14.11.2018 Справа № 363/2296/17
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 листопада 2018 року м. Вишгород

Вишгородський районний суд Київської області у складі: головуючого судді: Баличевої М.Б., за участю секретаря Кашоїди М.Ю., прокурора Кривошея С.В. розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м.Вишгород цивільну справу за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2017 року перший заступник прокурора Київської області звернувся до суду із позовною заявою в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння та в якій просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_3 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :35:117:0119, ОСОБА_1 земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :35:117:6004, ОСОБА_2 земельні ділянки площею 0,25 га з кадастровим номером :35:117:6006 та площею 0,2499 га з кадастровим номером :35:117:6005 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства розташованих на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області, загальна вартість яких складає 27 814 грн. та стягнути з відповідачів на користь прокуратури Київської області судовий збір у розмірі 1 600 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.06.2014 року, яке набрало законної сили, встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 03.12.2009 року № 2440 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок ОСОБА_4 площею 0,4999 га, ОСОБА_5 площею 0,5918 га, ОСОБА_6 площею 0,4999 га, ОСОБА_7 площею 0,9999 га, ОСОБА_8 площею 1,9999 га, ОСОБА_9 площею 1,0000 га, ОСОБА_10 площею 0,9999 га, ОСОБА_11 площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області та передано їх у власність.

На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 отримали державні акти на право власності на земельні ділянки.

Однак, спірні земельні ділянки загальною площею 8,5913 га на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області відносились до земель резервного фонду та передану у приватну власність ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, які не є членами сільськогосподарського підприємства, не зайняті у соціальній сфері с. Новосілки та не проживають на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Крім того, під час розгляду судами вищезазначеного позову прокуратури області, ОСОБА_13, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_9 здійснено відчуження земельних ділянок на користь третіх осіб.

Відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на земельну ділянку площею 2 га з кадастровим номером :35:117:0119, яка раніше належала ОСОБА_13, на даний час зареєстрована за ОСОБА_3 на підставі договору купівлі продажу від 06.12.2014 року, який являється на даний час власником вказаної земельної ділянки.

Також, на підставі договорів купівлі продажу від 06.12.2014 року ОСОБА_7 та ОСОБА_9 відчужили належні їм земельні ділянки з кадастровими номерами :35:117:0120, :35:117:0121 на користь ОСОБА_1, який у свою чергу обєднав вказані земельні ділянки, внаслідок чого утворилася земельна ділянка площею 2 га з кадастровим номером :35:117:6004.

ОСОБА_6 на підставі договору купівлі продажу від 23.12.2014 року відчужила належну їй земельну ділянку площею 0,4999 га з кадастровим номером :35:117:0137 на користь ОСОБА_2, яка у свою чергу на підставі заяви від 04.11.2016 року поділила її на дві земельні ділянки: площею 0,25 га з кадастровим номером :35:117:6006 та площею 0,2499 га з кадастровим номером :35:117:6005.

Враховуючи те, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 23.06.2014 року встановлено, що Вишгородська районна державна адміністрація під час прийняття розпорядження від 03.12.2009 року № 2440 діяла не у спосіб, передбачений законом, на підставі якого спірні земельні ділянки вибули з державної власності, то вказані земельні ділянки підлягають поверненню у власність територіальної громади с. Новосілки Вишгородського району Київської області.

Прокурор в судовому засіданні позовну заяву повністю підтримав та просив суд її задовольнити з наведених у позові підстав, під час розгляду справи надав письмову відповідь на відзив представника відповідачів.

Представник Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області в судове засідання не зявився, про розгляд справи був повідомлений належним чином.

Представник відповідачів ОСОБА_7 в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, надав письмовий відзив на позовну заяву. Крім того, заявив клопотання про застосування строків позовної давності.

Суд, вислухавши прокурора, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.1, ч. 2, ч. 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що рiшенням Вишгородського районного суду Київської області вiд 23.16.2014 року у справi № 363/431/14-ц, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 24.12.2014 року, частково задоволено позов заступника прокурора Київської областi в iнтересах держави в особi Новосiлкiвської сільської ради до Вишгородської районної державної адмiнiстрацiї, Реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області, ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 та ОСОБА_14 про скасування розпорядження та рішення про державну реєстрацію, визнання недійсним державних актів на право власності на земельну ділянку, договору купівлі продажу земельної ділянки.

