П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 липня 2018 року м. Київ

Справа № 761/23477/16-ц

№ апеляційного провадження: № 22-ц/796/5041/2018

Апеляційний суд міста Києва у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Гаращенка Д.Р., Пікуль А.А.

за участю секретаря Лісовської А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року, ухвалене під головуванням судді Савицького О.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київпастранс» в особі Автобусного парку №8 про визнання неправомірною зміни істотних умов праці, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії та за позовом ОСОБА_2 до Комунального підприємства «Київпастранс» в особі Автобусного парку №8, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

в с т а н о в и в :

В липні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до КП «Київпастранс» в особі Автобусного парку № 8 про визнання неправомірною зміни істотних умов праці, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 22.03.2016 року його було поновлено в КП «Київпастранс» (Автобусний парк №8) на посаді водія автотранспортного засобу 2 класу до 1 а/к для роботи на міських маршрутах. Разом з тим, відповідач жодного разу не допустив його до виконання роботи на міських маршрутах. Всупереч вимогам статей 31, 32 КЗпП України відповідач перевів позивача без його згоди на іншу роботу, змінивши при цьому істотні умови трудового договору.

В обґрунтування відшкодування моральної шкоди зазначав, що внаслідок порушення відповідачем його трудових прав шляхом безпідставного оголошення догани, наступного незаконного звільнення, а також наступної зміни в односторонньому порядку істотних умов трудового договору, він відчував довготривалі моральні страждання, переживання та перебував у постійній нервовій та психологічній напрузі, які продовжують тривати і до теперішнього часу.

За вказаних обставин просив суд визнати неправомірною зміну істотних умов його праці, зобов'язати відповідача поновити йому попередні умови праці - допустити до роботи водієм автобусного міського маршруту, стягнути з відповідача на його користь 150 000 грн. моральної шкоди та судові витрати.

Крім того, в серпні 2016 року ОСОБА_2 звернувся з позовом до КП «Київпастранс» в особі Автобусного парку № 8 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

На обґрунтування позовних вимог зазначав, що згідно наказу від 04.07.2016 року його було звільнено з посади водія автотранспортних засобів за прогул на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Вважає своє звільнення незаконним та безпідставним, оскільки жодного прогулу ані 21.06.2016 року, ані в інший день ним допущено не було. При цьому, в порушення вимог статті 149 КЗпП України відповідач, прийнявши рішення застосувати до нього дисциплінарне стягнення, не зажадав надання письмових пояснень. Крім того, з 04 липня 2016 року він перебував на лікарняному, а тому відповідач допустив істотне порушення вимог статті 40 КЗпП.

В зв'язку з тим, що відповідач звільнив його з займаної посади в період його тимчасової непрацездатності та порушив норми чинного трудового законодавства, просив суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення, поновити його на роботі та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 серпня 2016 року позовні заяви ОСОБА_2 були об'єднані в одне провадження (т.1, а.с.51-52).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року відмовлено у позові ОСОБА_2 про визнання неправомірною зміни істотних умов праці, відшкодування моральної шкоди, зобов'язання вчинити певні дії та поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не погодившись із таким рішенням суду, ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та прийняте нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що суд залишив поза увагою той факт, що позивач обґрунтовував свою вимогу про відшкодування моральної шкоди не лише протиправною зміною істотних умов його праці, а і незаконним звільненням з посади. Пред'являючи первинний позов про поновлення на роботі, на наслідками розгляду якого було ухвалено рішення суду від 22 березня 2016 року, вимог про відшкодування моральної шкоди він, ОСОБА_2 не заявляв, а тому завдана йому незаконним звільненням шкода повинна бути відшкодована у заявленому ним розмірі. Крім того, судом не були належним чином досліджені ні умови трудового договору, ні посадові обов'язки позивача, чим допущена неповнота судового розгляду, яка призвела до помилкових висновків. Звертає увагу суду на те, що відмова працівника від виконання обов'язків, не передбачених трудовим договором, є правом останнього, а не його обов'язком. Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, судом були порушені норми матеріального права, зокрема, щодо того, що матеріали справи містять докази про проведення відповідачем будь-яких розрахунків з позивачем.

Відповідно до п. 3 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року № 1402 - VІІІ апеляційні суди, утворені до набрання чинності цим Законом, продовжують здійснювати свої повноваження до утворення апеляційних судів у відповідних апеляційних округах.

