпеки руху поїздів і автотранспорту апарат регіональної філії «Південно-Західна залізниця». При цьому, правлінням ПАТ «Українська залізниця» вирішено створити новий структурний департамент безпеки руху зі встановленням нової чисельності штатних одиниць.

27 лютого 2017 року ОСОБА_4 вручено письмове повідомлення про наступне вивільнення працівників у зв'язку із ліквідацією структурного підрозділу апарату безпеки ПАТ «Укрзалізниця» і скорочення посади позивача та ознайомлено під підпис.

ОСОБА_4 підписала повідомлення із застереженням - на день отримання повідомлення посади не пропонувались.

07 березня 2017 року позивача вдруге повідомлено про скорочення посади інженера І-категорії з безпеки руху поїздів та автотранспорту Коростенської дільниці регіональної філії «Південно-західна залізниця» та в порядку працевлаштування запропоновано посади, а саме: інженер з охорони праці 2 категорії БМЕУ Коростень; інженер 1 категорії проектно-кошторисного відділу БМЕУ Коростень; інженер з охорони праці ТЧ Коростень.

Зазначене повідомлення ОСОБА_4 також особисто отримала, про що свідчить її підпис. У зазначеному повідомленні ОСОБА_4 вказала, що розглядає запропоновані вакантні посади.

03 квітня 2017 року профспілковим комітетом первинної профспілкової організації Коростенської дирекції залізничних перевезень надано згоду на звільнення ОСОБА_4 за скороченням у випадку відмови від запропонованих посад.

Наказом № 364/0с від 28 квітня 2017 року ОСОБА_4 була звільнена з посади інженера І - категорії з безпеки руху поїздів та автотранспорту Коростенської дільниці регіональної філії «Південно-західна залізниця» на підставі пункту 1 статті 40 КЗпП України, у зв'язку зі скороченням штату працівників.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

На підставі викладеного суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що звільнення позивача, яка не відмовлялася від запропонованих вакантних посад, відбулося з порушення норм трудового законодавства.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ПАТ «Українська залізниця», що позивача, який не подав заяву про переведення на вакантну посаду, звільнено з дотриманням норм трудового законодавства, оскільки вжиття заходів для працевлаштування працівника, який погодився на запропоновані вакантні посади, є обов'язком роботодавця.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Південно-західна залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 11 серпня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Житомирської області від 18 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:В. М. Коротун
В. П. Курило