Визнано незаконним та скасовано розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 03.12.2009 року № 2440 про затвердження проекту землеустрою щодо відведення ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 земельних ділянок загальною площею 8,5913 га для ведення особистого селянського господарства на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області та передачі їх у власність.

Визнано недійсним державні акти на право власності на земельні ділянки серії ЯИ № 203306 від 28.04.2010 року, виданий на імя ОСОБА_12 на земельні ділянку площею 0,4999 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :35:117:0136; серії ЯИ № 203307 від 28.04.2010 року, виданий на імя ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,5918 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :35:117:0124; серії ЯИ № 203308 від 28.04.2010 року, виданий на імя ОСОБА_6 на земельну ділянку площею 0,4999 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :35:117:0137; серії ЯИ № 203309 від 28.04.2010 року, виданий на імя ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,9999 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :35:117:0120; серії ЯИ № 203310 від 28.04.2010 року, виданий на імя ОСОБА_8 на земельну ділянку площею 1,9999 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :35:117:0118; серії ЯИ № 203311 від 28.04.2010 року, виданий на імя ОСОБА_9 на земельну ділянку площею 1,001 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :35:117:0121; серії ЯИ № 203312 від 28.04.2010 року, виданий на імя ОСОБА_10 на земельну ділянку площею 0,9999 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :35:117:0122; серії ЯИ № 203313 від 28.04.2010 року виданий на імя ОСОБА_11 на земельну ділянку площею 2,0000 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства з кадастровим номером :35:117:0119.

Визнано недійсним договір купівлі продажу земельної ділянки з кадастровим номером :35:117:0119 від 28.08.2013 року № 798, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_14, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу ОСОБА_15

Скасовано рішення Реєстраційної служби Вишгородського районного управління юстиції Київської області про державну реєстрацію прав та їх обтяжень ОСОБА_14 за № 5352477 від 28.08.2013 року на земельну ділянку з кадастровим номером :35:117:0119 для ведення особистого селянського господарства на території Новосілковської сільської ради Вишгородського району Київської області.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Відповідно до статті 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває прав власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У частині першій статті 388 ЦК України встановлено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником, або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Аналіз змісту статті 388 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений даною нормою спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин і не потребує визнання недійсним як цивільно-правової угоди, так і виданого на підставі цієї угоди державного акта.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об'єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Стаття 80 ЗК України закріплює суб'єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб'єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб'єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб'єктом права власності на землі державної власності.

Крім того, з урахуванням статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.

Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об'єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності.

У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю.

Отже правовідносини, пов'язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а відсутність рішення органу місцевого самоврядування про передачу спірних земельних ділянок та незаконність договорів купівлі продажу, на підставі яких ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на спірні земельні ділянки, такому суспільному інтересу не відповідає.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Відповідно до статті 125, частини другої статті 126 ЗК України у редакції, яка була чинною на час укладення договору купівлі-продажу, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. У разі набуття права власності на земельну ділянку за цивільно-правовою угодою воно посвідчується не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлений законом.

Згідно ст. 1 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули права власності на спірні земельні ділянки у 2014 році у законний спосіб, а саме уклавши нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу із особою, якій було передано земельну ділянку у власність.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК («Недійсність правочину») недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Як вбачається з матеріалів справи, договори купівлі-продажу земельних ділянок ніким не оспорювалися та суду не надано доказів, щодо визнання вказаних договорів недійсними або нікчемними.

З урахуванням вищенаведених норм Закону, суд приходить до висновку, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було набуто право власності на спірні земельні ділянки за цивільно-правовою угодою, яка була посвідчена не державним актом, а відповідною цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, який установлений законом - договорами купівлі продажу, а тому останні є добросовісними набувачами права власності на вказані земельні ділянки.

Згідно ст. 131 ЦК України, громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі інших цивільно-правових угод.

Згідно ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами.

Згідно ч. 2 ст. 90 ЗК, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню у порядку, встановленому законом.

Згідно ст. 5 ЗК України, одними з принципів земельного законодавства є принцип невтручання держави в здійснення громадянами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом та принцип забезпечення гарантій прав на землю.