Відповідно до п. 8 ч. 1 Розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону № 2147-VІІІ від 03 жовтня 2017 року до утворення апеляційних судів в апеляційних округах їхні повноваження здійснюють апеляційні суди, у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 22 травня 2018 року ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 поновлено строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження у справі (т.2, а.с.31-32).

В відзиві на апеляційну скаргу Герус Ю.М. в інтересах КП &qupt;Київпастранс&qu>В; зазначив, що оскаржуване рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального та матеріального права. Суд першої інстанції правильно виходив із положень ст.1 Закону України &q?ва;Про автомобільний транспорт&q?но; та ст.32 КЗпП України та встановив, що не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Згідно класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 року №327 - єдиного документа, що визначає перелік спеціальностей та посад в України, ОСОБА_2 було прийнято, а відповідно і поновлено за рішенням суду на посаду водія автотранспортних засобів. Саме за цією професією було укладено трудовий договір, а тому доручення будь-якої роботи в межах даної професії на будь-якому транспортному засобі не є переведенням на іншу роботу. Позивач не заперечує того факту, що весь спірний період працював на автобусі в м.Києві та перевозив пасажирів за певними маршрутами. На підприємстві відповідно до умов Колективного договору водії автопарку працюють за встановленими графіками змінності. Відповідно до графіку змінності на червень 2016 року водій ОСОБА_2 повинен був працювати у режимі 5 робочих дні через 2 вихідних. З 07 по 16 червня 2016 року позивач перебував на лікарняному, 17 червня у нього був перший із 5-ти робочих днів, п'ятий робочий день припадав на 21 червня 2016 року відповідно до графіку змінності. Проте, 21 червня 2016 року позивач на роботу не з'явився без поважних причин, тобто скоїв прогул. Оскільки під час розгляду даної справи судом було встановлено, що у день видання наказу про звільнення ОСОБА_2 - 04 липня 2016 року останній перебував також на лікарняному, наказ № 156/ВК від 04.07.2016 про припинення трудового договору був приведений у відповідність до вимог ч.3 ст.40 КЗпП України шляхом внесення змін в частині дати звільнення, що було зроблено наказом від 22.03.2018 року № 139/ВК. Даний наказ було видано відразу після ознайомлення з оригіналом листа непрацездатності, який був долучений позивачем до матеріалів цивільної справи.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та його представник - адвокат ОСОБА_1 підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити з наведених у ній підстав.

Адвокат Герус Ю.М. проти апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. За таких підстав суд ухвалив розглядати справу у відсутність третьої особи відповідно до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Заслухавши пояснення осіб, що з'явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

В рамках даної справи сторонами не оспорюються наступні обставини, встановлені районним судом.

ОСОБА_2 перебував у трудових відносинах з Комунальним підприємством &quan;Київпастранс&quО.;, працював на посаді водія автотранспортних засобів автобусного парку №8 (а.с.26-27).

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22 березня 2016 року частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_2 до Комунального підприємства &q?у ;Київпастранс&q?ле; про визнання незаконними та скасування наказів про накладення дисциплінарних стягнень, поновлення на роботі та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу.

Визнано незаконним наказ Комунального підприємства &qu-h;Київпастранс&qupa; (автобусний парк №8) від 2 вересня 2015 року №3 &q?иє;Про порушення фінансової дисципліни&q?ни; щодо оголошення ОСОБА_2 догани.

Визнано незаконним наказ Комунального підприємства &qu-h;Київпастранс&qupa; (автобусний парк №8) від 2 листопада 2015 року № 254/ВК про звільнення ОСОБА_2 з посади водія автотранспортних засобів.

Поновлено ОСОБА_2 на посаді водія автотранспортних засобів Комунального підприємства &q?ко;Київпастранс&q?са;( автобусний парк №8).

Стягнуто з Комунального підприємства &qu2.;Київпастранс&quht;( автобусний парк №8) на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 2 листопада 2015 року по 22 березня 2016 року включно у розмірі 12 184 грн.

Рішення допущено до негайного виконання в частині поновлення ОСОБА_2 на роботі ( а.с.21).

Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 8 червня 2016 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 22 березня 2016 року залишено без змін (а.с.22-24).

