Справа № 372/681/18
Провадження № 2-800/18
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 листопада 2018 року Обухівський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Кравченка М.В.

при секретарі Бондаренко Є.І.,

за участю прокурора Тарасенко А.С.,

представників відповідачів Чимериса Т.П., ОСОБА_2, ОСОБА_3,

ОСОБА_4,

розглянувши у приміщенні Обухівського районного суду Київської області у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний фонд «Бенефіт-капітал», ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, треті особи - ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, приватне акціонерне товариство «Київська пересувна механізована колона-2», ОСОБА_41, ОСОБА_42, про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету селищної ради, витребування земельних ділянок,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2018 року перший заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся з позовною заявою до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний фонд «Бенефіт-капітал», ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, треті особи - ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, приватне акціонерне товариство «Київська пересувна механізована колона-2», ОСОБА_41, ОСОБА_41 ОСОБА_43, про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету селищної ради, витребування земельних ділянок.

На обґрунтування позову прокурор зазначав, що вилучення спірних земель та їх подальша передача у власність проведені з порушенням вимог законодавства, зокрема п.34 ч.1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», оскільки виконавчий комітет Козинської селищної ради не мав права приймати рішення про передачу земельних ділянок у власність. Рішення про вилучення і зміну категорії спірних земельних ділянок у даний правовідносинах мала право приймати лише Верховна Рада України, а селищні ради взагалі не наділялись повноваженнями щодо надання у приватну власність земель лісогосподарського призначення державної форми власності. Виконавчий комітет Козинської селищної ради незаконно вилучивши землі лісогосподарського призначення не змінив їх категорію і цільове призначення, а надав їх для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд і для ведення особистого підсобного господарства. Спірні земельні ділянки вибули з державної власності всупереч законодавству та волі держави в особі уповноваженого на те органу. А тому позивач просить визнати недійсними вищевказані рішення та витребувати спірні земельні ділянки на користь держави.

Загалом прокурор просив: визнати поважними причини пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом та поновити його, захистивши право; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 28.04.2000 № 9/1 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу селищної ради» в частині вилучення із землекористування Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» земельних ділянок в кварталі 38 виділах 2, 3, 5, 8, 9, 11 та 24 Козинського лісництва; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 27.07.2000 за № 6/4 «Про затвердження проекту відведення та надання земельної ділянки під розміщення товариства індивідуальних забудовників»; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 26.10.2000 № 5/3 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу селищної ради» в частині вилучення із землекористування Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» земельних ділянок в кварталі 38 виділах 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 22 та 24 Козинського лісництва; визнати недійсним рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради № 6/1 від 29.11.2001 «Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок із земель ТІЗ «Сосновий бір» в частині передані безкоштовно у приватну власність земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства із земель товариства індивідуальних забудовників «Сосновий бір» ОСОБА_16 площею 0,7399 га (ділянка № 39), ОСОБА_17 площею 0,7217 га (ділянка № 40), ОСОБА_18 площею 0,7444 га (ділянка № 41), ОСОБА_19 площею 0,6491 га (ділянка № 42), ОСОБА_20 площею 0,7479 га (ділянка № 43), ОСОБА_21 площею 0,7495 га (ділянка № 44), ОСОБА_22 площею 0,7300 га (ділянка № 45), ОСОБА_23 площею 0,7435 га (ділянка № 46), ОСОБА_24 площею 0,5228 га (ділянка № 47), ОСОБА_25 площею 0,4646 га (ділянка № 48), ОСОБА_26 площею 0,7472 га (ділянка № 49), ОСОБА_27 площею 0,6731 га (ділянка № 51), ОСОБА_28 ОСОБА_44 площею 0,5659 га (ділянка № 52), ОСОБА_29 площею 0,7476 га (ділянка № 53), ОСОБА_30 площею 0,5670 га (ділянка № 54), ОСОБА_31 площею 0,7477 га (ділянка № 55), ОСОБА_32 площею 0,5816 га (ділянка № 56), ОСОБА_33 площею 0,5839 га (ділянка № 57), ОСОБА_45 площею 0,7355 га (ділянка № 58), ОСОБА_35 площею 0,6181 га (ділянка № 59), ОСОБА_36 площею 0,4764 га (ділянка № 60); витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України з незаконного володіння: ОСОБА_41 земельну ділянку площею 0,3000 га з кадастровим номером НОМЕР_1, площею 1,0146 га з кадастровим номером НОМЕР_3, площею 0,3000 га з кадастровим номером НОМЕР_2 та площею 1,0293 га з кадастровим номером НОМЕР_4; ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,4500 га з кадастровим номером НОМЕР_5; ОСОБА_13 земельну ділянку площею 1,4874 га з кадастровим номером НОМЕР_6 і земельну ділянку площею 0,4500 га з кадастровим номером НОМЕР_7; ОСОБА_46 земельну ділянку площею 1,2389 га з кадастровим номером НОМЕР_8; ОСОБА_7 земельну ділянку площею 2,8661 га з кадастровим номером НОМЕР_10, площею 0,9000 га з кадастровим номером НОМЕР_9 і площею 1,1878 га з кадастровим номером НОМЕР_11; ОСОБА_9 земельну ділянку площею 1,6762 га з кадастровим номером НОМЕР_12 і площею 0,4500 га з кадастровим номером НОМЕР_13, загальною вартістю 349 698,96 грн., які знаходяться на території Козинської селищної ради Обухівського району та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір.

08 травня 2018 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у цивільній справі та проведення розгляду за правилами загального позовного провадження.

04 липня 2018 року винесено ухвалу про прийняття зміни позовних вимог, а саме зміни пункту 7 прохальної частини позову у редакції, викладеній у заяві прокурора від 04.06.2018 року, замінити первісного відповідача ОСОБА_41 належними відповідачами: ОСОБА_10, акціонерним товариством «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний фонд «Бенефіт-капітал», ОСОБА_11, ОСОБА_12. Залучено до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ОСОБА_41, ОСОБА_42. Прийнято відзиви на позовну заяву, відповідь на відзив, доповнення до відзиву, письмові пояснення.

27 серпня 2018 року винесено ухвалу про відмову в задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_2 про повернення позовної заяви прокурору.

27 серпня 2018 року винесена ухвала про відмову в задоволенні клопотання представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_2 про залишення позовної заяви без руху, посилаючись на заниження розміру сплаченого прокурором судового збору відмовлено.

10 вересня 2018 року винесено ухвалу про прийняття до розгляду відзиви на позовну заяву, заяви про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

10 вересня 2018 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні прокурор Тарасенко А.С. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, оскільки набуття у власність відповідачами спірних земельних ділянок було проведено з порушенням норм чинного законодавства та призвело до вибуття з державної власності та користування земельної ділянки значного розміру, вважає КМУ належним позивачем, просила поновити строки позовної давності.

Представник Кабінету Міністрів України, що уповноважив представляти інтереси Головного територіального управління юстиції у Київській області в особі Захарчука А.В. в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлявся належним чином, подав суду пояснення, в якому просив позов задовольнити в повному обсязі та визнати пропущений строк позовної давності з поважних причин.

