Суддя Бугера О. В.
Справа № 644/5928/17
Провадження № 2/644/680/18
01.10.2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 вересня 2018 року Орджонікідзевський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Бугери О.В.,

при секретарі Ступницькому К.В.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

3-ї особи ОСОБА_5,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, 3-я особа у справі ОСОБА_5, за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним, 3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, ОСОБА_5, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачем подано до суду відповідний позов 21.09.2017 року про стягнення заборгованості за договором позики в розмірі 96725 гривень. В обґрунтування позову зазначено, що між ним та відповідачем було укладено договір позики 12.07.2017 року, який зареєстрований в нотаріальному порядку. За даним договором він надав відповідачу грошові кошти в розмірі 96725 гривень, що еквівалентно 3734,50 доларів США строком до 12.07.2018 року. Відповідач зобовязання за договором не виконує, допускає порушення, тому з посиланням на вимоги ст.ст. 1046, 1049, 1050 ЦК України, просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики.

Відповідачем подано до суду зустрічну позовну заяву про визнання недійсним договору позики через його удаваність. Зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що фактично за вказаним договором грошових коштів він не отримував. На початку 2017 року він шукав автомобіль з метою придбання для роботи у службі таксі. За оголошенням ОСОБА_1 та ОСОБА_7 про здачу в оренду з правом викупу автомобіль «Оpel Vektra», реєстраційний номер Польщі «wn 0221а». Вони дійшли згоди про передачу вказаного автомобіля йому в оренду з правом викупу на 1 рік, вартість оренди складала 96725 гривень, які він за попередньою домовленістю повинен був повертати щоденними платежами по 265 гривень. Тобто, між ними фактично було укладено договір оренди транспортного засобу з правом викупу і з розміром орендної плати 96725 гривень. Жодних договорів позики між ними не укладалось та грошові кошти йому не передавались. Вони дійсно зустрілись 12.07.2017 року у приватного нотаріуса але для підписання договору оренди, але при його підписанні нотаріус розяснила, що автомобіль перебуває на польській реєстрації та фігурувати в договорі він не може, тому укладено саме договір позики на суму розміру орендної плати. Автомобіль був переданий йому та деякий час він ним користувався, власником автомобіля була видана на його імя довіреність, він сплатив за це 1000 гривень, передав їх ОСОБА_7. Також ним було сплачено 2000 гривень позивачу ОСОБА_1 за договором позики. Під час експлуатації почав звертати увагу на технічні несправності автомобіля, звертався з цього приводу на СТО, де працюють позивач та ОСОБА_7, які здійснювали ремонт автомобіля, у звязку із чим не мав змоги своєчасно сплачувати орендну щотижневу плату. Під час проведення останньої діагностики було виявлено необхідність проведення ремонту системи зчеплення, налаштування газового обладнання та на це потрібні були кошти в 8000 гривень ,яких він не мав, окрім того, йому повідомляли, що автомобіль не коштує тієї суми, яка була ними обумовлена з урахуванням його технічного стану. Він звернувся до ОСОБА_1 з метою зниження орендної плати, 01.09.2017 року коли він приїхав на даному автомобілі до відповідача на СТО, він був разом із дружиною, дітьми, на претензії щодо необхідності зменшення розміру орендної плати, відповідач категорично відмовився, повідомив, що розриває договір оренди, забирає автомобіль та він зобовязаний йому повернути суму боргу, з урахуванням пені, усунути несправності в автомобілі, що виникли під час його експлуатації. Про це було складено відповідну розписку відповідачем. На початку жовтня він дізнався про звернення до суду із позовом. Посилаючись на вимоги ст.ст.202, 203, 215, 216, 235 ЦК України зазначав, що договір позики є недійсним, оскільки між ними було фактично укладено договір оренди транспортного засобу, але вказані правовідносини в силу умислу ОСОБА_1 та його юридичної необізнаності були оформлені як договір позики. За наслідками укладання цього договір він отримав автомобіль в користування, обумовлений в договорі позики розмір коштів є загальною сумою оренди автомобіля на рік, було видано довіреність на керування транспортним засобом та ним щотижня вносились кошти. Користування автомобілем було ним припинено 01.09.2017 року, коли ОСОБА_1 забрав автомобіль. Первісні позовні вимоги можуть бути задоволені частково на суму боргу за період користування автомобілем до 01.09.2017 року за умови надання позивачем належних та допустимих доказів про несплату ним орендної плати за цей період.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, його представник ОСОБА_2, вимоги позову підтримали, просили його задовольнити. В задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Позивач суду пояснив, що між ним та відповідачем укладено договір позики, він передав відповідачу грошові кошти, було обумовлено порядок повернення коштів, але умови договору відповідач не виконує, що і змусило його звернутись до суду. Щодо обставин, на які посилається відповідач у зустрічному позові зазначав, що автомобіль дійсно з 01.09.2017 року перебуває у нього на СТО, ОСОБА_3 передав йому автомобіль з метою забезпечення виконання зобовязання, обставини складання розписки від 01.09.2017 року свідчать саме про передачу автомобіля. Іншого договору у нього з відповідачем немає, чому в розписці зазначено на наявність договору оренди пояснити не зміг, посилався лише на те, що можливо помилився.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3, його представник ОСОБА_4, позовні вимоги первісного позову не визнали, просили в його задоволенні відмовити, підтримали зустрічний позов та просили його задовольнити. Відповідач ОСОБА_3 суду пояснив, що він мав намір взяти в оренду автомобіль, для роботи в таксі, оскільки автомобіль, який запропонував ОСОБА_1 був на польській реєстрації вони не змогли оформити договорі оренди. З урахуванням технічних несправностей автомобіля 01.09.2017 року він приїхав із своєю дружиною, дітьми на даному автомобілі до ОСОБА_1 на СТО, де в процесі бесіди, той відмовився знижувати розмір орендної плати та сказав повертати автомобіль. Він особисто склав розписку, в якій зазначав, що договір позики зобовязується розірвати після оплати ним заборгованості за орендну плату в розмірі 6060 гривень та до усуненні дефектів, перелік, яких також було зазначено в розписці. Автомобіль перебуває у ОСОБА_1 на СТО, обумовлені кошти ним не сплачені.