Наказом № 73/ВК від 22 березня 2016 року ОСОБА_5 поновлено на роботі, зобов'язано приступити до роботи водієм автотранспортних засобів 2 класу до 1 а/к для роботи на міських маршрутах 24.03.2016 року (а.с.25).

Наказом №156/ВК від 04 липня 2016 року ОСОБА_5, водія автотранспортних засобів звільнено за прогул без поважних причин, що мав місце 21.06.2016 року (п.4 ст.40 КЗпП України) (а.с.48).

За вищевказаних обставин, виходячи із того, що зміни істотних умов праці позивача з моменту поновлення на роботі і до моменту звільнення за прогул не відбулось, а відповідач мав всі законні підстави прийняти рішення про звільнення ОСОБА_2 з займаної ним посади за прогул без поважних причин, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог.

Оспорюючи такий висновок суду першої інстанції, ОСОБА_2 посилається на неповне з'ясування судом обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, вказує, що суд не врахував, що на підставі рішення суду його було поновлено на роботі на посаді водія автотранспортного засобу 2 класу до 1 а/к для роботи на міських маршрутах. Всупереч вимогам ст.ст. 31,32 КЗпП України, відповідач перевів його на іншу роботу без відповідної на те згоди, змінивши при цьому істотні умови трудового договору в частині режиму праці водія автобусу міського маршруту. Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що чинне законодавство містить чітке визначення терміну &q?нц;міські маршрути&q? н;, відповідач жодного разу не допустив позивача до роботи на міських маршрутах, оскільки не оформлював та не видавав документи, які повинен мати водій автобуса міського маршруту для перевезення пасажирів, а саме квитково-касовий лист, схему маршруту, розклад руху тощо. 21 червня 2016 року згідно графіку змінності повинен бути для нього вихідним днем, а тому звільнення за прогул не має під собою правового обґрунтування, видання наказу про звільнення під час перебування на лікарняному є безумовною підставою для поновлення на роботі.

При перевірці вищенаведених доводів скарги судом апеляційної інстанції встановлено наступне.

Відповідно до положень частини 1 статті 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається лише за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством.

Частиною 3 статті 32 КЗпП України встановлено, що істотними умовами праці є: система та розміри оплати праці, пільги, режим роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміна розрядів і найменування посад та інші.

В свою чергу, за змістом положень частини 2 статті 32 КЗпП України не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором.

Відповідно до п. 2.14. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок», затвердженої спільним наказом Мінпраці, Мінюсту та Міністерства соціального захисту населення N 58 від 29.07.93 р. «У графі 3 пишеться: Прийнятий або призначений до такого-то цеху, відділу, підрозділу, на дільницю, виробництво&qu3 ; із зазначенням його конкретного найменування, а також роботи, професії або посади і присвоєного розряду. Записи про найменування роботи, професії або посади, на яку прийнятий працівник, виконуються для робітників та службовців відповідно до найменування професій і посад, зазначених у &q?ят;Класифікаторі професій&q? д;.

Згідно Класифікатора професій ДК 003:2010, затвердженого Наказом Держспоживстандарту України від 28.07.2010 N 327 - єдиного документа, що визначає перелік спеціальності та посади в Україні - ОСОБА_2 було прийнято, а відповідно й поновлено, на посаду: водій автотранспортних засобів, код 8322 в ДК 003:2010.

Як встановлено судом першої інстанції, в тому числі з наявних в матеріалах справи копій дорожніх листів, ОСОБА_2 працював в Автобусному парку №8 КП «Київпастранс» водієм транспортних засобів.

Саме за цією професією з ним було укладено трудовий договір, а тому доручення будь-якої роботи в межах даної професії, на будь-якому транспортному засобі не є переведенням на іншу роботу, оскільки в розумінні ч.2. ст. 32 КЗпП України, не вважається переведенням на іншу роботу доручення роботи у межах спеціальності, кваліфікації чи посади.

В судовому засіданні ОСОБА_2 не заперечував, що працював весь спірний період на автобусі в м. Києві та перевозив пасажирів (робітників підприємства) за певними маршрутами слідування.

При цьому, будь-яких доказів, які б підтверджували незгоду або зауваження позивача з приводу виконуваної ним роботи, матеріали справи не містять.

Також слід відмітити, що 23.03.2016 року ОСОБА_2 подав роботодавцю заяву про виконання рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 22.03.2016 року про поновлення його на роботи та вимагав поновити його на посаді саме водія автотранспортних засобів (а.с.155).