Представник відповідача Козинської селищної ради Обухівського району Київської області Чимерис Т.П. подавши відзив на позовну заяву в судовому засіданні зазначив, що виконавчий комітет Козинської селищної ради був уповноважений ухвалювати спірні рішення, керуючись протоколом засідання першої сесії Козинської селищної ради від 28.04.1998 року. Постановою Верховного Суду від 04.04.2018 року надано оцінку спірного рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради, яким встановлено, що на момент прийняття рішення виконавчий комітет Козинської селищної ради діяв в межах делегованих повноважень та мав право розглядати питання щодо вилучення земельних ділянок та їх передачу у власність та користування. Прокуратурі були відомі всі оскаржувані рішення, оскільки нею проводились регулярні перевірки рішень Козинської селищної ради та дотримання норм чинного законодавства в земельній сфері, сфері лісового господарства та водного законодавства. Оскільки прокурор у вересні 2014 року довідався про оскаржувані рішення, пропустивши строк позовної давності, тому просила застосувати наслідки пропуску строків позовної давності до заявлених вимог.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_8 ОСОБА_2 проти позову заперечила в повному обсязі, зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими і неправомірними, що не підлягають задоволенню, надала відзив зазначивши, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту та визначено неналежну особу, інтереси якої порушено, не доведено обставин неправомірності вилучення земельних ділянок у позивача, а також протиправність отримання земельних ділянок ОСОБА_8, яка є добросовісним набувачем, просила застосувати строк позовної давності.

В судовому засіданні представник відповідача акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний фонд «Бенефіт-капітал» ОСОБА_3 позовні вимоги не визнав та вказав, що його довіритель відчужив земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_14 у ОСОБА_48 на підставі договору купівлі-продажу від 25.05.2018 року за №1274. Земельна ділянка була в цивільному обігу з 2001 року, його довіритель є добросовісним набувачем, договори не оспорені, просив застосувати строк позовної давності.

Представник відповідачки ОСОБА_9 ОСОБА_4 проти позову заперечила в повному обсязі подав суду відзив на позовну заяву в якому вказав, що відповідачами право власності на земельні ділянки набуто в законному порядку, відповідно вимог чинного законодавства, без вчинення жодної протиправної дії, підстав для позбавлення їх права власності на землю не має. Відповідачка ОСОБА_9 набула права власності на спірні земельні ділянки на підставі цивільно-правових угод у осіб, право власності яких на відчужувані земельні ділянки ніким не оспорювалось, державні акти не дійсними не визнавались. Також просив застосувати строк позовної давності, який починається з моменту коли дізнався державний орган про порушення свого права, з моменту коли спірна земельна ділянка вибула з державної власності, з моменту видачі державних актів, 10.12.2000 року, тому строк позовної давності сплинув у 2003 році. В судовому засіданні вказав, що відповідачам, що на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради надано у приватну власність земельні ділянки, тому вони як правонабувачі не мали можливості перевіряти спірні рішення та не повинні відповідати за неправомірні дії державних органів. Просив застосувати строк позовної давності.

В судовому засіданні представник відповідачки ОСОБА_10 ОСОБА_49 подавши відзив на позовну заяву вказав, що відповідачка є добросовісним набувачем, оскільки не знала і не могла знати про наявність будь-яких перешкод для вчинення правочину, просив застосувати строк позовної давності.

Відповідачі ОСОБА_46, ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, додатково виклик відповідачів здійснювався відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової Обухівського районного суду Київської області на офіційному веб-порталі «Судова Влада України».

Треті особи в судове засідання не з'явились, причин неявки не повідомили, заяв, клопотань не подавали.

Вислухавши прокурора, представників відповідачів, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено наступні обставини.

Козинська селищна рада Обухівського району Київської області рішенням від 28 квітня 1998 року передала виконкому Козинської селищної ради повноваження щодо виділення земельних ділянок та їх приватизацію, що підтверджується вказаним рішенням. Також дана обставина встановлена постановою Верховного суду у справі №372/3402/14ц. за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_51, треті особи - ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та їх повернення і надав оцінку законності прийняття рішення № 6/1 від 29.11.2001р., яке є також предметом розгляду і в цій справі, та погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

28 квітня 2000 року рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 9/1 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу селищної ради» вилучено із землекористування Київського державного лісогосподарського об'єднання земельну ділянку (33,38 квартал Київського лісництва) загальною площею 22,0 га та зараховано вилучену ділянку до земель запасу Козинської селищної ради.

27 липня 2000 року рішенням Козинської селищної ради № 6/4 на підставі від «Про затвердження проекту відведення та надання земельної ділянки під розміщення товариства індивідуальних забудовників» затверджено розроблений Обухівським БЮРО ДЗК проект відведення земельної ділянки ЗАТ «Київська ПМК №2» надано за рахунок земель запасу Козинської селищної ради земельну ділянку площею 22,5 га ЗАТ «Київська ПМК-2» під розміщення товариства індивідуальних забудовників, «Сосновий Бір» в смт. Козин, по вул. Леніна та доручено Обухівському БЮРО ДЗК виготовити ЗАТ «Київський ПМК» №2 Державний акт на право постійного користування землею.

26 жовтня 2000 року рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради від № 5/3 «Про вилучення земельної ділянки та зарахування її до земель запасу селищної ради» вилучено із землекористування Київського державного лісогосподарського об'єднання Козинського лісництва квартал 38 виділ 12 площею 0,5 га, квартал 38 виділ 6 площею 0,4 га., квартал 38 виділ 20 площею 1,4 га., квартал 38 виділ 25 площею 0,8 га., квартал 38 виділ 10 площею 2,9 га., квартал 33 виділ і площею 1,5 га., квартал 17 виділ 24 площею 1,5 га., квартал 17 виділ 25 площею 0,6 га., квартал 32 виділ 9.10.16.19 площею 5,72 га. квартал 38 виділ 12,13,14,15-22,24 площею 14,1 га., та зараховано вилучену земельну ділянку до земель запасу Козинської селищної ради (резервні території під розширення населеного пункту).

29 листопада 2001 року рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 6/1 «Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок із земель ТІЗ «Сосновий бір» затверджено надання та передачу громадянам, у розмірах згідно додатку до рішення, а саме: ОСОБА_16 площею 0,7399 га (ділянка № 39), ОСОБА_17 площею 0,7217 га (ділянка № 40), ОСОБА_18 площею 0,7444 га (ділянка № 41), ОСОБА_19 площею 0,6491 га (ділянка № 42), ОСОБА_20 площею 0,7479 га (ділянка № 43), ОСОБА_21 площею 0,7495 га (ділянка № 44), ОСОБА_22 площею 0,7300 га (ділянка № 45), ОСОБА_23 площею 0,7435 га (ділянка № 46), ОСОБА_24 площею 0,5228 га (ділянка № 47), ОСОБА_25 площею 0,4646 га (ділянка № 48), ОСОБА_26 площею 0,7472 га (ділянка № 49), ОСОБА_27 площею 0,6731 га (ділянка № 51), ОСОБА_28 площею 0,5659 га (ділянка № 52), ОСОБА_29 площею 0,7476 га (ділянка № 53), ОСОБА_30 площею 0,5670 га (ділянка № 54), ОСОБА_31 площею 0,7477 га (ділянка № 55), ОСОБА_32 площею 0,5816 га (ділянка № 56), ОСОБА_33 площею 0,5839 га (ділянка № 57), ОСОБА_45 площею 0,7355 га (ділянка № 58), ОСОБА_35 площею 0,6181 га (ділянка № 59), ОСОБА_36 площею 0,4764 га (ділянка № 60) безкоштовно у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства, із земель товариства індивідуальних забудовників «Сосновий бір», доручено землевпорядній групі при Обухівському районному відділі земельних ресурсів виготовити Державні акти на право приватної власності на землю громадянам, згідно додатку до рішення та згідно матеріалів інвентаризації земельних ділянок.

