АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 541/2700/16-ц Номер провадження 22-ц/786/1476/18Головуючий у 1-й інстанції Сидоренко Ю. В. Доповідач ап. інст. ОСОБА_1
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 вересня 2018 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області в складі:

Головуючого судді : Обідіної О.І.

Суддів : Гальонкіна С.А., Прядкіної О.В.

За участю секретаря Кальник А.М.

Розглянула в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року в складі судді Сидоренка Ю.В. по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та стягнення моральної та майнової шкоди, треті особи: приватний нотаріус Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ОСОБА_6, Виконавчий комітет Миргородської міської ради, ОСОБА_7,

В С Т А Н О В И Л А :

В листопаді 2016 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про визнання правочинів недійсними, визнання права власності та стягнення моральної та майнової шкоди, в якому, після збільшення вимог, просила:

- визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 14.07.2016 р. між нею та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 725, та визнати за нею право власності на вказану квартиру;

- визнати недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 128,1 кв.м. що знаходиться в м. Миргороді, по вул.. Козацькій, 26-б, укладений 09.09.2016р. ОСОБА_4 по довіреності від її імені із ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 978, та визнати за нею право власності на вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами;

- визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер :50:036:0012, що знаходиться за адресою м. Миргород, вул. Козацька, 26-б, укладений 09.09.2016 ОСОБА_4 по довіреності від її імені з ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрований в реєстрі за № 981, та визнати за нею право власності на вказану земельну ділянку;

- визнати недійсною з дати посвідченн довіреність HAT 384395 від 14.07.2016 року, видану нею на ім'я ОСОБА_4 та посвідчену 14.07.2016 р. приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5, яка зареєстрована в реєстрі за № 728;

- стягнути на її користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно спричинену моральну шкоду в сумі 268056 грн. та майнову шкоду в сумі 103930 грн.;

- стягнути на її користь з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 солідарно судові витрати в розмірі 46045,60 грн.

Позов обґрунтований тим, що відповідач ОСОБА_2 шляхом підроблення документів та їх використання, неправомірного психологічного тиску на неї та погроз життю і здоров'ю їй та членам її сім»ї, змусив проти її волі підписати договори дарування на його ім'я всього належного їй нерухомого майна, а саме : квартири, житлового будинку та земельної ділянки, які знаходились в м. Миргород.

Після укладення договорів, житлові обєкти та відповідно ключі від них ОСОБА_2 не передавалися, разом з своєю родиною вона продовжували користуватися та утримувати житловий будинок, проте в подальшому ОСОБА_8, що є партнером та довіреною особою ОСОБА_2, з невідомими особами проникли всередину приміщення будинку та з застосуванням фізичної сили та погроз її життю змусили залишити житло.

В даний час в будинку проживають невідомі особи, які перешкоджають користуватися будинком, вона втратила своє єдине житло та засоби до існування, не має жодних можливостей проживати в ньому, а сім»я її сина разом з малолітньою дитиною - проживати в квартирі.

Вказані обставини спричинили матеріальну та моральну шкоду та стали підставою для звернення до суду за захистом порушених прав.

Рішенням Миргородськогого міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року позовні вимоги задоволено частково.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 від 14 липня 2016 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5 14 липня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 725.

Визнано недійсним договір дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою м. Миргород Полтавської області, вул.Козацька, 24-Б, від 9 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5 9 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 978.

Визнано недійсним договір дарування земельної ділянки, що знаходиться за адресою м. Миргород Полтавської області, вул. Козацька, 24-Б, з кадастровим номером :50:036:0012, від 9 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_3, від імені якої діяв ОСОБА_4, та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу ОСОБА_5 9 вересня 2016 року та зареєстрований в реєстрі за № 981.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 96798 грн. у відшкодування завданої моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 по 8542,40 грн. з кожного у відшкодування понесених по справі судових витрат.

Рішення обґрунтоване доведеними в ході розгляду справи фактами укладання оспорюваних договорів дарування під впливом насилля зі сторони відповідачів, що виключало справжню волю власника нерухомості ОСОБА_3 на їх відчуження, відтак такі правочини підлягають визнанню недійсними згідно до положень ст. 231 ЦК України.

Частково стягуючи моральну шкоду, суд взяв до уваги висновку судово-психологічної експертизи, якою було встановлено, що внаслідок укладення спірних договорів дарування, що призвело до втрати нерухомості, ОСОБА_3 зазнала інтенсивних та довготривалих моральних страждань, орієнтовний розмір грошової компенсації за які може становити 230400 грн. При цьому виходячи з засад виваженості, розумності та справедливості суд дійшов висновку про стягнення моральної шкоди в розмірі 96798 грн.