Таким чином, висновок суду першої інстанції про те, що зміни істотних умов праці позивача не відбулось є правильним та таким, що ґрунтується на вимогах закону, доказах, досліджених у судовому засіданні, яким надана належна правова оцінка.

Розмірковування в апеляційній скарзі щодо предмету доказування в даній справі - зміни істотних умов праці позивача є нічим іншим як власним тлумаченням норми трудового законодавства, якою врегульовані спірні правовідносини, яке не підтверджуються матеріалами справи та не передбачено чинним законодавством.

Посилання в апеляційній скарзі на порушення відповідачем процедури звільнення ОСОБА_2 та відсутності факту прогулу є також безпідставним з огляду на наступне.

Відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин

Згідно роз'яснень, які містяться у пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Судом встановлено, що позивач перебував в трудових відносинах з відповідачем і на час видання наказу про звільнення обіймав посаду водія автотранспортних засобів.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватись трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці.

Підставою звільнення позивача стала його відсутність на роботі 21 червня 2016 року без поважної причини.

В ході судового розгляду було встановлено та не заперечувалось сторонами, що на підприємстві укладений та діє Колективний договір між адміністрацією автобусного парку №8 КП &qufo;Київпастранс&qu'>; та первинною профспілковою організацією автобусного парку №8 КП &q?ю ;Київпастранс&q?у ;, зареєстрований Професійною спілкою автомобілістів і дорожників міста Києва 05 грудня 2012 року (а.с.132-137), додатками до якого є: Правила внутрішнього трудового розпорядку (а.с.138-144), Положення про робочий час і час відпочинку водіїв автобусного парку №8 (а.с.145-149), Положення про оплату та преміювання праці водіїв автобусного парку №8 додаткових видів перевезень (а.с.15-153).

З Правилами внутрішнього трудового розпорядку ОСОБА_2 було двічі ознайомлено (а.с.160,130).

Відповідно до п. 3.4. зазначених Правил водії автопарку працюють за встановленими графіками змінності, п. 6.2. Правил визначає, що працівник несе відповідальність за порушення трудової дисципліни, у тому числі за прогул.

Відповідно до п. 2.3 Положення про робочий час і час відпочинку графіки змінності доводяться до відома кожного водія не пізніше за 2 тижні до введення їх в дію.

Слід відмітити, що форма доведення графіка водієві Положенням не встановлена. Тобто, доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_6 не був ознайомлений із графіком змінності на червень 2016 року, оскільки відсутній його підпис, зважаючи на дану обставину є безпідставними. Напроти, судом встановлено, що позивач відмовився засвідчити своїм підписом факт ознайомлення з графіком на червень 2016 року, про що уповноваженими особами складено відповідний акт від 16.05.2016 року.

Так, із графіку змінності водіїв колісних транспортних засобів на червень місяць 2016 року автобусного парку №8 КП «Київпастранс», затвердженого та погодженого відповідними посадовими особами вказаного підприємства, вбачається, що 21.06.2016 року у ОСОБА_2 був робочий день.

Як зазначив в судовому засіданні представник відповідача, ОСОБА_2достеменно було відомо про його робочі дні, такий режим роботи - 5 робочих днів через 2 вихідних адміністрацією було встановлено саме за його проханням. З 07.06.2016 по 16.06.2016 року позивач перебував на лікарняному, тобто, 17.06.2016 року у нього був перший з 5-ти робочих днів, п'ятий з яких припадав на 21.06.2016 року. Проте 21.06.2016 року, відпрацювавши 4 дні, ОСОБА_2 на роботу не з'явився, про що було складено акт про відсутність на роботі від 21.06.2016 року.

Факт прогулу позивача підтверджено наданими відповідачем та дослідженими судом доказами: копіями дорожніх листів, викопіюваннями з журналів проходження медичних оглядів, копією акта від 21.06.2016 року про відсутність на роботі, складеного службовими особами відповідачами.

Позивач в своїх поясненнях не заперечував факту відсутності на робочому місці в цей день, але зазначав, що перебував на території автопарку, а саме в ремзоні. Суд не приймає ці доводи ОСОБА_2 до уваги, оскільки будь-яких доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано.