За договорами купівлі-продажу № 2853 і 2649 від 14 грудня 2001 року ОСОБА_16 та ОСОБА_20 відчужили ОСОБА_59 належні їм земельні ділянки № 39 площею 0,7399 га та № 43 площею 0,7479 га.

ОСОБА_59 отримано державні акти на право власності на земельні ділянки №39 та №43 серії НОМЕР_15 та НОМЕР_16, зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_17 площею 0,3 га. (частина земельної ділянки № 39), а також з кадастровим номером НОМЕР_11 площею 1,1878 га (земельна ділянка № 42 та частина земельної ділянки № 39).

В подальшому, право власності на зазначені вище земельні ділянки перейшло від ОСОБА_59 до ОСОБА_7 на підставі свідоцтв про право на спадщину від 23.11.2012 № 5-593 та № 5-594.

В 2001 році ОСОБА_15, ОСОБА_27 та ОСОБА_60 на підставі ряду цивільно-правових угод передано ОСОБА_46 земельні ділянки (ділянка № 38 площею 0,7122 га, ділянка № 51 площею 0, 6731 га та № 52 площею 0,5659 га) у зв'язку з чим ОСОБА_46 набула на земельні ділянки право власності та отримала державний акт серії НОМЕР_18 (загальна площа земельної ділянки - 1,9512 га).

Відповідно заяви ОСОБА_46 від 11.08.2011 № 1653 здійснено поділ земельної ділянки площею 1,9512 га, у зв'язку з чим утворено нові земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_8 площею 1,2389 га, НОМЕР_19 площею 0,2622 га та НОМЕР_20 площею 0,4500 га.

13.12.2001 на підставі договорів купівлі-продажу № № 4654, 4658 і 4650 ОСОБА_22, ОСОБА_26С, і ОСОБА_19 продано ОСОБА_37 земельні ділянки № 45 площею 0,7300 га, № 49 площею 0,7472 га і № 42 площею 0,6491 га. В свою чергу, 11.08.2011 на підставі заяви № 1651 ОСОБА_37 отримано 2 державні акти на право власності на вказані земельні ділянки серії НОМЕР_21 (земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_12 площею 1,6762 га (до якої входить частина ділянки № 49 та повністю ділянки № 45 і 42 ) і за НОМЕР_22 (земельна ділянка з кадастровим номером НОМЕР_13 площею 0,45 га (до якої входить частина ділянки № 49).

В подальшому, ОСОБА_37 11.02.2013 на підставі договорів дарування № № 188 і 189 відчужила на користь ОСОБА_61 вказані вище земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_12 і НОМЕР_13, а остання 28.08.2013 на підставі договорів купівлі-продажу за № № 1451 і 1452 їх відчужила на користь ОСОБА_9

Також встановлено, що 14.12.2001 ОСОБА_17, ОСОБА_21, ОСОБА_23, ОСОБА_18, ОСОБА_25 і ОСОБА_24 на підставі договорів купівлі-продажу за № № 2841, 2845, 2857, 2861, 2866, 2870 відчужено належні їм ділянки (частини ділянок № 40 і № 41, а також ділянки № 44, № 48, № 47 і № 46) на користь ОСОБА_38, ОСОБА_39 і ОСОБА_40 у звязку з чим останніми отримано державні акти на право власності на земельні ділянки серії НОМЕР_23, НОМЕР_24, НОМЕР_25.

Після цього, ОСОБА_38, ОСОБА_39 і ОСОБА_40 03.11.2005 на підставі договорів купівлі-продажу № № 6322, 6327 і 6332 відчужили належні їм ділянки на користь ОСОБА_59 (частини ділянок № 40 і № 41, а також ділянки № 44, № 48, № 47 і № 46). У зв'язку з чим ОСОБА_59 отримала державні акти на право власності на земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_10 площею 2,8661 га (частини ділянок № № 46, 47, 44 і 41 та ділянка № 48 ) і НОМЕР_9 площею 0,9 га (частини ділянок № 46, № 47, № 44, № 41 і № 40) серій НОМЕР_26 і № НОМЕР_27.

Поряд з цим, належні ОСОБА_59 земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_10 і НОМЕР_9 на підставі свідоцтв про право на спадщину за № № 5-591 і 5-592 23.11.2012 набуто ОСОБА_7

Крім того, 11.12.2001 ОСОБА_33, ОСОБА_34 і ОСОБА_35 на підставі договорів купівлі-продажу за № № 4630, 4634 і 4526 відчужили на користь ОСОБА_14 належні їм ділянки № 57, № 58 і № 59, у зв'язку з чим останій отримав державний акт на право власності на вказані земельні ділянки серії НОМЕР_28, де загальна площа земельної ділянки становить 1,9374 га.

Після цього, 11.08.2011 року на підставі заяви ОСОБА_14 № 1652 здійснено поділ вказаної ділянки на земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_7 площею 0,4500 га та з кадастровим номером НОМЕР_6 площею 1,4874 га. В свою чергу на підставі договору міни від 16.05.2017 за № 593 ОСОБА_14 відчужив земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_6 на користь ОСОБА_8, а земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_7 на підставі договору дарування від 19.10.2017 № 1665 - на користь ОСОБА_13

Так само, ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 19.10.2017 № 1662 відчужила на користь ОСОБА_13 земельну ділянку з кадастровим номером НОМЕР_6.

За договорами купівлі-продажу №№ 4646, 4642 і 4638 від 13.12.2001 року ОСОБА_62, ОСОБА_36 та ОСОБА_63 відчужили ОСОБА_8 ділянки № 50, № 60, № 61, у зв'язку з чим остання отримала державний акт на право власності на вказані земельні ділянки серії НОМЕР_29, в подальшому на підставі заяви № 1649 здійснила її поділ на земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_5 площею 0,4500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку (яка складається з ділянки № 60) і НОМЕР_30 площею 1,0527 га для ведення особистого селянського господарства (яка складається з ділянки № 61 і № 50).

За договорами купівлі-продажу №№ 4434, 4567 від 15.09.2005 року і 20.09.2005 року ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31 та ОСОБА_32 відчужили на користь акціонерного товариства «Київська пересувна механізована колона-2», яке шляхом об'єднання та поділу придбаних земель отримала державні акти на право власності: серії НОМЕР_31 щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1 площею 0,3000 га, серії НОМЕР_32 щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_3 площею 1,0146 га, серії НОМЕР_33 щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,3000 га та серії НОМЕР_34 щодо земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_4 площею 1,0293 га.

За договорами купівлі-продажу № № 1361, 1359, 1362 і 1360 від 29.03.2006 року акціонерне товариство «Київська пересувна механізована колона-2» відчужила на користь ОСОБА_41 земельні ділянки з кадастровими номерами НОМЕР_1, НОМЕР_3, НОМЕР_2 та НОМЕР_4.

Вказані вище обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами, зокрема державними актами, рішеннями виконавчого комітету Козинської селищної ради, договорами купівлі-продажу, витягами з Державних реєстрів, протоколами сесії ради, рішенням сесії ради, матеріалами прокурорських перевірок, листами, схемою розташування земельних ділянок, інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна.