3-я особа за первісним та зустрічним позовом ОСОБА_5 вимоги зустрічного позову підтримала та надала пояснення аналогічні поясненням відповідача ОСОБА_3, посилалась на те, що вона є дружиною відповідача, дійсно вони отримували автомобіль в оренду, повинні були сплачувати щотижня обумовлені кошти, але автомобіль мав дуже багато несправностей, як виявилось в процесі експлуатації, тому 01.09.2017 року, коли вони приїхали до позивача, просили зменшити розмір орендної плати, між ними виникли непорозуміння та позивач забрав автомобіль, при цьому склав розписку про необхідність повернення боргу в сумі 6060 гривень та усунення ушкоджень автомобіля. Зазначала, що вона була присутня під час укладання договору позики, грошових коштів вони не отримували, вони взяли в оренду автомобіль, домовились що оплата буде проводитись щотижня, наполягала на тому, що саме договір оренди був між ними укладений 12.07.2017 року. З вересня 2017 року автомобілем не користуються, він знаходиться у позивача ОСОБА_1

3-я особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6 в судове засідання не зявилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності.

Суд, вислухавши доводи сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, встановив наступне.

12.07.2017 року між сторонами у справі укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстраційний номер 3633. За змістом договору Позикодавець ОСОБА_1 передав у власність позичальника ОСОБА_8 грошові кошти в розмірі 96725 гривень, що еквівалентно 3734,50 доларів США на момент укладання договору за курсом НБУ. П.5 визначено, що позика надається на період до 12 липня2018 року та підлягає поверненню частинами, а саме щотижня кожної пятниці в готівковій формі з наступним підтвердженням шляхом складання відповідної заяви в будь-якій формі, або в безготівковій формі з відповідним призначенням платежу.

Із змісту розписки від 11.07.2017 року складеною ОСОБА_7 вбачається, що він отримав від ОСОБА_3 1000 гривень для оформлення довіреності на керування автомобілем «Оpel Vektra», реєстраційний номер Польщі «wn 0221а».

Із змісту копії довіреності від 26.06.2017 року вбачається, що Качмарек Силвія доручила свій автомобіль «Оpel Vektra», реєстраційний номер Польщі «wn 0221а» строком на 1 рік з метою управління на території республіки Польща та за її кордонами ОСОБА_3.

