Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 317/1628/15-ц

провадження № 61-5318св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Штелик С. П. (суддя-доповідач)

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Раффайзен Банк Аваль»,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - на рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 липня 2016 року у складі судді Яркіної С. В. та рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року у складі суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В., Дзярука М. П.,

В С Т А Н О В И В :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2015 року публічне акціонерне товариство «Раффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов обґрунтовано тим, що 10 липня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 18 тис. доларів США строком до 09 липня 2016 року зі сплатою 12,00 % річних. Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 09 квітня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 4 492 долари 88 центів США, що еквівалентно 105 629 грн 12 коп., із яких: тіло кредиту - 3 376 доларів 09 центів США (79 373 грн 01 коп.), проценти - 270 доларів 86 центів США (6 368 грн 01 коп.), пеня - 845 доларів 93 центи США (19 888 грн10 коп.). Посилаючись на викладені обставини та уточнивши позов, позивач просив стягнути вказану суму із боржника.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 01 липня 2016 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 492 долари 88 центів США, що еквівалентно 105 629 грн 12 коп. Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню із боржника. Заперечення представника відповідача з приводу того, що банк не надав доказів зміни банком назви, спростовуються статутом ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який пройшов державну реєстрацію змін до установчих документів 06 червня 2012 року. Зміна назви банку не звільняє боржника від обов'язку виконати зобов'язання.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року змінено в частині визначення розміру заборгованості за кредитним договором, зазначено у резолютивній частині рішення, що стягненню підлягає заборгованість за кредитним договором, а саме: за тілом кредиту у розмірі 3 376 доларів США 09 центів США, за процентами - 270 доларів США 86 центів США та пеня у розмірі 19 888 грн 10 коп. В іншій частині рішення залишено без змін.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що суд вірно виходив з системного застосування норм матеріального права, зокрема, статей 526, 530, 629, 1048-1050, 1054 ЦК України, за якими зобов'язання за договором, у тому числі за договором кредиту, є обов'язковими для виконання сторонами, має виконуватися належним чином. Висновок суду про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідає матеріалам справи та вимогам норм матеріального права, зокрема, встановленим статтею 526 ЦК України загальним умовам виконання зобов'язання та передбаченому статтею 629 ЦК України принципу обов'язковості договору. Однак, стягуючи суму заборгованості у доларах США з переведенням її у гривню на час проведення розрахунку, судом не враховано, що пеня може обчислюватись і стягуватись лише в національній валюті України - гривні. З огляду на викладене, резолютивна частина рішення підлягає зміні у відповідності до зазначених положень, а саме: розмір заборгованості за кредитом та процентами має зазначатися у доларах США, а розмір заборгованості пені - у гривні. Доводи апеляційної скарги щодо зміни кредитора у зобов'язанні були предметом дослідження суду першої інстанції. Так, судом першої інстанції правильно встановлено, що банк надав докази зміни назви. Доводи апеляційної скарги щодо неправильності розрахунку заборгованості спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, вищевказаний розрахунок оформлений належним чином у відповідності до законодавства та умов кредитного договору. Розрахунок відповідає умовам кредитного договору, відображає прийняті платежі, нарахування процентів, пені і не дає підстав ставити його під сумнів. Крім того, ОСОБА_2 не довів, що вказаний розрахунок є неналежним та недопустимим доказом. Відповідач також не надав іншого розрахунку заборгованості за кредитним договором, який би відповідав положенням законодавства та умовам кредитного договору.

У касаційній скарзі, поданій у грудні 2016 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3, просить скасувати судові рішення та відмовити банку у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що наданий банком розрахунок заборгованості є неналежним доказом, який суди не оцінили як доказ відповідно до вимог процесуального закону. Крім того, пеня має нараховуватися та обчислюватися у гривні на дату платежу, а не на дату стягнення боргу рішенням суду. Не доведено позивачем обставини правонаступництва між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; йому не надсилали повідомлення про зміну кредитора у зобов'язанні.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 квітня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

02 лютого 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

За положеннями статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Згідно із частиною третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суди установили, що 10 липня 2006 року між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_2 укладений кредитний договір, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 18 тис. доларів США строком до 09 липня 2016 року зі сплатою 12,00 % річних.

Право Банку вимагати дострокового повернення кредиту, нарахованих процентів та штрафних санкцій, визначено пунктом 6.5 розділу 6 кредитного договору. Відповідно до пункту 9.1 кредитного договору у випадку порушення відповідачем строків повернення кредиту та відсотків, встановлених договором, позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.

Останній платіж за тілом кредиту вчинено позичальником 09 грудня 2014 року в сумі 111 доларів 78 центів США, за процентами - 09 грудня 2014 року в сумі 38 доларів 22 центи США.

Внаслідок порушення позичальником строку та порядку погашення кредиту станом на 09 квітня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 4 492 долари 88 центів США, що еквівалентно 105 629 грн 12 коп., із яких: тіло кредиту - 3 376 доларів 09 центів США (79 373 грн 01 коп.), проценти - 270 доларів 86 центів США (6 368 грн 01 коп.), пеня - 845 доларів 93 центи США (19 888 грн10 коп.).

Уточнивши позов, банк надав суду першої інстанції відповідний розрахунок заборгованості (а. с. 134) за кредитним договором, у тому числі розрахував пеню за один рік перед зверненням до суду у межах позовної давності за вимогами про стягнення неустойки. Розрахунок боргу, який позивач надавав при апеляційному розгляді справи не був покладений в основу судового рішення, а здійснювати переоцінку розрахунку, який враховувався судами при розгляді справи, виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Безпідставними є також доводи касаційної скарги про те, що позивачем не доведено обставини правонаступництва між акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль» та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», оскільки такі доводи відповідача належним чином оцінено судами із вмотивуванням підстав їх неврахування.

Щодо доводів касаційної скарги про нарахування пені в іноземній валюті необхідно зазначити таке.

Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Таким чином, частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що на підставі кредитного договору позичальник отримав кредит в іноземній валюті - доларах США.

Згідно з пунктом 9.1 зазначеного договору у випадку порушення позичальником графіку погашення кредиту та процентів, встановлених договором, банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов'язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов'язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов'язання.

Оскільки виконання договірних зобов'язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству, умовами договору про надання кредиту в іноземній валюті передбачено сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу, то разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й пеню в іноземній валюті.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України у справі № 6-211цс17 від 15 травня 2017 року.

Установивши, що умовамикредитного договору сторони визначили грошовий еквівалент зобов'язань позичальника в доларах США та погодили сплату пені в установленому розмірі від суми простроченого платежу в іноземній валюті, апеляційний суд помилково стягнув розмір неустойки у гривні без урахування договірних положень між сторонами.

Таким чином, апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції, що відповідає закону, внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що згідно статті 413 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції і залишення в силі судового рішення суду першої інстанції.

З урахуванням викладеного та керуючись статтями 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 листопада 2016 року скасувати.

Залишити в силі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 01 липня 2016 року.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді: А. О. Лесько

В.В. Пророк

В. М. Сімоненко

С. П. Штелик