Як вбачається з Акту перевірки правомірності відведення та використання земель лісового фонду для потреб житлового будівництва на території Конча-Заспи від 27.11.2002 року, складеного комісією у складі представників Держкомлісгоспу України, ДЛГО «Київліс», Козинського лісництва згідно з дорученням Генеральної прокуратури України від 21.11.2002 року №7/3-10311-02 та розпорядження Держкомлісгоспу від 22.11.2002 року №21 землі лісового фонду Козинського лісництва в кварталах 1,2,3,8,12,17,22,27,28,32,33,37,38,42,43,46,47 площею 373 га рішенням Обухівської районної ради №135 від 18.06.1998 року включені в межі селища Козин згідно з генеральним планом розширення та забудови селища. Освоєння території, що вилучена зі складу земель лісового фонду проводиться за відповідними рішеннями Козинської селищної Ради і погодженням районних та обласних служб. Порушень вимог чинного законодавства при погодженні передачі вищезгаданих земель об'єднанням «Київліс» для потреб житлового будівництва комісією встановлено не було.

Таким чином, органам прокуратури у 2002 році було достовірно відомо про оспорювані рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради №9/1 від 28.04.2000р. та №5/3 від 26.10.2000р., вилучення земельних ділянок зі складу земель лісового фонду та їх зарахування до земель запасу Козинської селищної ради, включення вказаних ділянок в межі смт.Козин Обухівського району Київської області.

Під час розгляду справи суд встановив, що між сторонами виник земельний спір щодо правомірності виділення, набуття, реалізації та оформлення відповідачами і третіми особами права власності на земельні ділянки, що відноситься до цивільних правовідносин, де орган місцевого самоврядування діяв як розпорядник (відчуджувач) земельних ділянок, тому спір повинен розглядатись в межах цивільного судочинства.

При наданні правової оцінки позовним вимогам суд враховує наступне.

Відповідно до ст.19 Земельного кодексу України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі землі лісогосподарського призначення.

Згідно ст.55 Земельного кодексу України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті зеленими насадженнями в межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів.

Таким чином, землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства, належать до земель лісогосподарського призначення, на які поширюється особливий режим щодо використання, надання в користування та передачі у власність.

При цьому, за ст. 3 Земельного кодексу України, земельні відносини, що виникають при використанні лісів, регулюються також нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать Земельному кодексу України.

Водночас у ч. 2 ст. 5 Лісового кодексу України передбачено, що правовий режим земель лісогосподарського призначення визначається нормами земельного законодавства. Отже, застосування норм земельного та лісового законодавства при визначенні правового режиму земель лісогосподарського призначення має базуватися на пріоритетності норм земельного законодавства перед нормами лісового законодавства, а не навпаки.

Оскільки, земельна ділянка і права на неї на землях лісогосподарського призначення є об'єктом земельних правовідносин, то суб'єктний склад і зміст таких правовідносин мають визначатися згідно з нормами земельного законодавства в поєднанні з нормами лісового законодавства в частині використання та охорони лісового фонду.

Основною рисою земель лісогосподарського призначення є призначення цих земель саме для ведення лісового господарства, що, за змістом ст. 63 Лісового кодексу України, полягає в здійсненні комплексу заходів з охорони, захисту, раціонального використання та розширеного відтворення лісів.

Згідно з ст. 7 Лісового кодексу України ліси, розташовані в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу.

Відповідно до ст. 8 Лісового кодексу України у державній власності перебувають усі ліси, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається й реалізується державою в особі Кабінету Міністрів, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій згідно із законом.

Згідно ст. 13 чинного Земельного кодексу України, який набрав законної сили 01.01.2002 року, до повноважень Кабінету Міністрів України в галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим кодексом.

Передання у власність, надання в постійне користування для не лісогосподарських потреб земельних лісових ділянок площею більш як 1 га, що перебувають у державній власності, з 01.01.2002р. належить до повноважень Кабміну у сфері лісових відносин (ст.27 Лісового кодексу України).

Таким чином, повноваження Кабінету Міністрів України по розпорядженню земельними лісовими ділянками розповсюджується з 01.01.2002 року лише на землі, що перебувають у державній власності.

Спірні правовідносини, а саме вилучення земельних ділянок зі складу земель лісового фонду, а також їх передача в порядку приватизації громадянам, виникли до набрання чинності діючим Земельним кодексом України, а саме у 2000-2001 роках, тобто до отримання Кабінетом Міністрів України відповідних повноважень в сфері розпорядження землями лісового фонду. Станом на 01.01.2002 року спірні земельні ділянки перебували у приватній власності громадян - відповідачів та третіх осіб по справі, в зв'язку з чим посилання прокурора на порушення прав Кабінету Міністрів України, як розпорядника і власника земель лісогосподарського призначення згідно статей 13, 122, 149 чинного Земельного кодексу України є безпідставним.

Прокурором в позовній заяві та відповідях на відзиви відповідачів зазначається про те, що рішення про вилучення спірних лісових ділянок - лісів першої групи, зміну їх категорії, а також подальшу передачу у приватну власність у даних правовідносинах мала право приймати лише Верховна Рада України, що також доводить безпідставність твердження прокурора про порушення прав Кабінету Міністрів України оспорюваними рішеннями виконкому Козинської селищної ради.

Суд враховує, що позов пред'явлено прокурором в інтересах держави, він обґрунтовується загальними посиланнями на необхідність дотримання законності, однак прокурор не посилався і не довів порушення прав саме вказаного у позові позивача.

Зокрема залишились неспростованими доводи заперечень представників відповідачів щодо неналежності визначеного позовом позивача - Кабінету Міністрів України через неправильне застосування прокурором редакції ч.9 ст.149 ЗК України станом на час виникнення спірних правовідносин, а також те, що спірні земельні ділянки не відносились до лісів першої групи, не можуть вважатись єдиним масивом загальною площею більше 10 га, перебувають в межах Козинської селищної ради, тому право розпорядження спірними земельними ділянками не відносилось до сфери компетенції Кабінету Мніністрів України, який не є органом місцевого самоврядування.

Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до п. 2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, визначених законом.

Такі випадки передбачені, зокрема, ст. ст. 20, 33, 36-1 Закону України «Про прокуратуру» та ст. 45 ЦПК України, відповідно до якої прокурор може звертатися до суду із заявою про захист прав, свобод та інтересів інших осіб або держави чи суспільних інтересів.

Статтею 36-1 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що представництво прокуратурою інтересів держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів держави у випадках, передбачених законом.

Підставою представництва в суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою.

Згідно з Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року № 3-рп/99 у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах.

Під поняттям «орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах», потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надано повноваження органу виконавчої влади.

Таким чином, по цій справі прокурор має достатні повноваження для самостійного визначення осіб, в інтересах яких пред'явлено позов, однак при розгляді справи він повинен відповідно до вимог ст.12 ЦПК України довести зазначені у позові обставини порушення інтересів держави та те, що у фактичних правовідносинах саме ці особи є органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов'язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов'язку від інших осіб.

Отже лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог.

Позовні вимоги фактично пред'явлені в інтересах не держави загалом, а в інтересах Кабінету Міністрів України.

Згідно позову спірні земельні ділянки знаходяться у смежах населеного пункту - смт. Козин Обухівського району Київської області, але прокурор не вказує на необхідність захисту прав територіальної громади смт. Козин Обухівського району Київської області, не пред'явив позов в інтересах Козинської селищної ради.

Обґрунтування позову стосується захисту загальнодержавної власності, але належних і допустимих доказів саме такого статусу цих земель суду не подав, віднесення земель до лісового фонду не довів, порушення прав та законних інтересів Кабінету Міністрів України не обґрунтував.

За таких обставин, суд вважає правову позицію прокурора щодо наявності суспільного інтересу та порушень інтересів держави відносно дотримання законодавства при виділенні земельних ділянок, неспроможною і непереконливою.

