Провадження №2/428/1903/2018
22 листопада 2018 року м. Сєвєродонецьк
Сєвєродонецький міський суд Луганської області у складі головуючого судді - Журавель Т.С., при секретарі - Андрусишин Н.Т., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -
ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовною заявою до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
В обґрунтування позовної заяви зазначено, що позивачі є співвласниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1. Відповідачі за вказаною адресою зареєстровані, але не проживають з 2014 року. Позивачі змушені сплачувати за відповідача всі комунальні послуги та не можуть оформити субсидію. В добровільному порядку відповідачі з реєстраційного обліку не знімаються, у зв'язку з чим позивачі звернулися з даним позовом до суду.
Учасники справи, належним чином повідомленні про дату, час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися. Позивачі надали до суду заяву про розгляд справи без їх участі. Законний представник відповідачів надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги визнає у повному обсязі. Представник третьої особи надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №6450 від 20.11.2018 року.
У зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що дана позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно ст. 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Судом встановлено, що квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1, на праві спільної сумісної власності належить ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_2. Вказане підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 07.09.2005 року.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є синами ОСОБА_3, що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії НОМЕР_4 від 24.01.2003 року, серії НОМЕР_2 від 10.05.2012 року та копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 16.03.2012 року.
З заяви ОСОБА_3 від 21.09.2017 року, завіреної приватним нотаріусом Сєвєродонецького міського нотаріального округу ОСОБА_7, вбачається, що остання надає згоду на зняття з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 її дітей: ОСОБА_4 та ОСОБА_5.
Згідно заяви ОСОБА_8 від 17.09.2018 року, завіреної нотаріусом нотаріального округу міського округу м. Вороніж, Воронізької області ОСОБА_9, ОСОБА_8 надає свою згоду та просить зняти з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 його сина - ОСОБА_5.
У відповідності до копії акту про встановлення факту проживання/не проживання № 24, затвердженого 20.09.2018 року директором КП «Житлосервіс «Світанок», при опитуванні сусідів встановлено та підтверджено, що у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, фактично мешкає ОСОБА_4. Крім вказаної особи з 2014 року у квартирі ніхто не мешкає.
Згідно акту обстеження житлово-побутових умов за адресою: АДРЕСА_1, встановлено, що за вказаною адресою проживає ОСОБА_1 та відсутні ознаки проживання дітей. Відсутні будь-які дитячі речі.
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: Російська Федерація, АДРЕСА_2. Вказане підтверджується копіями свідоцтв про реєстрацію за місцем перебування НОМЕР_5 від 11.12.2017 року та № НОМЕР_6 від 11.12.2017 року.
Аналізуючи викладене вбачається, що у квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1, відповідачі не мешкають з 2014 року, оскільки виїхали разом матір'ю на постійне місце проживання до Російської Федерації.
Разом з тим, ч. 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає.
Згідно ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.
Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає.
Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків.
Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками.
Інтереси дітей даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітні ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у спірній квартирі не мешкають та батьки надали згоду на зняття їх з реєстраційного обліку. Залишення неповнолітніх зареєстрованими в спірній квартирі суперечило б ст. 9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України.
Відповідно до ст. 1 та ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров'я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.
Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками.
Проте, згідно висновку Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради №6450 від 20.11.2018 року з метою захисту житлових прав дітей, Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради вважає недоцільним позбавлення права користування житлом, розташованим за адресою: АДРЕСА_1, неповнолітніх ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.
У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Суд звертає увагу на те, що вищевказаний висновок Органу опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради взагалі не обґрунтований жодними фактичними обставинами справи або обставинами, які Орган встановив під час складання висновку. Загальне посилання на захист житлових прав дитини не є належним обґрунтуванням висновку.
Крім того, суд зазначає, що ні Конституція України, ні Конвенція про права дитини, ні Цивільний кодекс України (зокрема, статті 405, 406 вказаного Кодексу), ні Сімейний кодекс України, ні Житловий кодекс УРСР, ні Закон України «Про охорону дитинства», ні Закон України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» не встановлюють особливостей позбавлення дитини права користування житлом, яке вона набула як член сім'ї власника житла. Вказане право за своєю правовою природою є правом користування чужим майном (сервітутом) і позбавлення цього права відбувається в порядку статей 405 або 406 ЦК незалежно від віку особи.
З огляду на викладене, суд доходить висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд -
Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя особа - Орган опіки та піклування Сєвєродонецької міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - задовольнити.
Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 від 24.01.2003 року), та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 10.05.2012 року), такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1.
Копію заочного рішення надіслати відповідачам.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в загальному порядку.
Рішення може бути оскаржено до Луганського апеляційного суду через Сєвєродонецький міський суд Луганської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Т. С. Журавель