провадження 2/201/759/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка О.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 27 жовтня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення аліментів на його користь на утримання повнолітньої дитини на час її навчання, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач у своєму позові посилається на те, що з 24 травня 1995 року вони з відповідачкою перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спільне життя не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, рішенням суду від 03 грудня 2013 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили; їх діти після їх розлучення залишився зареєстрованими зі своєю матірю, але мати там не мешкає і вони мешкають зі своїм батьком, який з відповідачем мешкають окремо. Відповідач участі в вихованні і матеріальному забезпеченні сина не приймала. Зараз їх син вже повнолітній і навчається в Дніпропетровській медичній академії зараз вже на четвертому курсі денної форми навчання на контрактній основі з 2016 року, позивач зараз працює, але матеріально погано забезпечений, стипендією за місцем навчання син не забезпечується. Відповідач офіційно не працює, але отримує інші доходи, за рішенням суду не платить інші аліменти, працездатна. Просив стягувати з відповідача на його користь аліменти на утримання сина на час його навчання в сумі 1000 грн. щомісячно до досягнення сином 23 років, тобто на час його навчання, задовольнивши позов.

Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснивши, що дійсно з 24 травня 1995 року вони з позивачем перебували в зареєстрованому шлюбі, від цього шлюбу і спільного мешкання мають двох дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спільне життя не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, рішенням суду від 03 грудня 2013 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили; їх діти після їх розлучення залишився зареєстрованими зі своєю матірю, але мати там вимушено не мешкає і діти мешкають окремо. Відповідач по мірі можливостей участь в вихованні і матеріальному забезпеченні сина приймала, але не регулярно, через те, що не працює, мало забезпечена і не в змозі надавати запитувану позивачем допомогу на утримання сина на час його навчання. Зараз позивач вже повнолітній і навчається, вона інколи з ним бачиться, надає подарунки на дні народження та інш.. Отже позовні вимоги необгрунтовані, не підтверджені доказами і просила в їх задоволенні відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, зясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі з 24 травня 1995 року, від цього шлюбу і спільного мешкання

мають двох дітей: сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, і дочку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2. Спільне життя не склалося, виникали сварки і конфлікти, стало питання про розлучення, рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2013 року їх шлюб було розірвано, рішення набрало законної сили; їх діти після їх розлучення залишився зареєстрованими зі своєю матірю, але мати там не мешкає і вони мешкають зі своїм батьком, який з відповідачем мешкають окремо. Відповідач участі в вихованні і матеріальному забезпеченні сина майже не приймала, це було не регулярно, всі витрати ніс і несе позивач. Зараз їх син вже повнолітній і навчається в Дніпропетровській медичній академії зараз вже на четвертому курсі денної форми навчання на контрактній основі з 2016 року, позивач зараз працює, але матеріально погано забезпечений, стипендією за місцем навчання син не забезпечується. Відповідач офіційно не працює, але отримує інші доходи, за рішенням суду не платить інші аліменти, працездатна. Позивач фактично сам займається навчанням та утриманням сина, лікуванням, має скрутне матеріальне становище, відповідач самостійно в добровільному порядку на утримання сина належну матеріальну допомогу не надає.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

На підставі ч. ч. 1, 2 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав :а виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з яким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Судом встановлено, що зараз відповідно до довідки № 17.116 від 03 липня 2017 року ОСОБА_3 дійсно на сьогодні є студентом 3-го курсу Дніпропетровського медичного інституту традиційної і нетрадиційної медицини денної форми навчання на контрактній основі за спеціальністю Стоматологія з 02 лютого 2016 року, рік закінчення навчання 31 липня 2019 р..

Судом встановлено, що ОСОБА_3 зараз повнолітній, мешкає в м. Дніпрі, фактично не має свого постійного доходу крім допомоги батька, фактично знаходиться на утриманні свого батька, який на теперішній час працює, має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги, тому суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина. При цьому суд враховує ті обставини, що відповідач не виплачувала аліменти на утримання сина на його користь в добровільному порядку, офіційно не працює, не має інших доходів; суд враховує і те, що відповідач бажає виплачувати аліменти цьому сину і за рішенням суду і добровільно, але інших неповнолітніх дітей має дочка, яка також мешкає з батьком, не працює, також тяжке матеріальне становище і в змозі виплачувати заявлену позивачем суму (має заробітки, кошти на подарунки дітям, на укладення договорів з адвокатами і на складання нотаріальних довіреностей). Позивач також має скрутне матеріальне становище і потребує матеріальної допомоги від матері, тому суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина на час його навчання до досягнення ним 23 років в заявленій сумі 1000 грн. щомісячно до закінчення навчання або досягнення 23 років і лише, тобто по 05 квітня 2018 року, а не до закінчення навчання: 2019 рік. Суд враховує при цьому прожитковий мінімум в країні для працездатних осіб, а також те, що такі витрати (на аліменти на період навчання) повинен нести і батько, а виходячи з рівності батьків в обовязках по відношенню до утримання своїх дітей, то половина таких витрат повинна нести і мати позивача.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. З ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Враховуючи, що згідно ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України «Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку», який становив на одну особу в розрахунку на місяць згідно статті 7 Закону України Про державний бюджет: установити у 2018 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2018 року - 1700 гривень, з 1 липня - 1777 гривень, з 1 грудня - 1853 гривні, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2018 року - 1492 гривні, з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2018 року - 1762 гривні, з 1 липня - 1841 гривня, з 1 грудня - 1921 гривня; осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень, а тому враховуючи обставини матеріального становища і стану здоровя відповідача, обґрунтований, розумний, та справедливий розмір аліментів саме у розмірі заявлених вимог щомісячно.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають обєктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню.

Тобто, відповідач ОСОБА_2 повинна довести, що її дiями не було порушено її права або права позивача чи їх дитини. Однак, жодних належних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобовязання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим обєктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Відповідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Згідно ч. 2 ст. 191 СК України суд може присудити аліменти і за минулий час.

Враховуючи вимоги ст. 191 СК України, суд вважає необхідним стягнути аліменти з відповідача на користь позивача на утримання повнолітнього сина з 27 жовтня 2017 року.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення.

Зважаючи на те, що позивач працює, але має скрутне матеріальне становище і важкі сімейні обставини, державну грошову допомогу зараз не отримує, інших джерел доходу не має, суд вважає можливим допустити негайне виконання судового рішення.

У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, не сплатила вказане, тому з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп..

Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов'язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов'язків батьків.

Вищезазначене підтверджено і доведено доказами.

При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та стягувати з відповідача ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4 Азербайджану, аліменти на утримання повнолітнього сина: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь його батька, позивача ОСОБА_1 по 1000 грн. щомісячно, до досягнення сином 23 років: 05 квітня 2018 року, але лише до досягнення 23 років, починаючи стягнення з 27 жовтня 2017 року, допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць, стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп., в задоволенні решти позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання слід відмовити.

Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 7, 141, 150, 155, 180, 182, 183, 184, 185, 191, 198-200 Сімейного кодексу України, ст. 15, 16, 18 ЦК України. ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягувати з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженки ІНФОРМАЦІЯ_4 Азербайджану, аліменти на утримання повнолітнього сина: ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, на користь його батька, позивача ОСОБА_1 по 1000 грн. щомісячно, до досягнення сином 23 років: 05 квітня 2018 року, але лише до досягнення 23 років, починаючи стягнення з 27 жовтня 2017 року.

Допустити негайне виконання рішення в межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 в дохід держави судовий збір в розмірі 704 грн. 80 коп..

В задоволенні решти позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину на час навчання відмовити.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 27 листопада 2018 року.

Суддя -