Суд приймає до уваги, що за таких умов згідно ч.4 ст.56 ЦПК України прокурор дійсно має право вимагати розгляду позову в інтересах держави, однак це не скасовує необхідності виконання ним загальних обов'язків щодо доведення позовних вимог, передбачених ст.ст. 12,13 ЦПК України. На думку суду, прокурор неналежно виконав свої процесуальні обов'язки щодо доказування, тому суд застосує загальні принципи цивільного судочинства щодо змагальності сторін та диспозитивності. Суд вважає, що доводи позовної заяви та пояснень прокурора в судовому засіданні не спростовують висновку про недоведеність посилань прокурора на порушення прав держави у спірних правовідносинах, тому не можуть слугувати достатньою правовою підставою для задоволення позовних вимог у наявній їх редакції, у визначеному прокурором суб'єктному складі сторін та із визначених позовом підстав.

Вказані недоліки в правовому обґрунтуванні позову та ненадання прокурором переконливих доказів на підтвердження наявності фактичних обставин, які покладені в основу позовних вимог, на думку суду, унеможливлюють задоволення позову, оскільки достатність підстав для позбавлення охоронюваного законом конституційного права власності судом не встановлено.

Таким чином, посилання прокурора на належність позивача у цій справі залишились недоведеними.

Планування використання земель лісогосподарського призначення здійснюється головним чином у формі лісовпорядкування, яке, зокрема, передбачає складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням (п.13 ст.46 Лісового кодексу України).

Одночасно із земельним кадастром здійснюється облік лісів, а органами лісового господарства ведеться державний лісовий кадастр на основі державного земельного кадастру (ч.2 ст.49 Лісового кодексу України). Державний лісовий кадастр включає: облік якісного й кількісного стану лісового фонду; поділ лісів на категорії залежно від основних виконуваних ними функцій; грошову оцінку лісів (у необхідних випадках); інші показники (ст.51 Лісового кодексу України).

За ст. 48 Лісового кодексу України, у матеріалах лісовпорядкування дається якісна й кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об'єкта лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням, відповідно, з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов'язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.

Згідно з нормами ст.ст. 181, 184, 202, 204 Земельного кодексу України, Закону України «Про Державний земельний кадастр» та Закону України «Про землеустрій» дані державного земельного кадастру це документальне підтвердження відомостей про правовий режим земель, їх цільове призначення, їх розподіл серед власників землі й землекористувачів за категоріями земель, а також дані про кількісну та якісну характеристику земель, їх оцінку, які ґрунтуються на підставі землевпорядної документації.

Згідно з п.5 «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом п. 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11.12.86, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування.

Згідно зі ст. 48 ч. 4 Лісового Кодексу України матеріали лісовпорядкування мають бути затверджені в установленому порядку територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища.

Прокурором в якості доказів, що підтверджують віднесення спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс» надано лист виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» від 18.09.2017р. за №461 з фрагментом з публічної кадастрової карти з нанесеними межами кварталу 38 Козинського лісництва, лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 07.11.2017р. №10-10-0.222-16664/2-17, а також лист ДП «Київське лісове господарство» від 07.09.2017р. №02-712.

Як вбачається зі змісту вказаних документів, копії схем та планшету лісовпорядкування 1993 року складено без прив'язування до місцевості та визначення координат, вказані матеріали не доводять перебування спірних земельних ділянок в складі земель лісового фонду на даний час, не обґрунтовують незаконність вилучення виконавчим комітетом Козинської селищної ради спірних земельних ділянок зі складу земель лісового фонду.

Будь-яких інших доказів про наявність накладень спірних земельних ділянок на земельну ділянку, яка б на даний час не була вилучена з користування ДП «Київський лісгосп» і відносилась б до складу земель лісового фонду прокурором не надано.

Матеріали справи також не містять належних письмових доказів, які б підтверджували, що спірні земельні ділянки належать до земель лісового фонду та перебувають у постійному користуванні Київського державного лісогосподарського об'єднання «Київліс».

Суд також враховує положення Закону України "Про державний земельний кадастр", Земельного Кодексу України та Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України 17.10.2012 року за №1051, згідно якого начальники районних відділів (управління) Держземагентства та їх заступники не наділені компетенцією надавати відомості з Державного земельного кадастру у формі інформаційного листа та не мають права надавати висновки щодо наявності чи відсутності певних юридичних фактів, встановлювати чи спростовувати обставини та самостійно визначати де знаходиться та чи інша земельна ділянка, чи має місце накладання земельних ділянок одна на іншу без підтверджуючих такі висновки конкретними документами, експертизами та/або інформаційними даними.

Законом України "Про державний земельний кадастр" передбачено порядок отримання відомостей з Державного земельного кадастру.

Відповідно до ст. 38 Законом України "Про державний земельний кадастр", відомості Державного земельного кадастру надаються державними кадастровими реєстраторами у формі: витягів з Державного земельного кадастру про об'єкт Державного земельного кадастру; довідок, що містять узагальнену інформацію про землі (території) за формою, встановленою Порядком ведення Державного земельного кадастру; викопіювань з кадастрової карти (плану) та іншої картографічної документації Державного земельного кадастру.

Отже, відповідно до ст. 38 Закону України "Про державний земельний кадастр", відомості з Державного кадастру надаються тільки кадастровим реєстратором і виключно у формі витягів, довідок з узагальненою інформацією про землі (території) встановленої форми, та викопіювань з кадастрової карти.

При цьому, надання інформаційних листів з відомостями Державного земельного кадастру за підписом начальника районного управління Держземагентства чи його заступника цим законом не передбачено. Сама ж інформація у листах є не конкретизованою, ґрунтується на припущеннях, оскільки не вказується на підставі яких конкретно планово-картографічних матеріалів підготовлені листи (назва, дата, зміст документу) та які дані Державного земельного кадастру та/або інші обліковані дані управління використані.

Таким чином, посилання у позові на інформаційні листи Головного управління Держгеокадастру у Київській області та виробничого об'єднання «Укрдержліспроект» як на дані з Державного земельного кадастру та як на належні письмові докази у справі не можна вважати правомірним.

Прокурором не надано жодного належного та допустимого доказу, який би підтверджував, що спірні земельні ділянки на момент їх відведення у власність та на даний час перебувають у державній власності та віднесені до категорії лісів.

Правові підстави набуття права власності на земельну ділянку до 1 січня 2002 року визначалися ЗК України 1990 року, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін, що виникли, зокрема в 2001 році.

Правові підстави набуття права власності на земельну ділянку після 1 січня 2002 року визначені положеннями ЗК України.

Таким чином, суд враховує відмінності норм земельного законодавства щодо повноважень органів місцевого самоврядування станом на листопад 2001 року.

Відповідно до вимог ст. 3 ЗК України 1990 року місцеві Ради народних депутатів розпоряджаються землею Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх. Повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві Ради народних депутатів можуть передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

Отже, використовуючи своє право, передбачене ст. 3 ЗК України 1990 року, чинного на момент прийняття оскаржуваних рішень, Козинська селищна рада своїм рішенням від 28 квітня 1998 року передала виконкому Козинської селищної ради повноваження по виділенню земельних ділянок та приватизації.

27.07.2000р. виконавчий комітет Козинської селищної ради Обухівського району Київської області прийняв рішення №6/4 «Про затвердження проекту відведення та надання земельної ділянки під розміщення товариства індивідуальних забудовників» під розміщення товариства індивідуальних забудовників «Сосновий Бір».

