ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року м.Херсон

Номер справи: 766/5147/17

Номер провадження: 22-ц/819/6/18

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого (суддя-доповідач)Ігнатенко П.Я.,
суддів:Воронцової Л.П.,
Полікарпової О.М.,
за участю секретаряПісоцької Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області у складі судді Прохоренко В.В. від 03 липня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2017 року ОСОБА_5 звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується договором дарування від 29.12.2005 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.08.2006 року.

Відповідач ОСОБА_6 - її колишній чоловік зареєстрований у вказаному будинку з 15.04.1997 року, але фактично не проживає в ньому з червня 2016 року по теперішній час. Вказала, що реєстрація відповідача в належному їй житловому будинку, порушує права як власника на вільне розпорядження власністю.

З урахуванням уточнення позову зазначила, що ОСОБА_6 більше року без поважних причин не проживає у житловому будинку за місцем реєстрації, а тому згідно приписів ст. 405 ЦК України втратив право користування житлом.

На підставі викладеного, просила визнати ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, особою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 03 липня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У ході апеляційного розгляду, ОСОБА_5 та адвокат Гриньов Л.Ф., який діє в її інтересах, апеляційну скаргу підтримали та пояснили, що відповідач більше року не проживає без поважних причин у будинку АДРЕСА_1, цей будинок - власність позивачки і вона має право на усунення будь-яких перешкод у вільному здійсненні свого права власності. При цьому погашення відповідачем кредиту та надання допомоги на дітей не стосуються спору про визнання втратившим право користування житлом.

Окрім того, спір про право власності на новозведений недобудований будинок за тією ж адресою не перешкоджає розгляду даної справи і не стосується даного предмету спору щодо права користування ОСОБА_6 іншим житловим будинком, отриманим в дар позивачкою, яка є одноособовою його власницею.

Представник відповідача - ОСОБА_8 підтвердив те, що з 2016 року ОСОБА_6 не проживає за адресою: АДРЕСА_1. Факт існування обставин, передбачених ч. 2 ст. 405 ЦК України не заперечує, однак вказав, що відповідач надає допомогу колишній сім'ї, сплачує комунальні платежі за вказаною адресою та здійснює погашення іпотечного кредиту, де він є позичальником, а ОСОБА_5 - поручителем та іпотекодавцем. Окрім того, представник вказав, що його довіритель ОСОБА_6 подав до суду позов та ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 27.11.2017 року відкрито провадження у цивільній справі № 766/19510/17 за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання спільної сумісної власності на новозведений та не зданий в експлуатацію житловий будинок за тією ж адресою, де знаходиться будинок, в якому позивачка просить визнати відповідача втратившим право користування. Таким чином, існує спір щодо права власності на майно.

Заслухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно ч.ч.1,2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно ч.ч. 1,4 ст. 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.

Положеннями ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 і ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.05.1995 року (зв. а.с. 12, а.с. 13).

ОСОБА_6 з 15.04.1997 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується копією паспорта громадянина України (зв. а.с. 12).

Відповідно до договору дарування від 29.12.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Скульським А.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 5432, ОСОБА_10 подарувала ОСОБА_5 житловий будинок № АДРЕСА_1 (а.с.5)

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності ОСОБА_5 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано 19.08.2006 року, реєстраційний номер 13406099 (а.с. 6).

Сторонами не оспорюється та рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 21 жовтня 2016 року про розірвання шлюбу встановлено, що сторони проживають окремо з червня 2016 року (а.с. 13).

Згідно довідки від 25.03.2017 року та акту від 29.09.2017 року голови ОСН № 20 Корабельного виконавчого комітету районної у місті Херсоні ради ОСОБА_6 з червня 2016 року не проживає за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11,36).

