Ухвала

21 вересня 2018 року

м. Київ

справа № 730/143/18

провадження № 61-41189 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І., розглянувши заяву ОСОБА_4 про забезпечення позову в справі за позовом ОСОБА_4 до товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна», товариства з обмеженою відповідальністю «Авто Сіті», третя особа Дарницький районний відділ державної виконавчої служби міста Києва про визнання права власності на майно, зняття арешту з майна,

ВСТАНОВИВ :

Ухвалою Верховного Суду від відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Борзнянського районного суду Чернігівської області від 27 квітня 2018 року та на постанову апеляційного суду Чернігівської області від 22 червня 2018 року в даній справі.

13 вересня 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду заяву в порядку статей 149-153 ЦПК України про забезпечення позову, в якій просив вжити заходів забезпечення позову шляхом встановлення заборони посадовим особам Дарницького районного відділу державної виконавчої служби м. Києва, представникам ТОВ «Єврокар Україна», представникам ТОВ «Авто Сіті» та іншим особам вчиняти будь-які дії щодо автомобіля, який є предметом спору (марка «ЗАЗ», медель «Sens», д. н. з. НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_1), а також зупинити продаж указаного автомобіля.

Суд касаційної інстанції при розгляді касаційних скарг діє в порядку та межах, визначених цивільним процесуальним законодавством України, його повноваження визначені главою 2 розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Європейський суд з прав людини вказує, що термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом». У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства. Фраза «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність (SOKURENKO AND STRYGUN v. UKRAINE, № 29458/04 та № 29465/04, § 23, 24, ЄСПЛ, від 20 липня 2006 року).

Згідно статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до визначених процесуальним законом повноважень Верховний Суд здійснює перевірку рішень судів першої та апеляційної інстанцій, що виключає можливість вирішення питання про забезпечення позову на стадії перегляду справи у суді касаційної інстанції. Тому у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Керуючись статтями 260, 400 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_4 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Крат

В. І. Журавель