Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 643/9459/17

провадження № 61-37237св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: СімоненкоВ. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Пророка В.В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма «АВЕРС» (далі - ТОВ Фірма «АВЕРС»),

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 5 квітня 2018 року, в складі головуючого судді - Майстренко О.М.) та постанову апеляційного суду Харківської області від 9 серпня 2018 року, в складі колегії суддів: Сащенко І.С., Коваленко І.П., Овсяннікової А.І.,

В С Т А Н О В И В :

У липні 2017 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення грошової суми. З урахуванням уточнених позовних вимог просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь суму авансу в розмірі 27000 грн, шкоду за невиконання зобов'язань у розмірі 27 000 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн та судовий збір в розмірі 673 грн 60 коп.

Позов мотивовано тим, що у 2017 року між ТОВ Фірма «АВЕРС» та відповідачем було укладено договір про надання послуг, згідно з яким товариство зобов'язалося підшукати варіанти купівлі квартири. 6 квітня 2017 року відповідач, яка діяла від себе та без згоди інших власників квартири, та позивач уклали договір, який назвали «Угода про аванс та сплати послуг» (далі - Угода). Відповідно до вказаної Угоди відповідач зобов'язалась продати, а позивач зобов'язалася в строк до 19 травня 2017 року придбати квартиру АДРЕСА_1 за 607500 грн, що еквівалентно 22500 доларам США, за що, як передоплату, відповідач отримала гроші в сумі 27000 грн, що еквівалентно 1000 доларам США.

Згідно з п 2.1 Угоди відповідач зобов'язалася оформити всі документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири не пізніше 19 травня 2017 року.

На день підписання основного договору купівлі-продажу квартири, а саме 19 травня 2017 року, відповідач відмовилась від підписання договору. Сума у розмірі 27000 грн залишається до теперішнього часу у відповідача. Повертати сплачені кошти відповідач категорично відмовляється. Відповідно до п. 5.2 Угоди в разі невиконання обов'язків продавцем, він сплачує покупцю (не пізніше дати підписання договору купівлі-продажу) відступної у розмірі 54000 грн, що еквівалентно 2000 доларам США.

Посилаючись на те, що за вищевказаною Угодою, яка є попереднім договором, відповідач не виконала взятого на себе обов'язку з підготовки документів для нотаріального посвідчення основного договору купівлі-продажу, у зв'язку з чим договір купівлі-продажу не був укладений, ОСОБА_4 просила суд задовольнити позов.

Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 05 квітня 2018 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 аванс у розмірі 27000 грн, шкоду за невиконання зобов'язань у розмірі 27000 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 12000 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з положень ст.ст. 570, 571 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) і дійшов висновку про те, що порушення зобов'язання сталося з вини ОСОБА_5, в зв'язку з чим вона зобов'язана повернути ОСОБА_4 завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Стягуючи витрати на правову допомогу, суд виходив з того, що вказані витрати підтверджуються договором про надання юридичних послуг № 17-20/2017 від 20 липня 2017 року та квитанцією до прибуткового касового ордеру №21 від 20 липня 2017 року.

Постановою апеляційного суду Харківської області від 9 серпня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, апеляційний суд змінив його мотивування і виходив з того, що оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі не укладено, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана ОСОБА_5 грошова сума в розмірі 27000 грн є авансом, який підлягає поверненню позивачу у зв'язку із не укладенням договору купівлі-продажу квартири незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Крім того, з відповідача підлягає стягненню завдана шкода в розмірі 27000 грн, оскільки це прямо передбачено Угодою як попереднім договором в якості відповідальності за невиконання зобов'язання у разі неукладення основного договору. Щодо обґрунтованості стягнення з ОСОБА_5 на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 12000 грн, то колегія суддів апеляційного суду виходила з того, що позивачка у справі належним чином документально підтвердила такі витрати.

У касаційній скарзі, ОСОБА_5 просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди не надали належної оцінки всім обставинам справи, зокрема що відповідач намагалася повернути позивачу отриману суму авансу, однак остання відмовилась. ОСОБА_5 вважає, що позивач заявила позов про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків його недійсності, а суди вирішили спір про відшкодування авансу та шкоди і не застосували норми матеріального права щодо недійсності правочину. Крім того, відповідач заперечує проти стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки вважає їх розмір необґрунтованим.

Ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та витребувано справу № 643/9459/17 із Московського районного суду міста Харкова.

У жовтні 2018 року на адресу Верховного Суду надійшла вищезазначена справа.