29.11.2001 року рішенням Виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 6/1 «Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок із земель ТІЗ «Сосновий бір» затверджено надання та передано у власність в порядку безоплатної приватизації, серед інших громадянам ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_64, ОСОБА_39, ОСОБА_40, ОСОБА_41 у розмірах додатку до цього рішення, для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства, із земель товариства індивідуальних забудовників «Сосновий бір».

Вказані особи отримали державні акти на право приватної власності у встановленому законом порядку.

Згідно із частиною третьою статті 6 Земельного України 1990 року передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно.

Статтями 17, 18 Земельного кодексу України 1990 року визначався певний порядок та підстави надання громадянам у власність земельних ділянок із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної влади в межах їх повноважень.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (тут і надалі у редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень) сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Стаття 26 цього Закону визначає виключну компетенцію сільських, селищних, міських рад. Зокрема до виключної компетенції селищних рад відносяться лише повноваження щодо регулювання земельних правовідносин (пункт 34) та встановлення земельного податку (пункт 35).

Статтею 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено як власні, так і делеговані на підставі цього Закону повноваження селищних рад у сфері регулювання земельних відносин, до яких повноваження щодо надання земельних ділянок не віднесено.

Разом з тим за статтею 3 ЗК України 1990 року повноваження щодо передачі, надання та вилучення земельних ділянок місцеві ради народних депутатів могли передавати відповідно органам державної виконавчої влади або виконавчим органам місцевого самоврядування.

За системним аналізом зазначених норм, беручи до уваги наявність прямої вказівки у статті 3 ЗК України 1990 року, станом на листопад 2001 року селищні ради мали повноваження для делегування частини своїх функцій у сфері регулювання земельних відносин, зокрема щодо надання, передачі та вилучення земельних ділянок виконкомам, за винятком тих повноважень, що відносяться до виключної компетенції селищних рад.

Отже, використовуючи своє право, передбачене ст. 3 ЗК України 1990 року, чинного на момент прийняття оскаржуваних рішень, Козинська селищна рада своїм рішенням від 28 квітня 1998 року делегувала виконавчому комітету Козинської селищної ради повноваження щодо виділення земельних ділянок у власність та користування та їх приватизацію.

Вказане рішення ради про делегування даних повноважень є чинним і прокурором не оскаржувалось.

Відповідно до вимог ст. 3 ЗК України 1990 року, чинного на момент прийняття оскаржуваних рішень виконавчого комітету Козинської селищної ради від 28.04.2000р. №9/1, від 26.10.2000 №5/3, від 27.07.2000 №6/4 та від 29.11.2001 року № 6/1 розпоряджаються землею в межах населених пунктів Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передають землі у власність або надають у користування та вилучають їх.

Вимоги позовної заяви про визнання незаконним та скасування рішень Козинської селищної ради Обухівського району Київської області № 6/1 від 29.11.2001 року ґрунтуються на доводах прокурора щодо відсутності у виконавчого комітету Козинської селищної ради повноважень, щодо виділення земельних ділянок у власність громадянам.

Прокурор не посилається на будь-які неправомірні дії будь-яких фізичних осіб, які є учасниками розгляду цієї справи, пов'язаних із прийняттям вказаних вище рішень органу місцевого самоврядування, а з фактичних обставин справи суд не вбачає існування неправомірної поведінки первісних набувачів земельних ділянок, які б призвели до набуття ними права власності на об'єкти спору шляхом іх виділення із земель в межах Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. Також не встановлено порушень законодавства при реалізації процедури виділення спірних земельних ділянок первісним набувачам - третім особам у цій справі.

Крім того, згідно зі ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» рада в разі незгоди з застосованою виконавчим комітетом компетенцією щодо надання спірних земельних ділянок у власність наведеним у позові громадянам, мала повноваження щодо скасування таких рішень, однак до цього часу не скористалась ними у спірних правовідносинах.

Правове обґрунтування доводів прокурора щодо тлумачення результатів системного аналізу законодавства на користь відсутності повноважень сесії селищної ради делегувати повноваження щодо розпорядженнями землями комунальної власності до 01.01.2002 року суд вважає непереконливим і необґрунтованим, оскільки це суперечить як викладеним у нормах права приписам, так і сталій судовій практиці судів різних інстанцій при оцінці подібних правовідносин.

За таких обставин, суд вважає, що виконавчий комітет Козинської селищної ради приймаючи, насамперед, рішення № 6/1 від 29.11.2001 року діяв на виконання делегованих повноважень Козинської селищної ради, відповідно до вимог ст. 3 ЗК України, чинного на момент прийняття рішення, як про делегування зазначених повноважень, так і на момент прийняття рішення про виділення земельних ділянок.

Також дана обставина встановлена постановою Верховного Суду у справі №372/3402/14ц за позовом прокурора Обухівського району Київської області в інтересах держави до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_51, треті особи - ОСОБА_52, ОСОБА_53, ОСОБА_54, ОСОБА_55, ОСОБА_56, ОСОБА_57, ОСОБА_58, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, про визнання незаконними та скасування рішень, визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки та їх повернення і надав оцінку законності прийняття рішення № 6/1 від 29.11.2001р., яке є також предметом розгляду і в цій справі, та погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

За таких обставин, суд вважає, що доводи прокурора про незаконність рішення № 6/1 від 29.11.2001 року в частині надання земельних ділянок у приватну власність громадян, не знайшли об'єктивного підтвердження під час судового розгляду, а тому в цій частині позовні вимоги щодо недійсності цього рішення є безпідставними і необґрунтованими.

Також суд вважає необґрунтованими доводи прокурора щодо відсутності повноважень у Козинської селищної ради по зміні категорії земель лісового фонду, виходячи із наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Лісового кодексу України (в редакції на день прийняття відповідного рішення) віднесення земельних ділянок до складу земель лісового фонду, визначення їх меж провадиться в порядку, встановленому земельним законодавством.

Постійне користування земельними ділянками лісового фонду припиняється у випадках і порядку, передбачених Земельним кодексом України (ст. 21 Лісового кодексу України).

Статтею 42 Лісового кодексу України, передбачалось, що переведення лісових земель до нелісових для використання у цілях, не пов'язаних з веденням лісового господарства, використанням лісових ресурсів і користуванням земельними ділянками лісового фонду для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт, провадиться за рішенням органів, які надають ці землі у користування відповідно до земельного законодавства. Переведення лісових земель до інших категорій провадиться за згодою відповідних державних органів лісового господарства Республіки Крим, областей, міст Києва і Севастополя.

Відповідно ст. 2 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на момент прийняття оспорюваних рішень) за цільовим призначенням всі землі України поділяються на: 1) землі сільськогосподарського призначення; 2) землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); 3) землі промисловості, транспорту, зв'язку, оборони та іншого призначення; 4) землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; 5) землі лісового фонду; 6) землі водного фонду; 7) землі запасу. Віднесення земель до категорій провадиться відповідно до їх цільового призначення. Віднесення земель до відповідних категорій і переведення їх з однієї категорії до іншої провадиться органами, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання їх у користування, а в інших випадках - органами, які затверджують проекти землеустрою і приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного, оздоровчого, історико-культурного та іншого призначення.

Отже, переведення лісових земель до нелісових, тобто зміна цільового призначення земельних ділянок, та переведення їх з категорії «землі лісового фонду» до категорії «землі запасу», мала право за своїм рішенням здійснювати Козинська селищна рада як орган, який уповноважений надавати ці землі у користування, за погодженням державного органу лісового господарства Київської області, який на час виникнення спірних правовідносин здійснювались Київським державним лісогосподарським об'єднанням, яке своїми листами № 01-258/2 від 18.04.2000 року, № 01/394 від 14.06.2000 року, № 01/417-2 від 25.06.2000 року, № 01/417-1 від 25.06.2000 року, № 01/591 від 28.09.2000 року, № 01/629 від 19.10.2000 року надало такі погодження.

