Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 340/228/15-ц

провадження № 61-13596 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідачі: ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_7, на рішення Верховинського районного суду

Івано-Франківської області у складі судді Атаманюка Р. І. від 02 лютого

2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської областіу складі колегії суддів: Максюти І. О., Матківського Р. Й., Фединяка В. Д.

від 16 березня 2016 року,

В С Т А Н О В И В :

У квітні 2015 року ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_8, про визнання недійсними договорів дарування житлового будинку НОМЕР_1 загальною площею 83, 1 кв. м та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0, 1555 га, що розташовані у

АДРЕСА_1 укладені 28 грудня 2009 року між нею та відповідачем

ОСОБА_5, визнання права власності на вказане майно та витребування майна у ОСОБА_8, до якої це майно перейшло на підставі укладеного між відповідачами договору дарування

від 20 листопада 2013 року.

Позов мотивовано тим, що вона помилилася щодо природи оспорюваних правочинів, оскільки вважала, що між нею та відповідачем

ОСОБА_5 укладено договір довічного утримання, з урахуванням того, що вона є пенсіонеркою, особою похилого віку, у зв'язку із чим потребує сторонньої допомоги, яку останній їй не надавав.

Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області

від 02 лютого 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсними договори дарування земельної ділянки площею

0, 1555 га та розташованого на ній житлового будинку загальною площею 83, 1 кв. м, що знаходяться у с. Ільці Верховинського району Івано-Франківської області, укладені 28 грудня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчені приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук О. Я.

Визнано права власності ОСОБА_4 на вказані об'єкти нерухомості та витребувано їх у ОСОБА_6

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_4 в силу свого похилого віку та за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, неправильно сприймала фактичні обставини правочинів, що вплинуло на її волевиявлення під час укладення між нею та її сином договорів дарування замість договорів довічного утримання, передача майна фактично не відбулася, а тому наявні підстави, передбачені статтею 229 ЦК України для визнання оспорюваних правочинів недійсними, визнання за позивачем права власності на вказане майно та витребування цього майна у ОСОБА_6, у зв'язку із відчуженням її сином на користь останньої вказаного майна за договорами дарування, на підставі статті

388 ЦК України.

Ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 березня

2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_7, залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Ухвалу суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та обґрунтовано вважав недійсними оспорювані договори із визнанням за позивачем права власності на вказане майно та витребуванням його на користь останньої.

У касаційній скарзі, поданій у березні 2016 року, ОСОБА_6 просить скасувати судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при укладенні договорів сторони досягли всіх істотних умов, волевиявлення позивача було вільним і відповідало її внутрішній волі, позивач мала та має необхідних обсяг цивільної дієздатності, розуміла, що укладає договори дарування, а тому суди помилково вважали, що вони були укладені внаслідок помилки. Разом з тим, позовні вимоги заявлялися на підставі статті 233 ЦК України, однак суди керувалися положеннями статті 229 ЦК України, вийшовши за межі позовних вимог. Крім того, вона у суді першої інстанції заявила клопотання про застосування позовної давності до позовних вимог ОСОБА_4, однак суди не з'ясували, коли ж все таки остання дізналася про порушення своїх прав.

У липні 2016 року від ОСОБА_4 надійшли заперечення (відзив) на касаційну скаргу, в якій вона посилається на необґрунтованість доводів скарги та законність ухвалених судових рішень.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій установлено, що 28 грудня 2009 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 укладені договори дарування, за якими позивач передала в дар ОСОБА_5 належну їй на праві власності земельну ділянку площею 0, 1555 га та розташований на ній житловий будинок загальною площею 83, 1 кв. м, що знаходяться у с. Ільці Верховинського району Івано-Франківської області, посвідчені приватним нотаріусом Верховинського районного нотаріального округу Івано-Франківської області Мартищук О. Я.

20 листопада 2013 року вказану земельну ділянку та розташований на ній будинок ОСОБА_5 за договором дарування відчужив на користь ОСОБА_6

ОСОБА_4 проживала і проживає на час розгляду справи в зазначеному будинку, який є її єдиним житлом, позивач є особою похилого віку

(ІНФОРМАЦІЯ_1), у зв'язку з чим потребує сторонньої допомоги.

Фактична передача будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 за договорами дарування так і не відбулася.

Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК Україниволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України).

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.

Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування тощо.

Отже, наявність чи відсутність помилки, тобто неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування.

Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203, 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16.

У справі, яка переглядається, суди попередніх інстанцій, встановивши, що ОСОБА_4 є особою похилого віку (ІНФОРМАЦІЯ_1), в силу якого потребує сторонньої допомоги, іншого житла, крім подарованого, не має, фактична передача вказаної нерухомості за договорами дарування так і не відбулася, дійшли обґрунтованого висновку, що позивач, укладаючи спірні договори дарування, помилилась щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, щодо юридичної природи цього правочину, прав та обов'язків сторін за цим договором та правильно визнали оспорювані договори недійсними на підставі статті 229 ЦК України. При цьому суди правильно врахували, що у ОСОБА_4 було відсутнє вільне волевиявлення на безоплатну передачу нерухомого майна у власність відповідачу.

Відповідно до частини першої статті 392 ЦК України власник може пред'явити позов про визнання його право власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

В статті 387 ЦК України закріплюється загальне правило, відповідно до якого власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Згідно зі статтею 338 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Положення статті 388 ЦК України можуть застосовуватись як підстави позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, і було відчужене третій особі за умови, що між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

З огляду на обґрунтоване визнання оспорюваних правочинів недійсними та заперечення право власності ОСОБА_4 на спірне нерухоме майно з боку ОСОБА_6, суди обґрунтовано визнали за позивачем право власності на це майно.

При цьому, встановивши факт вибуття спірної нерухомості з володіння ОСОБА_4 не з її волі, на підставі недійсних договорів дарування, суди попередніх інстанцій правильно застосували до спірних правовідносин положення статті 388 ЦК України і витребували земельну ділянку та розташований на ній будинок з володіння останнього набувача -

ОСОБА_6 на користь законного власника.

З огляду на вищевикладене, доводи касаційної скарги про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі

статті 229 ЦК України є необґрунтованими.

Доводи касаційної скарги про те, що суди вийшли за межі позовних вимог застосувавши до спірних правовідносин положення статті 229 ЦК України, з огляду на пред'явлення позову на підставі статті 233 ЦК України, є безпідставними, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (пункт 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду»).

Доводи касаційної скарги про те, що суди помилково не застосували наслідки спливу позовної давності, про застосування якої заявила

ОСОБА_6, безпідставні, оскільки, як правильно встановив суд першої інстанції, позивач дізналася про порушення її права на спірне майно у

2013 році, після того як відповідач ОСОБА_5 відчужив нерухоме майно на користь своєї дружини відповідача у справі ОСОБА_6 за договором дарування, а тому, звернувшись до суду із даним позовом у 2015 році, позивач не пропустила строк позовної давності, встановлений

статтею 257 ЦК України.

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки ухвалою суду касаційної інстанції від 14 червня 2016 року було зупинено виконання рішення суду першої інстанції до закінчення касаційного провадження у справі, а колегія суддів дійшла висновку про те, що відсутні підстави для скасування судових рішень, тому виконання рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області

від 02 лютого 2016 року підлягає поновленню.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_6, подану її представником ОСОБА_7, залишити без задоволення, а рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області

від 02 лютого 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Івано-Франківської областівід 16 березня 2016 року - без змін.

Поновити виконання рішення Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 02 лютого 2016 року.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта