справа №176/2022/18
провадження №2/176/1022/18
РІШЕННЯ

Іменем України

/заочне/

31 жовтня 2018 р. Жовтоводський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Гусейнова К.А.,

секретар с/з Яценко О.В.,

за участі позивача ОСОБА_2

Позивач: ОСОБА_2

Відповідач: ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Жовті Води в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2018 року позивач звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири за адресою АДРЕСА_1.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що їй на праві спільної часткової власності належить 2/3 частки житлової квартири по АДРЕСА_1. Інша 1/3 частка зазначеного житла належить на праві спільної часткової власності її сину ОСОБА_3, який зареєстрований проживаючим у даній квартирі. Але за вказаною адресою відповідач фактично не мешкає з 2011 року не приймає участі в утриманні квартири, оскільки проживає у м. Виборг Ленінградської області, має громадянство Росії, у зв'язку із чим надав довіреність на її ім'я, якою фактично висловив свою згоду щодо його виключення з реєстраційного обліку місця проживання АДРЕСА_1. У відсутність відповідача, витрати по утриманню спірної квартири несе вона сама, що ставить її у вкрай тяжке матеріальне становище. Так, вона є пенсіонером, отримує мінімальний розмір пенсії, реєстрація відповідача у квартирі створює їй перешкоди у отриманні житлової субсидії. Також, позивач вважає, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням жодним чином не порушує законних прав та інтересів відповідача щодо права володіння житлом.

В зв'язку з цим позивач на підставі норм ст. 405 ЦК України просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові та просила його задовольнити, оскільки на підставі довіреності, наданої її сином органи ДМС відмовили їй у знятті з реєстрації місця проживання ОСОБА_3 та порекомендували їй звернутися до суду з вказаним позовом. Проти ухвалення заочного рішення позивач не заперечує.

Ухвалою суду від 24 вересня 2018 року провадження по справі було відкрито та справа була призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідач, ОСОБА_3, в судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином з урахуванням положень ч.5 ст.128 ЦПК України.

Поштовий конверт, направлений на його адресу повернувся з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв'язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Приймаючи до уваги те, що судом виконані вимоги щодо повідомлення відповідача про день та час розгляду справи у спосіб передбачений законом та з огляду на те, що відповідач не повідомив суд про поважність його неявки в судове засідання, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд вважає, що є передбачені ст.ст. 280,281 ЦПК України підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі письмових доказів та у відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних доказів, суд прийшов до наступного.

Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Так, гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України.

Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України).

Громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд (ст.ст. 150,156 ЖК України).

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житла Жовтоводської міської ради в листопаді 1997 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної спільної часткової власності ОСОБА_4 24,23 м кв., ОСОБА_2, 24,23 м кв. та ОСОБА_3, 24,23 м кв. Право власності зареєстроване Жовтоводським бюро технічної інвентаризації. /а.с.14/

Відповідно до свідоцтва про смерть, ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_6. /а.с.19/. Доказів того, хто прийняв спадщину після його смерті на належну йому частку спірної квартири суду не надано.

Відповідно до довідки про склад сім'ї №1/1-1485 у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані проживаючими ОСОБА_2 та її син ОСОБА_3. /а.с.8/

Таким чином, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 є співвласником квартири АДРЕСА_1. Його частка у спільній частковій власності 24,23 кв.м.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч.ч. 1-2 ст. 231 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

При цьому, реалізація права одним із співвласників не повинна утискати інтереси інших співвласників, що передбачає заборону обмеження прав одних учасників за рахунок других.

Отже, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, власник майна не може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, зокрема, з підстав передбачених ст. 405 ЦК України, так як це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72,109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР.

Тому, відсутні правові підстави для визнання ОСОБА_3 таким, що втратив право користування вищевказаною квартирою.

При цьому, посилання позивача на те, що відповідач в квартирі не проживає, витрати по утриманню нерухомого майна не несе, особистих речей цієї особи в квартирі немає, а його реєстрація створює позивачу незручності, не заслуговують на увагу, оскільки зазначені обставини не можуть бути визнані обґрунтованою підставою для позбавлення власника права на володіння та користування належним йому майном.

В силу ст. 141 ЦПК України не підлягають відшкодуванню й судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Керуючись ст.ст. 2,3,19,23,76-89,141,258-268 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відмовити.

Повне найменування та ім'я сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження або місце проживання чи перебування:

Позивач: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Дніпровського апеляційного суду. Згідно п. 15.5 Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається до або через суд першої інстанції, а матеріали справи надсилаються судом за правилами, що діяли до набрання чинності діючої редакції ЦПК України.

Повний текст виготовлено 12.11.2018 року.

Суддя Жовтоводського

міського суду К.А. Гусейнов