Мотивуючи вимоги позовної заяви прокурор посилається на те, що виконавчий комітет Козинської селищної ради здійснив розпорядження земельними ділянками за межами населеного пункту смт.Козин, а межа смт.Козин Обухівського району Київської області на даний час не встановлена, оскільки документація із землеустрою щодо встановлення (зміни) меж смт. Козин Обухівського району, що затверджена рішенням Обухівської районної ради від 21.12.2001 року № 206.16.XXIII «Про зміну меж селища Козин», до Головного управління Держгеокадастру у Київській області та його територіальних органів не передавалася, в місцевому фонді документації із землеустрою не обліковується, а відомостей про межі адміністративно-територіальної одиниці смт. Козин до Національної кадастрової системи Державного кадастру не внесено (лист Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 29.09.2017 року № 0-10-0.11-15310/2-17).

Стосовно вказаних тверджень прокурора, суд зазначає наступне.

Інститутом землеустрою Української академії аграрних наук в 1995 році було розроблено проект формування території та встановлення меж Козинської селищної ради народних депутатів, смт. Козин і с. Рудики Обухівського району Київської області, який був затверджений Обухівською районною радою народних депутатів рішенням №106 10.ХХІІ від 28.11.1997, яким було визначено площу Козинської селищної ради у розмірі 6862,6 га та смт. Козин площею 426,3 га.

Рішенням Київської обласної ради №174-10-ХХІІІ від 17.02.2000 повторно доручено Обухівській районній раді встановити межі смт. Козин; рекомендовано обласному управлінню земельних ресурсів взяти на контроль розробку проекту встановлення меж смт. Козин. Рішенням Обухівської районної ради №151.13.XXIII від 09.02.2001 затверджено проект обґрунтування зміни меж території населеного пункту смт. Козин, встановлено загальну площу смт. Козин 2740,0 га.

Рішенням Обухівської районної ради №206.16.ХХІІІ від 21.12.2001 затверджено проект обґрунтування зміни меж території населеного пункту смт. Козин, встановлено загальну площу смт. Козин - 3071,0 га, визнано таким, що втратило чинність рішення №151.13.XXIII від 09.02.2001.

Відповідно до Вказівки по складанню проектів формування територій і встановлення меж сільських, селищних Рад народних депутатів, затвердженої Головою Держкомзему 30.10.1991р., проектування меж території селищних Рад проводиться на планах внутрігосподарського землеустрою масштабу 1:25000 - 1:10000 на підставі розробленої схеми формування території і встановлення меж селищних рад. Даний проект погоджується селищними і районними Радами і затверджується обласною Радою народних депутатів, або за її дорученням районною Радою народних депутатів.

Відповідно до Технічних вказівок по складанню проектів встановлення меж сільських населених пунктів, які були схвалені науковою радою Українського науково-дослідного і проектно-вишукувального інституту по землеустрою 11 жовтня 1991 року (протокол N 5) і затверджені Держкомземом України 30 жовтня 1991 року, встановлення меж сільських населених пунктів здійснювалось за проектами встановлення меж сільських населених пунктів, які розглядались і погоджувались сільською Радою народних депутатів і затверджувались районною Радою народних депутатів.

Враховуючи вищевикладене, встановлення меж селищ міського типу до 01.01.2002 здійснювалось за проектами встановлення меж селищ міського типу, які розглядались і погоджувались селищною і районною Радою народних депутатів, затверджувались за дорученням Київської обласної Ради народних депутатів - Обухівською районною Радою народних депутатів.

Відповідно до Закону України «Про Державний земельний кадастр» розділу VII Прикінцеві та перехідні положення, п. 8. Відомості про межі адміністративно- територіальних одиниць, які були встановлені до набрання чинності Законом України «Про землеустрій», вносились до Державного земельного кадастру на підставі проектів формування території і встановлення меж сільських, селищних рад.

Таким чином, в містобудівному обґрунтуванні зміни меж території населеного пункту смт. Козин 2001 року було встановлено загальну площу смт. Козин - 3071,0 га, яка є чинною і на даний час.

У 2011 році прокурор Обухівського району вніс протест на рішення Обухівської районної ради від 21.12.2001р. №206.16.Ш, який був відхилений рішенням Обухівської районної ради від 12.04.2011р. №68.5.VІ. Матеріали справи містять докази оспорення прокуратурою в судовому порядку рішення Обухівської районної ради від 21.12.2001р. №206.16.Ш (справа №2-а-4237/11).

Згідно Державної статистичної звітності (форма 6-зем) станом на 1 січня 2009 року згідно даних Головного управління земельних ресурсів (лист Головному управління Держземагентства в Київській області від 19.03.2009р. №07-3/03-564) за смт. Козин обліковується площа 2955,2516 га.

Враховуючи вищевикладене, твердження прокурора щодо невизначеності меж населеного пункту Козин на момент оскаржуваного рішення спростовується наявними у справі належними і допустимими доказами.

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Згідно п.п. „а","б" ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Як встановлено судом, відповідачі по справі ОСОБА_46, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, Акціонерне товариство «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний фонд «Бенефіт-каптіал» протягом 2001-2018 років за оплатними чинними і ніким не оспореними, в тому числі прокурором, договорами придбали спірні по цій справі земельні ділянки.

В матеріалах справи містяться достатні дані про здійснення всієї передбаченої законом процедури видачі відповідачам та третім особам державних актів на право власності на землю та набуття відповідачами права на землю, зокрема на підставі рішення уповноваженого органу державної влади було виготовлено технічну документацію, видано правовстановлюючі документи на землю, відчуження нерухомого майна здійснювалось на підставі нотаріально посвідчених договорів, протягом сімнадцяти років з часу виникнення спірних правовідносин уповноваженими державними органами декілька разів здійснено державну реєстрацію переходів права власності на спірні земельні ділянки, що ніким не оспорювалось.

Крім того, слід врахувати, що правові підстави відносно позовних вимог про визнання недійсним правовстановлюючого документа на землю залишились неконкретизованими, як при пред'явленні позову, так і у подальшому при подані уточнень до позову прокурор не послався на конкретну норму права, яка б передбачала можливість визнання недійсним правовстановлюючих документів відповідачів ОСОБА_46, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, Акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний фонд «Бенефіт-каптіал».

На думку суду, прокурор не звернув увагу на те, що у випадках, коли відчужене майно було перепродано третій особі, виключним видом захисту є лише віндикація. Така позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 13.05.2015 (справа №6-67цс15), де зазначено, що в такому випадку не можна визнавати правочин недійсним (ст.ст.215, 216 ЦК), натомість спосіб захисту можливий тільки шляхом подання віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені ст.388 ЦК.

Згідно ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод.

Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідачі набули право власності на спірні земельні ділянки на підставі цивільно-правових угод, яка відповідають вимогам ст.ст.82,132 ЗК України та ст.203 ЦК України, тобто із передбачених законом підстав.

Прокурор обґрунтовує позов неправомірністю вибуття спірних земельних ділянок із державної власності.

