Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 362/972/16-ц

провадження № 61-15021св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Журавель В.І. (суддя-доповідач), Антоненко Н. О., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області СоломатінаОксана Петрівна,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Сушко Л. П., Фінагєєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіна О. П. (далі - приватний нотаріус Соломатіна О. П.), про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними.

Вимоги обґрунтовувала тим, що 05 березня 2013 року між нею та відповідачем (її онукою) були укладені договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за вказаною адресою.

Зазначала, що на момент укладення цих правочинів вона вважала, що укладає договір довічного утримання.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не доглядала за нею, у лютому 2016 року вона звернулася до адвоката за юридичною консультацією з метою розірвання договору довічного утримання, від якого їй стало відомо про те, що насправді сторони уклали договори дарування нерухомого майна.

Посилаючись на похилий вік, незадовільний стан здоров'я (зокрема, поганий зір), обман зі сторони онуки щодо характеру договорів, а також на те, що будинок є єдиним її житлом, просила визнати недійсними вищезазначені договори дарування та зобов'язати відповідача повернути їй будинок і земельну ділянку.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2016 року у складі судді Орди О. О. у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Суд виходив із відсутності підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними.

Рішенням апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року у складі колегії суддів: Ігнатченко Н. В., Сушко Л. П., Фінагєєва В. О., рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 08 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4

Визнано недійсними договори дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки за цією ж адресою, укладені 05 березня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчені приватним нотаріусом Соломатіною О. П., номери у реєстрі 257 і 259 відповідно.

Зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4 зазначені житловий будинок і земельну ділянку.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд мотивував рішення тим, що оспорювані договори були укладені внаслідок обману зі сторони відповідача та помилки у розумінні позивача щодо правової природи цих правочинів.

До суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_5, у якій вона, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Зазначає, що суд апеляційної інстанції не врахував тієї обставини, що на момент підписання договору приватним нотаріусом було встановлено вільне волевиявлення позивача щодо передачі їй у дар спірного майна. У пунктах 10 договорів ОСОБА_4 підтвердила, що ці правочини не носять характеру мнимих та удаваних угод, у їхніх текстах зафіксовано всі істотні умови і вона розуміє їх значення. Апеляційний суд ухвалив рішення за відсутності належних і допустимих доказів, які підтверджують обставини, визначені статтею 230 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Від ОСОБА_4 надійшло заперечення на касаційну скаргу ОСОБА_5, у якому вона просить залишити без змін рішення апеляційного суду.

Справу № 362/972/16-ц разом із матеріалами касаційного провадження передано до Верховного Суду.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що 05 березня 2013 року сторони уклали договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передала, а ОСОБА_5 безоплатно прийняла у власність земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва - площею 0,614 га, для обслуговування житлового будинку - площею 0,250 га, для ведення особистого селянського господарства - площею 0,3639 га, розташовану на АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Соломатіною О. П. (номер у реєстрі 259).

Того ж дня, 05 березня 2013 року, сторони уклали договір дарування, згідно з умовами якого позивач подарувала відповідачу житловий будинок АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Соломатіною О. П. (номер у реєстрі 257).

Після укладення оспорюваних правочинів ОСОБА_4 фактично житловий будинок ОСОБА_5 не передала, продовжувала проживати в ньому, нести всі витрати та обробляти земельну ділянку.

Посилаючись на те, що під час укладення договорів дарування вона була переконана, що між сторонами укладався договір довічного утримання, позивач звернулася до суду з даним позовом.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із недоведеності позивачем належними і допустимими доказами факту укладення нею договорів дарування нерухомого майна внаслідок помилки, під впливом тяжкої обставини та за відсутності її вільного волевиявлення.

Скасовуючи рішення місцевого суду, апеляційний суд, урахувавши похилий вік позивача, її стан здоров'я, низький рівень доходів, а також те, що спірне майно є єдиним її житлом, подароване майно не було фактично передане, зробив висновок про необхідність визнання правочинів щодо дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними та зобов'язання відповідача повернути спірне майно позивачу.

Колегія погоджується з таким висновком.

Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Зокрема, частиною третьою статті 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 16 березня 2016 року у справі № 6-93цс16.

Установивши, що позивач є людиною похилого віку (1937 року народження), має хвороби зору, а саме: катаракту правого та лівого ока, МР-ознаки дисцикуляторної енцелофатії, єдиним джерелом її доходу є лише пенсія в розмірі 1 290 грн щомісяця, іншого місця проживання, крім спірного житла, не має, суд апеляційної інстанції, правильно застосувавши положення матеріального права, з дотриманням норм процесуального права, дійшов обґрунтованого висновку про визнання договорів дарування нерухомого майна недійсними.

Колегія відхиляє доводи касаційної скарги про відсутність підстав для визнання оспорюваних правочинів недійсними, оскільки сама ОСОБА_5 визнає, що її бабуся (позивач) продовжує проживати у будинку, іншого житла не має, її діти не здійснюють догляду за нею, що спростовує пояснення про те, що дарування було на її користь, оскільки вона задовго до укладення правочинів почала допомагати бабусі.

Інші аргументи касаційної скарги були предметом перевірки апеляційного суду, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Оскільки оскаржуване судове рішення є законним та обґрунтованим, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року залишити без змін.

Поновити виконання рішення апеляційного суду Київської області від 22 лютого 2017 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді В. І. Журавель

Н. О. Антоненко

В.І. Крат