Будь-яких доказів, які б спростували сам факт спричинення моральної шкоди та відповідно визначений позивачем розмір її відшкодування, відповідачами надано не було.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити по справі нове рішення про відмову в задоволення позовних вимог.

Зокрема, вказує про відсутність будь-якого тиску на позивача під час укладення спірних договорів, зазначаючи про добровільність її волевиявлення. Вважає, що позивачем не доведено факту укладання договорів дарування під впливом насильства.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши учасників справи, що зявились в судове засідання, приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.

Згідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 04.06.2014 року, а також житлового будинку за адресою м. Миргород, вул. Козацька, 26-б, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 30.06.2016 року, прибудинкової земельної ділянки, площею 0,1000 га. за вищевказаною адресою, на підставі Державного акту на право власності на землю серія ЯГ349162 виданого 28.04.2006 року.

В належній позивачу квартирі проживав без реєстрації її син разом з родиною дружиною та двома малолітніми дітьми 2009 та 2014 років народження, а сама ОСОБА_3 проживала в належному її будинку по вул. Козацькій, 26-б.

Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, 24.04.2009 року ОСОБА_3 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Відповідно до акту приймання-передачі від 16.05.2013 року, ФОП ОСОБА_2 передав ФОП ОСОБА_3 у платне тимчасове користування відповідно до умов Договору оренди обладнання № 2/02-13 від 16.05.2013 року устаткування та обладнання, що перераховане у додатку №1 до даного Договору.

Вказане підтверджує факт існування між суб»єктами підприємницької діяльності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 господарських правовідносин.

В липні у 2016 р. ФОП ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 звернувся до Господарського суду Полтавської області з позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення 831333,24 грн. заборгованості за договором оренди обладнання, одночасно просив суд затвердити мирової угоду з відповідними умовами.

Відмовляючи в затвердженні вказаної мирової угоди, яка містила застереження про те, що ОСОБА_2 не буде мати жодних претензій до ОСОБА_3 в разі якщо вона подарує йому своє нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 та земельну ділянку по вул. Козацькій, 26-б в м. Миргороді, площею 0,1000га, з усіма будівлями на ній, Господарський суд Полтавської області зазначив, що така мирова угода не ґрунтується на законі, не стосується предмета позову та тих прав та обовязків, які виникли між сторонами в спірних правовідносинах.

У звязку з чим розгляд справи був відкладений на 16.08.2016 року та запропоновано позивачу надати оригінали документів, якими він доводить заявлені вимоги.

Натомість, 16.08.2016 року через канцелярію суду, позивач подав заяву про відмову від свого позову, яка ухвалою Господарського суду Полтавської області була прийнята та припинено провадження по справі.

В цей час, 14.07.2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір дарування, за яким остання подарувала йому квартиру АДРЕСА_2 договір посвідчено приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 та зареєстровано в реєстрі за №725. Вартість квартири оцінена в 951608 грн.

В цей же день, вищевказаним нотаріусом була посвідчена довіреність, зареєстрована в реєстрі за №728 від 14.07.2016, якою ОСОБА_3 уповноважила ОСОБА_4 подарувати на ім'я ОСОБА_2 належний їй будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку, що розташовані по вул. Козацькій, 26-б в м. Миргороді.

В подальшому, 09.09.2016 року ОСОБА_4, діючи від імені та по довіреності ОСОБА_3, уклав договори дарування, відповідно до яких подарував ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, а також земельну ділянку для будівництва і обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться за адресою м. Миргород, вул.. Козацька, 26-б.

Договори дарування були посвідчені приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу Київської області ОСОБА_5 та зареєстровані в реєстрі за №978 та №981 відповідно.

Вартість подарованого житлового будинку та земельної ділянки була оцінена в 1621118,00 грн. та 53200 грн., а загалом ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 було подаровано нерухомого майна на загальну суму 2625926 грн.

Посилаючись на те, що вищевказані договори дарування та видача довіреності на партнера ОСОБА_2 - ОСОБА_4 були вчинені під психічним тиском з їх сторони, ОСОБА_3 звернулася до суду за захистом порушених прав.

Визнаючи спірні договори дарування недійсними з підстав, визначених статтями 231, 232 ЦК України, суд дійшов висновку, що останні були вчинені внаслідок психічного тиску на ОСОБА_3 з боку відповідачів.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суд.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 ЦК України визначено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, в тому числі останній повинен ґрунтуватись на вільному волевиявленні особи та відповідати її внутрішній волі.

Згідно ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Додатковим наслідком такого правочину є покладення на винну особу обовязку відшкодувати збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, яка завдана потерпілій особі ( частина 2 ст. 231 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Правові наслідки таких правочинів у вигляді визнання їх недійними пов»язані з браком волі особи, до якої такий тиск був застосований, оскільки останній перешкоджає вільному формуванню волі сторони договору.