Відповідно до ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно ст.78 ЗК України встановлено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.

Громадяни України, відповідно до ч.1 ст.81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Відповідно до п.п. а,б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності.

Згідно ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Правомірність набуття відповідачами права власності на земельні ділянки підтверджена належними правовстановлюючими документами, фактом державної реєстрації такого права. Крім того, відповідачі є добросовісними набувачами земельних ділянок, оскільки набули право власності на підставі чинних і ніким не оспорених договорів купівлі-продажу на оплатній основі.

Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, держава забезпечує рівний захист прав усіх субєктів права власності.

Стаття 153 ЗК України визначає, що власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Право власності на земельну ділянку відповідно до ст. 140 ЗК України може бути припинено за підставами: добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; відчуження земельної ділянки за рішенням власника; звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; конфіскація за рішенням суду.

Доказів вчинення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, як власниками земельних ділянок будь-яких дій, визначених вказаною статтею, суду не подавалось.

Відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Першого протоколу та протоколів № 2,4, 7 та 11 до Конвенції» № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року. Перший протокол та протоколи № 2,4,7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами, міжнародного права.

У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «ОСОБА_1 та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) також напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об'єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини «Стретч проти Сполученого Королівства» від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. У рішенні Європейський суд з прав людини зазначив: «наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила». У цій справі Європейський суд дійшов висновку, що оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції».

ЄСПЛ, оцінюючи можливість захисту права особи за статтею 1 Першого протоколу, загалом перевіряє доводи держави про те, що втручання в право власності відбулося в зв'язку з обґрунтованими сумнівами щодо законності набуття особою права власності на відповідне майно, зазначаючи, що існують відмінності між тією справою, в якій законне походження майна особи не оспорюється, і справами стосовно позбавлення особи власності на майно, яке набуте злочинним шляхом або стосовно якого припускається, що воно було придбане незаконно (наприклад, рішення та ухвали ЄСПЛ у справах «Раймондо проти Італії» від 22 лютого 1994 року, «Філліпс проти Сполученого Королівства» від 5 липня 2001 року, «Аркурі та інші проти Італії» від 5 липня 2001 року, «Ріела та інші проти Італії» від 4 вересня 2001 року, «ОСОБА_5 проти Російської Федерації» від 6 листопада 2008 року).

Таким чином, стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання «справедливого балансу» в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується.

За таких обставин, позбавлення ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права власності на земельні ділянки, на думку суду, буде мати ознаки непропорційного втручання держави у її право власності, оскільки вказані особи набули права власності на підставі оплатних договорів купівлі продажу.

Згідно ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужено особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього. Відповідно до ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублено власником, або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребовувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

У справі «Рисовський проти України» від 20.10.2011 року, заява №29979/04 ЄСПЛ визнав низку порушень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 1 Протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції, зокрема державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливості отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обовязків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються. У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «Належного урядування» може не лише покладати на державні органи обовязок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а ц потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

З матеріалів справи вбачається, що первісне безвідплатне відчуження майна здійснено державою шляхом прийняття рішень державним органом, тобто внаслідок реалізації волі держави на розпорядження державної власністю. В подальшому майно набуто у власність за відплатними правочинами особа, яка мали право на його відчуження, про що свідчить нотаріальний порядок укладання правочинів та їх визнання державними органами, про що свідчить державна реєстрація цих правочинів.

Таким чином, суд вважає, що в задоволені позову першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння, слід відмовити, не застосувавши строки позовної давності, оскільки слід врахувати, що відповідачі набули права власності на земельні ділянки у встановлений законом спосіб, шляхом укладання правочину, який визнаний держаними органами, а тому є належними набувачами, а тому у задоволенні клопотання представника відповідачів про застосування строку позовної давності слід відмовити, оскільки у задоволенні позовних вимог суд відмовляє у звязку з їх необґрунтованістю.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Керуючись ст. ст.4, 10-13, 258-268, 354 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі: Новосілківської сільської ради Вишгородського району Київської області до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Киїського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення через Вишгородський районний суд Київської області.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлений 23 листопада 2018 року.

Головуючий: М.Б. Баличева