Станом на час розгляду справи у Верховному Суді від відповідача не надходило відзиву на касаційну скаргу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_5 підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Суди встановили, що 6 квітня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено Угоду як попередній договір, згідно з якою відповідач зобов'язалась продати, а позивач зобов'язалася в строк до 19 травня 2017 року купити квартиру АДРЕСА_1 вартість якої відповідно до п. 2.4 угоди склала 607500 грн, що еквівалентно 22500 доларам США, за що, як передоплату, відповідач отримала грошові кошти в сумі 27000 грн, що еквівалентно 1000 доларам США.

Згідно з п. 2.1 Угоди відповідач зобов'язалась оформити всі документи, необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири не пізніш 19 травня 2017 року.

Уклавши вказану Угоду, сторони дійшли згоди, що у випадку невиконання обов'язків продавцем, він сплачує покупцю (не пізніше дати підписання договору купівлі-продажу) відступну у розмірі 54000 грн, що еквівалентно 2000 доларам США.

Відповідач ОСОБА_5 отримала як передоплату за майбутній договір купівлі-продажу грошові кошти в сумі 27000 грн, що еквівалентно 1000 доларам США.

На день підписання основного договору купівлі-продажу квартири, а саме 19 травня 2017 року, відповідач відмовилась від підписання договору, у зв'язку з чим цей договір з її вини не був укладений.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вказала на те, що оскільки відповідач ухиляється від укладення договору купівлі-продажу квартири, то це є підставою для стягнення з ОСОБА_5 суми авансу та відшкодування завданої шкоди відповідно до п. 5.2 Угоди як попереднього договору.

У ст.ст. 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до частини першої ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина перша ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою ст. 635 ЦК України встановлено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Положення частини другої ст. 635 ЦК України містять спеціальну норму, якою передбачено перелік правових наслідків порушення попереднього договору.

Цією нормою встановлено обов'язок сторони, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Судом встановлено, що відповідно до п. 5.2 Угоди в разі невиконання обов'язків продавцем, він сплачує покупцю (не пізніше дати підписання договору купівлі-продажу) відступну у розмірі 54000 грн, що еквівалентно 2000 доларам США.

Оскільки договір купівлі-продажу квартири, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладено не було, а сторони лише домовилися укласти такий договір у майбутньому, передана позивачем відповідачу грошова сума в розмірі 27000 грн є авансом, який підлягає поверненню позивачу, тому висновок суду апеляційної інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення авансу за попереднім договором є вірним.

Установивши, що відповідач не виконала своїх обов'язків по укладенню договору купівлі-продажу квартири, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх правових підстав для стягнення з ОСОБА_5 у порядку частини другої статті 635 ЦК України збитків (шкоди) у розмірі 27000 грн, яка передбачена в п. 5.2 Угоди.

Твердження заявника у касаційній скарзі про те, що позивач заявила позов про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків його недійсності, а суди вирішили спір про відшкодування авансу та шкоди і не застосували норми матеріального права щодо недійсності правочину є безпідставними і спростовуються змістом самої позовної заяви та уточнень до неї, в яких зазначено, що ОСОБА_4 просила суд стягнути з ОСОБА_5 на її користь суму авансу в розмірі 27000 грн та шкоду за невиконання зобов'язань в розмірі 27000 грн, витрати на правову допомогу та судовий збір.

Інші доводи касаційної скарги щодо намагання ОСОБА_5 добровільно повернути позивачу отриману суму авансу та щодо розміру витрат на правничу допомогу були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні судами було дотримано норми матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що не відноситься до повноважень Верховного Суду.

Змінивши мотивування рішення суду першої інстанції про задоволення позову в цій справі, суд апеляційної інстанції ухвалив постанову, яка відповідає нормам матеріального та процесуального права, тому підстав для скасування оскаржуваних рішень немає.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.

Оскільки ухвалою Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року зупинено виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 5 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Харківської області від 9 серпня 2018 року до закінчення касаційного провадження, виконання судового рішення за результатами їх перегляду підлягають поновленню відповідно до вимог частини третьої статті 436 ЦПК України.

Керуючись статтями 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 5 квітня 2018 року та постанову апеляційного суду Харківської області від 9 серпня 2018 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення Московського районного суду м. Харкова від 5 квітня 2018 року та постанови апеляційного суду Харківської області від 9 серпня 2018 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Сімоненко

С. Ю.Мартєв

В.В.Пророк