Суд першої інстанції ухваливши рішення дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Обґрунтував рішення тим, що позивачкою передчасно заявлено позов, оскільки на розгляді в суді перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання спірного житлового будинку спільним майном. Окрім того, після розірвання шлюбу відповідач з позивачкою не проживає, спільним побутом не пов'язаний тобто членом сім'ї власника будинку не є, а тому норми ст.405 ЦК України на які посилається позивач як на підставу визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком на спірні правовідносини не поширюються.

З такими висновками суду погодитись не можна.

Згідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку припинення з власником сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, приписи ст. 405 ЦК України регулюють даний вид правовідносин.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 у квітні 1997 року вселений як член сім'ї ОСОБА_5 у спірний житловий будинок та зареєстрований за його адресою з дозволу власника - ОСОБА_10 і продовжував проживати після укладення між ОСОБА_10 і ОСОБА_5 договору дарування житлового будинку, за яким мати - ОСОБА_10 подарувала зазначений будинок своїй доньці - позивачці ОСОБА_5

З червня 2016 року ОСОБА_6 не проживає за адресою реєстрації місця проживання, виселився за власною ініціативою, живе з іншою сім'єю за іншою адресою. Вказані факти сторонами не оспорюються та підтверджені сукупністю доказів, які є в матеріалах справи.

Відповідно до ст. 12 і ч.1 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Посилання відповідача про надання ним коштів на сплату комунальних платежів не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Виписка по рахунку ОСОБА_5 у ПАТ «Приватбанк» про рух коштів на карті/рахунку, з якої вбачається надходження коштів від ОСОБА_6 позивачу, - не підтверджує саме факт оплати витрат на утримання житла за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 63). З квитанцій про сплату комунальних послуг, наданих представником позивача в суді апеляційної інстанції, вбачається, що оплату здійснює мати позивача - ОСОБА_10 (а.с. 168).

Сплата коштів по кредитним зобов'язанням та сплата аліментів на утримання дітей - не спростовує наявні підстави, передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що оскільки відсутність ОСОБА_6 в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 встановлена з червня 2016 року, а саме понад один рік та поважність причин його відсутності не доведено, а судом не встановлено, отже згідно приписів ст. 150, 156 ЖК УРСР та ч. 2 ст. 405 ЦК України він втратив право на користування цим житлом.

Щодо доводів про наявний спір між сторонами судова колегія дійшла таких висновків.

За позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання спільної сумісної власності на житловий будинок (цивільна справа № 766/19510/17), ОСОБА_6 в обґрунтування позову зазначив, що проживав у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 з 1997 року, а в 2007 році подружжя почало будівництво нового будинку за тією ж адресою за кошти отримані в кредит.

Отже, подання ОСОБА_6 позову до суду про визнання спільної сумісної власності не впливає на вирішення даного спору. Доводи відповідача про сплату іпотечного кредиту витраченого на будівництво та спору про спільне майно подружжя стосуються іншого житлового будинку (об'єкт незавершеного будівництва) за цією ж адресою.

Вирішенню даного спору щодо права користування житлом не перешкоджає наявність спору між сторонами щодо поділу майна, який стосується прав ОСОБА_6 на новозведений двоповерховий об'єкт незавершеного будівництва, розташований за адресою: АДРЕСА_1, а не будинку, отриманого позивачкою від матері в дар за цією ж адресою, щодо якого спір відсутній та в якому позивачка просить визнати припиненим право користування відповідача. Вказані обставини підтверджуються копією позову, наданого в ході апеляційного розгляду.

З огляду на зазначене, висновки суду першої інстанції про передчасність пред'явлення вимог позивачем - не відповідають вимогам закону та суперечать встановленим обставинам справи.

На підставі викладеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

У відповідності до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений судовий збір у сумі 1600 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, - задовольнити.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 03 липня 2018 року, - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, - задовольнити.

Визнати ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1, особою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_5 судовий збір у сумі 1600 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення (постанови) шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції у цивільних справах - Верховного Суду.

Дата складання повного судового рішення 26 листопада 2018 року.

Головуючий П.Я.Ігнатенко

Судді: Л.П.Воронцова

О.М.Полікарпова