Доводи позивача про те, що відповідач, в порушення вимог ст.149 КЗпП України, не зажадав від нього письмових пояснень, суд правомірно не прийняв до уваги, оскільки, як встановлено в судовому засіданні, 24.06.2016 року службовими особами відповідача було складено акт про відмову ОСОБА_2 від надання письмових пояснень причин відсутності на роботі без поважних причин. Даний акт відповідно до вимог ст.95 ЦПК України є належним письмовим доказом, який не спростований позивачем

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та правомірно відмовив у позові про поновлення на роботі.

Висновки суду щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відповідають обставинам справи та положенням закону. Доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують.

Не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції і доводи апеляційної скарги про те, що позивача було звільнено під час його перебування на лікарняному.

Відповідно до ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в день звільнення - 04.07.2016 року позивач перебував на лікарняному в період з 04.07.2016 року по 13.07.2016 року включно, що підтверджується відповідним листком непрацездатності.

Разом з тим, будь-яких доказів, які б підтверджували, що позивач ОСОБА_2 повідомив уповноважених осіб відповідача про перебування на лікарняному, матеріали справи не містять. Не заперечував цієї обставини позивач і в суді апеляційної інстанції. Оригінал листка непрацездатності був наданий лише суду першої інстанції.

В свою чергу, відповідач, дізнавшись про такий факт, своїм наказом №139/ВК від 22.03.2018 року вніс зміни до наказу №156/ВК від 04.07.2016 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_2 шляхом зміни дати його звільнення з 04.07.2016 року на 14.07.2016 року.

За встановлених обставин суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог ОСОБА_2 та правомірно відмовив у позові про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

В той же час заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині вирішення судом першої інстанції позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

У відповідності до ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі порушення законних прав працівника та у випадку, якщо таке порушення призвело до моральних страждань.

При цьому, обов'язковими підставами відшкодування моральної шкоди є наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Відмовляючи в цих вимогах суд першої інстанції виходив із не доведеності протиправності дій відповідача щодо зміни істотних умов його праці, а твердження про порушення КП «Київспастранс» трудового законодавства вважав безпідставними.

В той же час поза увагою суду залишився той факт, що позивач обґрунтовував свою вимогу про відшкодування моральної шкоди не лише протиправною зміною істотних умов його праці, а і незаконним притягненням до дисциплінарної відповідальності та подальшим звільненням з посади.

Пред'являючи первинний позов про поновлення на роботі, на наслідками розгляду якого було ухвалено рішення суду від 22 березня 2016 року, вимог про відшкодування моральної шкоди ОСОБА_2 не заявляв, а тому завдана йому незаконним звільненням шкода повинна бути відшкодована.

Як зазначено вище рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 8 червня 2016 року ОСОБА_2 поновлено на посаді водія автотранспортних засобів Комунального підприємства &q?у ;Київпастранс&qu 8;( автобусний парк №8) та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім того, визнано незаконним наказ КП &q?ан;Київпастранс&q?ни; (автобусний парк №8) від 2 вересня 2015 року №3 &q?уш;Про порушення фінансової дисципліни&q?он; щодо оголошення ОСОБА_2 догани.

Колегія суддів вважає, що внаслідок порушення трудових прав ОСОБА_2 йому завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях через незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності у вересні 2015 року та в подальшому через незаконне звільнення з роботи, що потягло за собою вимушені зміни в організації його життя та потребувало додаткових зусиль для відновлення порушених трудових прав.

З урахуванням обставин справи, виходячи із засад розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що сума в 5 000,00 грн. буде достатньою для компенсації заподіяної позивачу моральної шкоди.

В заявленому позивачем розмірі колегія суддів вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними.

Таким чином, рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 26 березня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди як ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2

Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України суд відшкодовує позивачу понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 551 грн. 20 коп.

В решті рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасувати та ухвалити нове про часткове задоволення цих позовних вимог.

Стягнути з Комунального підприємства «Київпастранс» в особі Автобусного парку №8 (місцезнаходження: м. Київ, вул. Сім'ї Хохлових, 7/9, ) на користь ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) 5 000 (п'ять тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди та 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 20 коп. на відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, а всього 5 551 (п'ять тисяч п'ятсот п'ятдесят одну) грн. 20 коп.

В решті рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 26 березня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 27 вересня 2018 року.

Головуючий Т.О. Невідома

Судді Д.Р. Гаращенко

А.А. Пікуль