Згідно розяснень викладених в пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9, правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

При вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК ) судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Відхиляючи заперечення відповідача ОСОБА_2 щодо існування особистих стосунків з позивачем, на ґрунті яких остання вирішила його обдарувати належною їй житловою нерухомістю та в такий спосіб довести своє кохання, суд першої інстанції виходив з недоведеності вказаних відповідачем причин та мотивів вчинення позивачем таких подарунків.

При цьому, судом критично оцінені показання свідка ОСОБА_8, на якого сама позивач безпосередньо вказує як на особу вчиняючу щодо неї психологічний тиск, примушуючи під впливом погроз фізичною розправою членам її сім»ї , відчужити належне їй житло в погашення неіснуючих боргів.

З вказаною правовою оцінкою погоджується колегія суддів як з такою, що відповідає вимогам ст. 89 ЦПК України.

Крім того, судом першої інстанції вірно встановлені фактичні обставини та надана правильна оцінка зібраним по справі доказам.

Так, в ході розгляду справи судом встановлено, що відчужений позивачем будинок був її єдиним житлом, будівництво якого зайняло тривалий час. В будинку після смерті чоловіка вона проживала одна, мала намір перевести до нього своїх престарілих батьків.

В спірній квартирі проживала сім»я її сина ОСОБА_6 , яка також іншого житла не мала .

З показів допитаних судовому засіданні свідків вбачається, що дійсно влітку 2016 року стосунки між позивачем та її партнером по бізнесу ОСОБА_2 погіршились. Останній повідомляв, що ОСОБА_3 заборгувала йому кошти, з цього приводу позивачу неодноразово дзвонив ОСОБА_8 і вимагав їх повернення.

Таким чином, не встановивши будь-яких об»єктивних причин та мотивів для здійснення позивачем такого дарунку відповідачу ОСОБА_2, внаслідок якого сама ОСОБА_3 та сім»я її сина разом з двома малолітніми дітьми позбавилась єдиного для них житла, суд першої інстанції вірно визнав обґрунтованими вимоги про визнання таких правочинів недійсними внаслідок відсутності в них вільного волевиявлення самого дарувальника.

При цьому, суд вмотивував своє рішення обєктивно оціненими доказами, з яких вбачалось, що на ґрунті конфлікту між ОСОБА_3 та ОСОБА_9, який запідозрив її в нечесному партнерстві, останнім для вирішення своїх бізнес інтересів було обрано спосіб залякування позивача з метою добитись від неї матеріального відшкодування.

Згідно висновків судово-психіатричної експертизи, обставини укладення ОСОБА_3 мирової угоди від 07.07.2016, укладення договору дарування квартири №725 від 14.07.2016, надання довіреності №728 від 14.07.2016, якою вона уповноважила ОСОБА_4 подарувати на ім'я ОСОБА_2 житловий будинок з господарськими спорудами та земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку; укладення від її імені договору дарування №978 житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами від 09.09.2016 та укладення договору дарування земельної ділянки № 981 від 09.09.2016, призвело до втрати ОСОБА_3 нерухомості, яка їй належала, є психотравмуючими для особистості підекспертної. За умов вказаних ситуацій, в ОСОБА_3 виникли психологічно складні (на моральному рівні) негативні інтенсивні та довготривалі моральні страждання.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції, визначившись з характером спірних правовідносин та правильно застосувавши норми матеріального права, які регулюють останні, обгрунтовано визнав позовні вимоги підлягаючими до задоволення.

Доводи апеляційної скарги не містять нових фактів чи засобів доказування, які б спростували висновки суду першої інстанції.

Фактично апеляційна скарга вмотивована судженнями апелянта щодо його бачення спірних обставин, яким він надає свою оцінку та на власний розсуд переоцінює зібрані по справі докази.

Так, відхиляються колегією суддів доводи апеляційної скарги про те, що місцевим судом безпідставно не взято до уваги докази, які свідчать, що у відчужуваних житлових приміщеннях не були зареєстровані малолітні діти сина позивача, а вона сама згідно довідки ОСББ «Козацький» в будинку не проживала.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів зазначає, що останнім були вірно застосовані положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» , який не повязує фактичне місце проживання особи, з місцем її реєстрації, тому сама по собі відсутність такої реєстрації онуків позивача в спірній квартирі, при наявності інших доказів їх фактичного в ній проживання, не спростовує факту їх проживання в квартирі.

За вказаних обставин , колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374 ч.1 п.1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Миргородськогого міськрайонного суду Полтавської області від 11 квітня 2018 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів.

Повний текст постанови складено 1 жовтня 2018 року.

Судді: (підписи)

З оригіналом згідно.

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області ОСОБА_1