Постанова

Іменем України

22 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 180/241/16-ц

провадження № 61-25579 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Пророка В. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - виконавчий комітет Марганецької міської ради Дніпропетровської області,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року у складі судді Нанічкіної Н. М. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року у складі суддів Бараннік О. П., Пономарь З. М., Посунся Н. Є.,

ВСТАНОВИВ :

У лютому 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, в якому просив зобов'язати відповідача не чинити йому перешкод у встановленні паркану між їх будинками по АДРЕСА_1 згідно меж, зазначених у державному акті про право приватної власності на землю.

Позов мотивовано тим, що позивач є власником 19/20 частки будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1, а саме, йому на праві спільної часткової власності належать: житловий будинок, позначений на плані літ. «Б», погріб, позначений на плані літ. «В», літній душ, позначений на плані літ. «Г», туалет, позначений на плані під літ. «Д», літня кухня, позначена на плані під літ. «Ж».

Відповідач є власником 1/20 частки вказаного будинку, а саме: недобудований житловий будинок готовністю 36 %, позначений на плані під літ. «Е».

Право спільної часткової власності позивача та ОСОБА_5 зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно із зазначенням розміру частки та майна, що її складає.

Між часткою у домоволодінні позивача та часткою відповідача відсутній паркан, ОСОБА_5 перешкоджає його встановленню.

Позивач звертався до виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області зі скаргою на дії ОСОБА_5, за результатами розгляду скарги винесено припис, в якому відповідачу рекомендовано не обмежувати доступ для встановлення паркану уздовж літньої кухні згідно меж, зазначених у державному акті про право приватної власності на землю. Разом з тим, ОСОБА_5 вказаний припис не виконує та перешкоджає позивачу у встановленні паркану.

Суди розглядали справу неодноразово.

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року позов ОСОБА_4 задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_4 перешкод у встановленні паркану між будинками з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, згідно меж, зазначених у державному акті про право приватної власності на землю.

Рішенням суду першої інстанції мотивовано тим, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, а відповідачем не надано доказів порушення ОСОБА_4 меж між їх домоволодіннями та самовільного зайняття позивачем земельної ділянки, яка знаходиться у її користуванні. У зв'язку з наведеним та посилаючись на положення статті 152 ЗК України, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для зобов'язання ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_4 перешкод у встановленні паркану між будинками з надвірними спорудами по АДРЕСА_1, згідно меж, зазначених у державному акті про право приватної власності на землю.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 липня 2016 року рішення районного суду скасовано з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 січня 2017 року касаційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково. Рішення апеляційного суду скасовано з передачею справи до цього ж суду на новий розгляд.

За результатами нового апеляційного розгляду, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року, апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що 08 грудня 2015 року комісією у складі спеціаліста II категорії відділу землекористування та екології, та двох спеціалістів відділу з питань містобудування та архітектури виконкому Марганецької міської ради Дніпропетровської області в присутності ОСОБА_4 складено акт обстеження земельних ділянок сторін у справі, згідно з яким виявлено факт порушення меж з боку співвласника

ОСОБА_5, яка створила компостну яму під будівлею літньої кухні позивача та перешкоджає йому встановити паркан уздовж літньої кухні на власній земельній ділянці для збереження належного йому житла від руйнування, що є порушенням статті 103 ЗК України.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що суд першої інстанції у достатньо повному об'ємі з'ясував права та обов'язки учасників спору, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, у зв'язку з чим ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону.

У касаційній скарзі, поданій у травні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_5, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та порушення норм процесуального права просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову.

Касаційна скарга мотивована тим, що під час розгляду справи судами не враховано, що для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок. Відстань між стінами будівель по протипожежним нормам повинна бути від 6 до 9 метрів. Позивач побудував літню кухню з порушенням будівельних норм.

Суд першої інстанції, з яким безпідставно погодився апеляційний суд порушив вимоги процесуального права та ухвалив необґрунтоване рішення, оскільки не врахував, що без встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельних ділянок та їх закріплення межовими знаками, паркан не може бути встановлений. В даному випадку межа земельних ділянок не встановлена і не закріплена межовими знаками, у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. Питання про встановлення паркану підлягає вирішенню після встановлення межі та за умов наявності відповідних перешкод.

Заявник посилається на те, що права позивача не порушує, оскільки останній сам побудував літню кухню на місці старого сараю, який був розміром 3,85 м на 2,20 м, самовільно побудував її розміром 5,6 м на 4,6 м, у зв'язку з чим . відстань від збудованої споруди до стіни належного відповідачу будинку складає 0,7 см. між фундаментами.

В касаційній скарзі ОСОБА_5 вказує на те, що ОСОБА_4 порушує її права, як землекористувача по АДРЕСА_1. Крім того, якщо є спір по межам земельних ділянок, то у суді повинно прийматися рішення по тим даним, які отримані після межування, тобто повинен бути акт узгодження, якого в даному випадку позивач не представив, тобто не довів тих обставин, на які він посилається. Судами не враховано, що колишній власник домоволодіння давав дозвіл на приватизацію лише по прямій лінії, а не в тому вигляді, як приватизовано позивачем.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_5 на вищевказані рішення судів першої та апеляційної інстанції. Справу витребувано із суду першої інстанції.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року

№ 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального

кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення

змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У відзиві на касаційну скаргу позивач не погодився з доводами відповідача та просив залишити ухвалені у справі судові рішення без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.

Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на касаційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги до касаційного суду не направили.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_4 належить на праві приватної спільної часткової власності 19/20 часток будинку з надвірними спорудами АДРЕСА_1.

ОСОБА_5 належить на праві приватної спільної часткової власності 1/20 частка зазначеного будинку з надвірними спорудами.

На підставі рішення виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області від 31 липня 1996 року ОСОБА_4 видано державний акт на право приватної власності на землю від 7 серпня 1996 року, відповідно до якого передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0928 га у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована по АДРЕСА_2. Землю передано для обслуговувані житлового будинку.

Відомості про право власності ОСОБА_4 на земельну ділянку 0,0928 га за адресою: АДРЕСА_2, внесено до Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

14 листопада 2015 року ОСОБА_4 звернувся до виконавчого комітету Марганецької міської ради Дніпропетровської області зі скаргою на дії ОСОБА_5 щодо створення у 2015 році компостної ями під будівлею його літньої кухні.

8 грудня 2015 року компетентною комісією в присутності ОСОБА_4 складено акт обстеження земельних ділянок ОСОБА_4 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаним актом встановлено, що при обстежені земельних ділянок виявлено факт порушення меж з боку співвласниці ОСОБА_5, яка створила компостну яму під будівлею літньої кухні ОСОБА_4 та перешкоджає йому встановити паркан уздовж літньої кухні на власній земельній ділянці для збереження свого житла від руйнування

ОСОБА_5, що є порушенням ст. 103 ЗК України. ОСОБА_5 рекомендовано не обмежувати доступ до земельної ділянки, власником якої є ОСОБА_4, та дотримуватися добросусідства.

Під час розгляду справи, відповідач визнала обставини, встановлені судом та вказала, що не згодна із встановленням паркану, оскільки вважає, що він буде знаходитися на належній їй частині земельної ділянки, однак будь-яких доказів на підтвердження цього не надала.

Частиною другою статті 373 ЦК України встановлено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

На підставі статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку встановленому законом.

Частиною першою статті 91 ЗК України встановлено, що власники земельних ділянок, зокрема, зобов'язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, та дотримуватися правил добросусідства.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Встановивши, що позивач є власником земельної ділянки 0,0928 га за адресою: АДРЕСА_1, та межі цієї ділянки визначені у державному акті про право власності на землю від 7 серпня 1996 року, а відповідач чинить йому перешкоди у встановленні паркану на межі зазначеної земельної ділянки між їх домоволодіннями, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для захисту права позивача, шляхом усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Доводи касаційної скарги відповідача, що вирішивши таким чином спір та ухваливши відповідні рішення, суди фактично сприяли відновленню межі земельної ділянки та її позначення парканом є необґрунтованими, оскільки усунення перешкод у встановленні паркану не є відновленням чи встановленням меж земельної ділянки відповідно до вимог статей 91, 106, 152 ЗК України.

Судом усунуто позивачу перешкоди у користуванні земельною ділянкою, а саме, перешкоди у встановленні на його земельній ділянці паркану по межі, визначеній у державному акті. Даний спір не стосується встановлення чи відновлення меж земельних ділянок.

При цьому, вимоги щодо встановлення чи відновлення меж земельної ділянки у цій справі не заявлялись і не вирішувались.

За наявності відповідного спору щодо меж земельних ділянок, їх встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, сторони не позбавлені можливості звернутися за його вирішенням у встановленому законом порядку.

Крім того, для встановлення (відновлення) в натурі меж земельних ділянок сторони мають звернутися до відповідного землевпорядного органу.

В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не вдається до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вдається до вирішення питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.

Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв'язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 травня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 квітня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: В. С. Висоцька

В. В. Пророк

І. М. Фаловська