№ 201/3235/18
провадження 2о/201/75/2018
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 листопада 2018 року Жовтневий районний суд

м. Дніпропетровська

у складі: головуючого

судді Антонюка А.А.

з секретарем Плевако О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за заявою ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2, заінтересовані особи Управління-служба у справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради і Амур-Нижньодніпровський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області про встановлення батьківства за заявою чоловіка, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 28 березня 2018 року звернувся в інтересах малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, звернувся до суду з заявою про встановлення батьківства за заявою чоловіка, вимоги не змінювалися, але доповнювалися і уточнювалися. Заявник в своєму позові та з представником посилаються на те, що в лютому 2018 року від родичів своєї бувшої співмешканки ОСОБА_3 дізнався, що він, ОСОБА_1, є біологічним батьком її малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла. Про народження сина він нічого не знав, оскільки в свідоцтві про його народження в графі про батько вказано особу - ОСОБА_4. З метою перевірки вказаного він звернувся до експертного закладу, була проведена біологічна експертиза, що батьком вказаної дитини є саме він. Отже він зараз бажає встановити своє батьківство відносно вказаної дитини, іншим шляхом вирішити це неможливо, тому і звернувся до суду, надавши необхідні документи. Позивач вважає, що зможе виховувати і утримувати цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, у нього на тепер з цією дитиною теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому заявник підтримує свої вимоги. Просив суд ухвалити рішення про визнання його батьком вказаної дитини, задовольнивши уточнену заяву в повному обсязі.

Представники Управління-служби у справах дітей Соборної районної в місті Дніпрі ради і Амур-Нижньодніпровського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Вказаним, на думку суду, та в письмовому зверненні до суду вимоги фактично визнали, погодилися з ними та викладеними в них обставинами і не заперечували проти задоволення заяви і розгляду справи за їх відсутності. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності представників вказаних заінтересованих осіб відповідно до ст. 223 ЦПК України.

З'ясувавши думку заявника і його представника, заінтересованих осіб, перевіривши матеріали справи, оцінивши представлені й добуті докази, суд вважає заяву обгрунтованою і підлягаючою задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Судом в судовому засіданні встановлено, що, як стверджує позивач, на початку лютого 2018 року від родичів своєї бувшої співмешканки ОСОБА_3 достеменно дізнався, що він, ОСОБА_1, є біологічним батьком її малолітнього сина ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_3 року померла. Про народження сина він нічого не знав, оскільки в свідоцтві про його народження в графі про батько вказано - ОСОБА_4. З метою перевірки вказаного він звернувся до експертного закладу, була проведена біологічна експертиза, що батьком вказаної дитини є саме він. Отже він зараз бажає встановити своє батьківство відносно вказаної дитини, іншим шляхом вирішити це неможливо, тому і звернувся до суду, надавши необхідні документи. Позивач вважає, що зможе виховувати і утримувати цю дитину, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цієї дитини, у нього на тепер з цією дитиною теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги.

Питання батьківських прав відповідача, на думку позивача, не вирішене, є спір стосовно виховання та утримання дитини, виник спір, який в добровільному порядку не вирішено і він звернувся до суду з цією заявою.

Суд вважає вимоги заяви обґрунтованими, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України.

У відповідності до частин 2-4 статті 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Зі змісту положень ч. 4 ст. 155 СК України випливає, що ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Судом встановлено, що з метою підтвердження або спростування інформації про своє біологічне батьківство малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4 року ОСОБА_5 звернувся до лабораторії ТОВ «МЕДІКАЛ ГЕНОМІКС Україна 2000» та здав зразки біологічного матеріалу ДНК свої та ОСОБА_2. Згідно експертного висновку від 12 березня 2018 року № МG18- 43090/С1F1, вірогідність мого батьківства по відношенню до дитини ОСОБА_2 складає 99,99%, а отже батьком ОСОБА_2 являється заявник ОСОБА_1.