Відповідачі не були учасниками правовідносин з приводу вибуття спірних земельних ділянок із державної власності, придбали нерухоме майно шляхом укладення нотаріально посвідчених угод, тому не повинні нести цивільно-правову відповідальність за наявності обставин, зазначених прокурором в якості обґрунтування позову, підстави для позбавлення цього відповідача права власності на нерухоме майно не підпадають під дію ст.ст. 387, 388 ЦК України, оскільки не відносяться до виключного кола обставин, які можуть слугувати підставою для витребування майна від добросовісного набувача, повернення земельних ділянок державі.

Обставин, які б вказували на те, що проведена державна реєстрація переходу права власності на землю в зв'язку з укладення цивільно-правових угод на ім'я відповідачів за формою і змістом не відповідають вимогам земельного законодавства, здійснені за відсутності правових підстав або на підставі визнаних недійсними підстав, судом не встановлено.

При наданні правової оцінки позовним вимогам прокурора про витребування земельної ділянки із володіння відповідачів суд враховує наступне.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 330 ЦК України встановлено, що в разі, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване у нього.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Відповідно до роз'яснень, викладених в п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" N 9 від 06.11.2009 року норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Всупереч вимогам зазначених статей закону та роз'яснень Пленуму Верховного суду України, прокурор, заявляючи вимоги про витребування земельних ділянок у відповідачів не зазначив після якого недійсного правочину останні набули права власності на землю і яким рішенням встановлена недійсність даного правочину.

До спірних правовідносин про витребування земельних ділянок із володіння набувачів та повернення їх у власність держави підлягає застосуванню стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Прийняття рішення про передачу в приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. В цьому контексті в сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

Згідно з практикою ЄСПЛ (наприклад, рішення від 8 липня 1986 року в справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства») одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації, тому покупець, у якого вилучається майно, не позбавлений можливості порушувати питання про відшкодування завданих збитків на підставі статті 661 ЦК України, яка встановлює, що у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав.

Описану вище правову позицію висловив Верховний Суд України у справах № 6-1376цс16, № 6-2776цс16 з якою суд погоджується і враховує при застосуванні вказаних норм права у цьому спорі.

При розгляді даної справи суд вважає за потрібне також врахувати Рекомендації ПАРЄ № 1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, керованому верховенством права» від 27.05.2003 року, рішення Європейського суду з прав людини від 15.01.2009 року (заява № 42454/02) в справі «Менчинська проти Російської Федерації» наголошено, що в ряді випадків він встановив, що саме присутність прокурора чи аналогічних посадових осіб в судових засіданнях, будь вона «активною» чи-то «пасивною», вважається порушенням статті 6 параграфу 1 Конвенції.

Всупереч практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенням від 15.01.2009 року (заява № 42454/02) в справі «Менчинська проти Російської Федерації», суд РФ не врахував, що положення відповідачів у справі є більш вразливими через участь у справі прокурора на стороні позивача. Тому суд всіма процесуальними рішеннями та діями має забезпечувати необхідний баланс між правами учасників справи, і процесуальні рішення останнього завжди мають бути спрямовані на досягнення мети судового процесу та ухвалення справедливого, законного та обґрунтованого рішення суду упродовж розумного строку, виходячи із складеності справи.

Додатково суд вважає необхідним зазначити, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (абз. 4 ст. 41 Конституції України).

Перший протокол Конвенції ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на приписи частини 1 статті 9 Конституції України, Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-ІV "Про міжнародні договори України" застосовується національними судами України як частина національного законодавства.

При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу Конвенції, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) ЄСПЛ, яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується українськими судами як джерело права.

Рішеннями ЄСПЛ від 24 червня 2003 року у справі «Стретч проти Сполученого Королівства» та від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» вказується про необхідність додержання принципу «належного урядування» при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном.

Також у рішенні ЄСПЛ від 01 червня 2006 року в справі «Федоренко проти України» зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

При цьому у рішенні ЄСПЛ від 16 лютого 2017 року в справі «Кривенький проти України» наголошено, що позбавлення особи права на земельну ділянку без будь-якої компенсації є порушенням статті першої Першого протоколу до Конвенції.

Отже у практиці ЄСПЛ напрацьовані три критерії, що їх слід оцінювати з тим, щоб зробити висновок, чи відповідає певний захід втручання у право власності принципу правомірного і допустимого втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу Конвенції, а саме: втручання має бути законним, відповідати суспільним інтересам та бути пропорційним переслідуваним цілям. Наявність хоча б одного критерію свідчить про порушення Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

В даному спорі суд зазначає про неприпустимість втручання у право власності відповідачів згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції за відсутності доказів незаконності вилучення земельних ділянок від Київського державного лісогосподарського об'єднання, зарахування їх до земель запасу та надання їх у приватну власність, оскільки можливе втручання суду у право відповідачів на спірне майно буде незаконним, не відповідає суспільним інтересам і не є пропорційним переслідуваним цілям, а саме: порушує право власності відповідачів на спірні земельні ділянки.

Як вбачається із обставин справи, відповідачі є добросовісними набувачами спірних земельних ділянок, оскільки придбали їх у третіх осіб на підставі чинних правочинів у передбачений законом спосіб, при цьому не допускали будь-якої неправомірної поведінки.

Таким чином, визначені прокурором правові підстави для витребування із володіння відповідача суд вважає юридично неспроможними, оскільки витребування спірних земельних ділянок у відповідачів не ґрунтується на нормах національного та міжнародного законодавства, становить непропорційне втручання в право особи на мирне володіння майном.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку що прокурор під час розгляду справи не довів, що вилучення спірних земель зі складу земель лісового фонду та їх подальша передача у власність громадян проведені з порушенням вимог законодавства.

Вирішуючи клопотання представників відповідачів щодо відмови у задоволенні позову в зв'язку із спливом позовної давності, суд вважає його таким, що задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно із статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 4, 5 статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як роз'яснено в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі", відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Тобто позовна давність, як підстава для відмови у задоволенні позову, може бути застосована лише тоді, коли суд встановить, що право позивача було порушене, але воно не підлягає судовому захисту за спливом позовної давності.

Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів держави у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому достатніх підстав для застосування наслідків спливу позовної давності немає.

Відповідно до ст. 4 ч.1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст.13 ч.1,2 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, розглянувши справу в межах визначених прокурором предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається прокурор як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого повного підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідачів та третіх осіб ґрунтуються на законі та письмових доказах, в тому числі на чинних судових рішеннях, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 19, 121 Конституції України, ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 282, 365 Цивільного процесуального кодексу України, ст.ст. 13, 20-23, 52, 55, 84, 116, 118, 121, 122, 125, 126, 149, 152, 155, 198 Земельного кодексу України, ст.ст. 16, 31, 203, 204, 215, 216, 251-253, 258, 261, 264, 267, 317, 319, 387, 388, 392 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 5, 7, 8, 11, 27, 31, 34, 46, 48, 51, 57, 63 Лісового кодексу України, ст. 5 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ст. 38 Закону України «Про державний земельний кадастр», ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, акціонерного товариства «Закритий недиверсифікований венчурний корпоративний фонд «Бенефіт-капітал», ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, треті особи - ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28, ОСОБА_29, ОСОБА_30, ОСОБА_31, ОСОБА_32, ОСОБА_33, ОСОБА_34, ОСОБА_35, ОСОБА_36, ОСОБА_37, ОСОБА_38, ОСОБА_39, ОСОБА_40, приватне акціонерне товариство «Київська пересувна механізована колона-2», ОСОБА_41, ОСОБА_42, про визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету селищної ради, витребування земельних ділянок, відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду через Обухівський районний суд Київської області шляхом подачі в тридцятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а в разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В.Кравченко