Із змісту складеної ОСОБА_1 розписки від 01.09.2017 року вбачається, що він отримав від ОСОБА_3 автомобіль «Оpel Vektra», реєстраційний номер Польщі «wn 0221а», яким був ним отриманий в оренду за договором позики. Договір зобовязується розірвати у випадку погашення текучого боргу в сумі 6060 гривень та усунення кузовних дефектів до первісного стану. Визначено перелік кузовних дефектів.

За розпискою від 12.08.2017 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_3 2000 гривень за договором займу №3633 від 12.07.2017 року.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснив, що зі слів ОСОБА_3 йому відомо, що останній уклав договір оренди автомобіля, був зобовязаний сплачувати 3700 доларів протягом року. Був присутній особисто влітку при розмові ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з приводу зменшення орендної плати, оскільки автомобіль має дуже багато дефектів, але останній не погодився та повідомив, що краще забере автомобіль, а борг ОСОБА_3 повинен буде сплатити. Знає, що складалась розписка про повернення автомобіля та сплату витрат за пошкодження.

Відповідно до ст. 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч.1 ст.202, ч.3 ст. 203 ЦК України головним елементом правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків. Отже, основним юридичним фактом, який підлягав встановленню судом у цій справі є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договорів дарування та з'ясування питання про те, чи не укладені ці правочини з метою приховати інші та які саме.

Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Статтею 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено судам, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст. 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. В даному випадку позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що, на його думку, є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. При цьому з конструкції статті 235 ЦК України вбачається, що при укладенні удаваного правочину сторони мають намір своїми діями досягнути такого правового результату, який не є за законом наслідком даного волевиявлення, а намагаються досягнути іншого правового результату, про який вони фактично домовились. Тобто, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину, удаваний правочин може бути вчинено його сторонами для приховування іншого правочину між цими ж сторонами. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на настання інших цивільно-правових наслідків, ніж ті, що передбачені правочином. Для кваліфікації удаваного правочину важливо, щоб частина умов удаваного та прихованого правочину збіглася. Відповідно до вимог ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до вимог ч.1 ст.760 ЦК України предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Законом можуть бути встановлені види майна, що не можуть бути предметом договору найму. Відповідно до вимог ч.1 ст.762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Відповідно до вимог ч.4 цієї ж норми наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Частиною 6 передбачено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Відповідно до вимог ч.1 ст.763 ЦК України договір найму укладається на строк, встановлений договором. Суд вважає, що воля сторін була спрямована саме на укладання договору оренди автомобіля, оскільки про це свідчить зміст укладеного договору позики, в якому визначено загальну суму, термін погашення заборгованості 1 рік, оплата щотижня - частки, дії по оформленню довіреності, отримання ОСОБА_3 транспортного засобу в користування, а також складена позивачем ОСОБА_1 розписка про отримання повернутого автомобіля переданого в оренду 01.09.2017 року, саме за умовами договору позики та посилання на наявність суму боргу в розмірі 6060 гривень. Враховуючи наведені обставини, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_3. Тобто, судом фактично встановлено, що між сторонами було укладено договір оренди автомобіля, обумовлено порядок сплати орендної плати. Відповідно до вимог ч.2 ст.235 ЦК України якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. В даному випадку суд позбавлений можливості вирішити питання про стягнення суми заборгованості за договором оренди, який фактично був укладений між сторонами, оскільки суду не було надано для дослідження всі розписки про передачу грошових коштів та відсутні дані про період заборгованості за який утворилась сума в 6060 гривень, яка означена в розписці ОСОБА_1 від 01.09.2017 року. Відповідно до вимог ст.142 ЦПК України з ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений ОСОБА_3 судовий збір при подачі зустрічного позову судовий збір в розмірі 704,80 гривень. Керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 202, 203, 215, 216, 235, 626, 627, 638, 759-762, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 11, 12, 76, 81, 142, 264-268, 354, п.9, 15.5. Розділу XIII Перехідні положення ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики залишити без задоволення.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання договору позики недійсним - задовольнити.

Визнати договір позики, укладений 12.07.2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_6, реєстраційний номер 3633 недійсним через його удаваність.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати в сумі 704 (сімсот чотири) гривні 80 копійок.

Повний текст рішення виготовлений 01.10.2018 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду Харківської області або через Орджонікідзевський районний суд м.Харкова.

Головуючий: суддя О.В. Бугера