За обставин, що склалися заявник, на його думку, не має іншої можливості встановити своє батьківство по відношенню до ОСОБА_2, як звертатися до суду із заявою про встановлення походження дитини та встановлення родинних відносин. Отримання вказаного рішення необхідно йому для внесення змін до актового запису про народження ОСОБА_2, а також для реалізації прав та обов'язків батька, забезпечення розвитку та піклування за ОСОБА_2.

Згідно статті 121 Сімейного кодексу України, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 125 Сімейного кодексу, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: 1) за заявою матері та батька дитини; 2) виключено 3) за рішенням суду.

Статтею 128 Сімейного кодексу України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.

Стаття 293 ЦПК України передбачає, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про, зокрема, встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Виходячи із того, що спір про батьківство ОСОБА_2 відсутній, а тому в порядку позовного провадження немає можливості заявнику звернутися до суду із позовом про визнання батьківства, отже він вважає за можливе та необхідне звертатися до суду із заявою в порядку окремого провадження про визнання свого батьківства відносно ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 та, як наслідок, внесення змін до актового запису про народження дитини.

Згідно п. 2.13.1. розділу II Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12 січня 2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є: рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану.

Згідно ст. 9 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Згідно ст. 11 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-111 «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Також, згідно ст. 14 вказаного закону, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Відповідно до ч. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року № З «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при зверненні до суду особи, на утриманні якої перебуває дитина і яка не є опікуном (піклувальником), або чоловіка, котрий не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, яка (матір) померла чи оголошена померлою, визнана недієздатною, безвісно відсутньою, позбавлена батьківських прав або не проживає з дитиною не менше шести місяців і не виявляє про неї материнської турботи й піклування, для захисту інтересів дитини до участі у справі необхідно залучити орган опіки та піклування. Ч. З п. 7 вказаної постанови визначає, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір'ю дитини, або смерті жінки, котра вважалась матір'ю останньої, факт їхнього батьківства (материнства) може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні.

Згідно з ст. ст. 150, 157 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, той із батьків, хто проживає окремо від дитини зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. У випадку ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини вони можуть бути позбавлені батьківських прав (ст. 164 СК України).

Згідно із Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її; благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави - учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину.

Оцінюючи досліджені у судовому засіданні докази у їх сукупності, з'ясувавши обставини справи, ставлення заявника до вказаної малолітньої дитини, враховуючи їх інтереси та виходячи з того, що надані батькам права стосовно їх дітей ґрунтуються на факті спорідненості з нею, заявником наведено достатньо доказів на підтвердження своєї заяви, суд погоджується з викладеними у цій заяві доводами, у зв'язку із чим доходить висновку про наявність підстав для задоволення вимог.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, заінтересована особа повинна довести, що її дiями не було порушено її права або права заявника. Однак, жодних доказiв нею до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявник заперечує будь-які домовленості і зобов'язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору заінтересованої особи) діям відносно нього стосовно виховання та утримання їх сина, предмета спору, а заінтересована особа цього не довела, можливе твердження останньої про наявність будь-яких інших зобов'язань стосовно вимог заяви є припущенням.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що заінтересована особа в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що заява підлягає задоволенню повністю.

Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду заінтересованої особи з певними положеннями заяви, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджена. Вимоги заяви уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

При таких обставинах суд вважає можливим заяву задовольнити та визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНКОПП НОМЕР_1, зареєстрований і мешкає в АДРЕСА_1 - батьком малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином вимоги заяви про визнання батьківства за заявою чоловіка в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 55, 60 ЦК України, ст. 7, 109, 150, 153, 155, 157, 164, 165, 180 Сімейного кодексу України, ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8, 12 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268, 293 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Заяву задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, РНКОПП НОМЕР_1, зареєстрований і мешкає в АДРЕСА_1 - батьком малолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Повний текст рішення складено 22 листопада 2018 року.

Суддя -