Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 757/45637/16-ц

провадження № 61-12575св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,
відповідач -Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк», третя особа - ОСОБА_2,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах, якого діє представник ОСОБА_3, на рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Андрієнко А. М., Заришняк Г. М., Мараєвої Н. Є.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк»), третя особа - ОСОБА_2, про визнання договору іпотеки частково недійсним.

Позовна заява мотивована тим, що 08 жовтня 2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір. У забезпечення зобов'язання за вказаним кредитним договором, 08 жовтня 2007 року між ОСОБА_2 та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено іпотечний договір.

Відповідно до цього іпотечного договору ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1. Сторони між собою відповідно до підпунктів 4.4.1, 4.4.2 пункту 4.4 іпотечного договору узгодили іпотечне застереження та випадки порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Позивач зазначає, що сторонами іпотечного договору під час укладення договору всупереч чинному законодавству не отримано окремої згоди ОСОБА_1 як чоловіка іпотекодавця на іпотечне застереження.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просив визнати недійсними підпункти 4.4.1, 4.4.2 пункту 4.4 вищевказаного іпотечного договору.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26 січня 2017 року (у складі судді Сенька М.Ф.) позов задоволено.

Визнано недійсними підпункти 4.4.1, 4.4.2 пункту 4.4 іпотечного договору, що укладений 08 жовтня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та ОСОБА_2 і посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щелковим М. К.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що іпотечне застереження в іпотечному договорі носить самостійний характер, а тому має бути надана згода другого з подружжя на укладення іпотечного застереження. Оскільки такої згоди позивач дружині не надавав, то договір іпотеки в цій частині є недійсним.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове рішення. У задоволенні позову відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що підпункти 4.4.1, 4.4.2 пункту 4.4 оспорюваного іпотечного договору за формою і змістом відповідають вимогам законодавства, цей правочин укладено за згодою іншого з подружжя, про що зазначено у пункті 6.11 цієї угоди та підтверджено відповідною заявою ОСОБА_1

У касаційній скарзі, поданій у липні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 в інтересах, якого діє представник ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що зазначена квартира була передана в іпотеку без його посвідченої нотаріально письмової згоди на іпотечне застереження, як чоловіка іпотекодавця. ОСОБА_1 вказує, що йому не було відомо про умови договору, які передбачають право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку.

06 березня 2018 року цивільну справу передано до Верховного Суду.

Частина третя статті 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Судами встановлено, що 08 жовтня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та ОСОБА_4 укладено кредитний договір.

У забезпечення зобов'язання за вказаним кредитним договором 08 жовтня 2007 року між ОСОБА_2, за нотаріально посвідченою згодою свого чоловіка ОСОБА_1, та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено іпотечний договір.

Відповідно до цього іпотечного договору ОСОБА_2 передала в іпотеку банку належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1.

Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) Сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Установлено, що сторони між собою, відповідно до підпунктів 4.4.1, 4.4.2 пункту 4.4 іпотечного договору, крім інших умов договору, узгодили іпотечне застереження та випадки порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки.

Відповідне застереження в іпотечному договорі визначає спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом прийняття іпотекодержателем предмета іпотеки у власність. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки.

Чинним законодавством не заборонено сторонам договору іпотеки чи відповідного застереження, що міститься в ньому, передбачити як передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину.

Установлено, що 28 жовтня 1977 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне (стаття 60 СК України).

За змістом статей 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до статті 578 ЦК України та статті 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників.

Така згода за своєю правовою природою є одностороннім правочином. Згідно із частиною першою статті 219 ЦК України у разі недодержання вимоги закону про нотаріальне посвідчення одностороннього правочину такий правочин є нікчемним.

Встановлено, що заявою від 08 жовтня 2007 року, яка нотаріально посвідчена, ОСОБА_1 надав згоду на передачу в іпотеку дружиною ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1, на умовах, визначених на її розсуд.

Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що ОСОБА_1 надав згоду на укладення іпотечного договору, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі, сторони узгодили всі істотні умови іпотечного договору, тому підстави для визнання недійсним підпунктів 4.4.1, 4.4.2 пункту 4.4 цього договору немає.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги ОСОБА_1, що йому не було відомо про умови договору, які передбачать право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку, тому такі умови є недійсними, оскільки заявою від 08 жовтня 2007 року, яка нотаріально посвідчена, позивач надав згоду на передачу в іпотеку дружиною квартири, на умовах за її розсудом. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами першої та апеляційної інстанцій, які їх обґрунтовано спростували. Відповідно до статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Оскільки під час дослідження доказів та встановлення фактів у справі суд апеляційної інстанції не порушив норми процесуального права, правильно застосував норми матеріального закону, то рішення суду є законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення апеляційного суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому це рішення відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах, якого діє представник ОСОБА_3, залишити без задоволення.

Рішення Апеляційного суду м. Києва від 15 червня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська