Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 234/17149/16-ц

провадження № 61-20384св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - державне підприємство «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи»,

представник відповідача - Гетіков Василь Миколайович,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» на рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 січня 2017 року у складі судді Ткачової С. М. та рішення Апеляційного суду Донецької області

від 29 березня 2017 року у складі колегії суддів: Новікової Г. В., Груіцької Л. О., Гапонова А. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» (далі -

ДП «Укрдержбудекспертиза») про скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причини звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що протягом 2004 - 2008 років він обіймав посаду начальника Донецької обласної служби Української державної інвестиційної експертизи. Надалі, у зв'язку із реорганізацією Донецької обласної служби Української державної інвестиційної експертизи шляхом приєднання до ДП «Укрдержбудекспертиза», у 2008 році його було переведено на посаду директора філії ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області.

Відповідно до наказу від 21 жовтня 2016 року № 119-ос його цього ж дня звільнено із займаної посади директора філії ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області за грубе порушення трудових обов'язків згідно із пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Рішення компетентної особи про звільнення має містити чітко сформульоване одноразове порушення, яке стало підставою звільнення керівника філії. Разом з тим, у порушення вимог пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України у наказі від 21 жовтня 2016 року № 119-ос не зазначено, за яке саме одноразове грубе порушення трудових обов'язків він був звільнений із роботи. Так, зі змісту вказаного наказу неможливо встановити, які обставини стали причиною або підставами для його звільнення із займаної посади, коли проступок мав місце і був виявлений. Незаконний наказ про звільнення взагалі не містить таких підстав, будь-яких додатків він не має.

Із посилання у наказі на акт службового розслідування від 23 вересня 2016 року, складеного за результатами перевірки дотримання вимог директором філії

ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області вимог наказів

ДП «Укрдержбудекспериза» та чинного законодавства відповідно до наказу

ДП «Укрдержбудекспертиза» від 23 серпня 2016 року № 39, також не встановлено ніяких причин про вчинення ним дисциплінарного проступку, який може бути підставою для звільнення за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України.

Крім того, він вважав, що тривалий час сумлінно виконував обов'язки керівника філії ДП «Укрдержбудінвестекспертиза» у Донецькій області, мав заохочення за належне виконання трудових обов'язків і у керівництва державного підприємства не було жодних підстав для застосування до нього крайньої міри дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення з роботи.

Разом з тим, у порушення вимог чинного законодавства до застосування дисциплінарного стягнення державне підприємство не ознайомлювало його із актом службового розслідування від 23 вересня 2016 року, не витребувало від нього письмових пояснень, а також не ознайомлювало із наказом про звільнення.

Зазначав, що його звільнено з порушенням норм чинного законодавства, зокрема, пункту 1 частини першої статті 41 та статті 149 КЗпП України.

Станом на 21 жовтня 2016 року він перебував на лікарняному. Вказана обставина підтверджується листками непрацездатності. За таких обставин, наказ ДП «Укрдержбудекспертиза» від 21 жовтня 2016 року № 119-ос про звільнення є незаконним та має бути скасований, оскільки його звільнено у період тимчасової непрацездатності, що є порушенням вимог частини третьої статті 40, частини другої статті 41 КЗпП України.

Крім того, зазначав про те, що 31 жовтня 2016 року поштою ним була направлена заява до ДП «Укрдержбудекспертиза» про звільнення за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Однак між ним та відповідачем не було досягнуто домовленості щодо підстави припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Вказував на те, що його було незаконно звільнено та йому не видано трудову книжку, а також неправильне формулювання у трудовій книжці причини звільнення перешкоджає його працевлаштуванню, тому із відповідача має бути стягнутий середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто з 21 жовтня

2016 року до дня ухвалення судового рішення щодо його незаконного звільнення.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просив суд: визнати незаконним та скасувати наказ ДП «Укрдержбудекспертиза» від 21 жовтня 2016 року № 119-ос про звільнення із займаної посади; змінити дату та формулювання причини звільнення на звільнення за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України) з дня ухвалення судового рішення; зобов'язати ДП «Укрдержбудекспертиза» внести зміни до трудової книжки, змінивши дату та формулювання причини звільнення з 21 жовтня 2016 року із звільнення за грубе порушення трудових обов'язків (пункт 1 частини першої статті 41 КЗпП України) на звільнення за власним бажанням (стаття 38 КЗпП України) з дня ухвалення судового рішення; стягнути із ДП «Укрдержбудекспертиза» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21 жовтня 2016 року до дня ухвалення судового рішення, що становить 33 215 грн 56 коп.

Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 13 січня

2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано незаконним наказ ДП «Укрдержбудекспертиза» від 21 жовтня 2016 року № 119-ос про звільнення ОСОБА_1 з 21 жовтня 2016 року на підставі пункту 1 частини першої статті 41 КЗпП України. Зобов'язано ДП «Укрдержбудекспертиза» в наказі від 21 жовтня 2016 року № 119-ос про звільнення ОСОБА_1 змінити формулювання причини звільнення зазначивши, що «звільнити ОСОБА_1 з посади директора філії ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області із займаної посади 31 жовтня 2016 року згідно частини першої статті 38 КЗпП України за власним бажанням. Зобов'язано ДП «Укрдержбудекспертиза» внести зміни в трудову книжку ОСОБА_1, зазначивши, що запис про звільнення за пунктом 1 частини першої статті 41 КЗпП України є недійсним та зробити запис про звільнення ОСОБА_1 з займаної посади за власним бажанням згідно частини першої статті 38 КЗпП України, вказавши дату звільнення -

31 жовтня 2016 року. Стягнуто з ДП «Укрдержбудекспертиза»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі

14 397 грн 45 коп. Допущено негайне виконання в частині стягнення з

ДП «Укрдержбудекспертиза» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 959 грн 83 коп. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення міського суду мотивовано тим, що звільнення ОСОБА_1 з ініціативи власника було проведено з порушенням норм трудового законодавства, а також останнього було звільнено в період його знаходження на лікарняному. Крім того, в наказі про звільнення не наведено обставин самого проступку, який був підставою для звільнення, ДП «Укрдержбудекспертиза» обмежилось лише посиланням на акт службового розслідування, не відібрані

від ОСОБА_1 письмові пояснення перед застосуванням звільнення. Також було застосовано більш сурове дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення, чим передбачено законодавством та могло бути застосоване. Визначаючи період вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив із того, що

ОСОБА_1 було звільнено з 21 жовтня 2016 року, однак він перебував на лікарняному і перший день його виходу на роботу є 31 жовтня 2016 року, лікарняний йому оплачено, і оскільки він 21 листопада 2016 року працевлаштувався, тому за вказаний період стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 14 397 грн 45 коп.

Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року апеляційну скаргу ДП «Укрдержбудекспертиза»відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 січня 2017 року в частині визначення періоду та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу змінено. Стягнуто з

ДП «Укрдержбудекспертиза» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 жовтня 2016 року по 13 січня 2017 року в сумі 31 783 грн 04 коп., з якої відрахувати податки та обов'язкові платежі. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що висновок суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_1 з роботи проведено з порушенням норм трудового законодавства, оскільки позивача було звільнено із займаної посади 21 жовтня 2016 року з ініціативи роботодавця, тобто в період його тимчасової непрацездатності і перебування на лікарняному з 19 жовтня 2016 по 28 жовтня 2016 року.Так як ОСОБА_1 не мав наміру фактично поновлюватися на роботі і просив змінити формулювання причини звільнення на звільнення за власним бажанням, тому суд першої інстанції правильно визнав звільнення незаконним без поновлення працівника на роботі і ухвалив рішення про зміну підстав звільнення на звільнення за власним бажанням з 31 жовтня 2016 року, тобто першого робочого дня після виходу з лікарняного та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 звільнено з роботи 21 жовтня 2016 року, тобто з цього часу було порушено його трудові права і поновлені вони були лише рішенням місцевого суду 13 січня 2017 року, тому саме цей період і слід визнати вимушеним прогулом. Таким чином, стягнуто на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 жовтня 2016 року по 13 січня 2017 року в сумі 31 783 грн 04 коп. При визначенні періоду вимушеного прогулу суд першої інстанції помилково виходив із того, що після виходу з лікарняного першим робочим днем було 31 жовтня 2016 року, а з 21 листопада 2016 року

ОСОБА_1 працевлаштувався до іншої установи, тому саме за вказаний період провів розрахунок середньої заробітної плати, яка підлягала виплаті позивачеві, без врахування заробітної плати за новим місцем роботи в зазначений період, що не відповідає вимогам статті 235 КЗпП України.

У касаційнійскарзі, яка надійшла у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

ДП «Укрдержбудекспертиза», посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просило скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судовірішення є незаконними та необґрунтованими. Посилалося на те, що суди попередніх інстанцій не досліджували обставини грубого порушення трудових обов'язків ОСОБА_1, вчинення якого стало підставою для розірвання трудового договору. Крім того, підприємство зазначало про те, що ОСОБА_1. не повідомляв їх про те, що він перебуває на лікарняному. При цьому у період відсутності на роботі ОСОБА_1 регулярно проводив тривалі зустрічі із співробітниками ДП «Укрдержбудекспертиза». Їх дії щодо можливості отримати пояснення від ОСОБА_1та його бездіяльність щодо повідомлення будь-якими засобами відповідача, у зв'язку із невиходом на роботу взагалі не були досліджені судами першої та апеляційної інстанцій. Судами першої та апеляційної інстанцій неправомірно застосовано положення статті 149 КЗпП України до спірних правовідносин.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судами установлено, що ОСОБА_1 займав посаду директора філії

ДП «Укрдержбудекспертиза». Наказом від 21 жовтня 2016 року №119-ос ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади з 21 жовтня 2016 року за грубе порушення трудових обов'язків згідно із пунктом 1 частини першої

статті 41 КЗпП України.

Підставою для звільнення ОСОБА_1 з посади директора став акт службового розслідування від 23 вересня 2016 року, складений за результатами перевірки дотримання вимог директором філії ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області ОСОБА_1 вимог наказів ДП «Укрдержбудекспертиза» та чинного законодавства відповідно до наказу ДП «Укрдержбудекспертиза»

від 23 серпня 2016 року за № 39, яким виявлені грубі порушення вимог: Положення про філію ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області, затвердженого наказом ДП «Укрдержбудекспертиза» від 20 листопада 2012 року за № 52 та погодженого Міністерством регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 20 листопада 2012 року; наказу

ДП «Укрдержбудекспертиза» від 18 грудня 2013 року за № 42 «Про надання філіями ДП «Укрдержбудекспертиза» на перевірку та погодження проектів експертних звітів по проектах будівництва IV-V категорій складності»;

ДСТУ-Н Б А.2.2-10:2012 «Настанова з організації проведення експертизи проектної документації на будівництво», прийнятого та введеного в дію згідно з наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 грудня 2012 року за № 646; порядку затвердження проектів будівництва і проведення їх експертизи, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 травня 2011 року за № 650. Відповідно до положення про Філію експертиза проектів будівництва у дорожній галузі проводиться відповідною галузевою філією ДП «Укрдержбудекспертиза». ОСОБА_1 як директору філії видавалася довіреність для управління діяльністю філії, в якій йому прямо заборонялося проведення експертизи проектів будівництва, які реалізуються у дорожній галузі. Проектна документація не надавалася державній архітектурно-будівельній інспекції для перевірки і ОСОБА_1 не надсилались на погодження до Центральної служби

ДП «Укрдержбудекспертиза» копії електронних звітів по проектах будівництва об'єктів 4-5 категорії складності. Проект будівництва моста на автомобільній дорозі державного значення Красний Лиман-Артемівськ-Горлівка відноситься до 4 категорії складності, однак не надавався для затвердження в установленому порядку, чим ОСОБА_1 було порушено пункт 3.2 Положення про Філію, пункт 1.5 наказу № 42 положення ДСТУ-Н Б А.2.2-10:2012.

Службове розслідування проводилося за доповідною запискою начальника відділу регіонального розвитку від 23 серпня 2016 року про те, що

ОСОБА_1 не виконує наказ підприємства від 18 грудня 2013 року за № 42 «Про надання філіями ДП «Укрдержбудекспертиза» на перевірку та погодження проектів експертних звітів по проектах будівництва IV-V категорій складності» філією ДП «Укрдержбудекспертиза» у Донецькій області. Вказані дії грубо порушують внутрішні нормативні акти підприємства щодо безпеки висновків виконуваних експертиз, а також, містять ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 96-1 КпАП України, а тому на підставі зазначеного ініціювалось проведення відносно ОСОБА_1 службового розслідування.

Відповідно до листків непрацездатності з 25 серпня 2016 року по 22 жовтня

2016 року ОСОБА_1 перебував на лікарняному, що підтверджується листком непрацездатності серії АГТ № 731813 в період з 25 серпня 2016 року по 03 жовтня 2016 року (до роботи з 04 жовтня 2016 року); листком непрацездатності серії АГТ № 642397 в період з 04 жовтня 2016 року по

18 жовтня 2016 року (до роботи з 19 жовтня 2016 року); листком непрацездатності серії АГТ № 636118 в період з 19 жовтня 2016 року по

28 жовтня 2016 року (до роботи з 29 жовтня 2016 року).

Відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці.

Таким чином, трудове законодавство не тільки зазначає перелік підстав розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, але й встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40, частини другої

статті 41 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності.

Відповідно до частин першої та другої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У разі визнання звільнення таким, що не узгоджується із чинним законодавством, суд на прохання працівника, який у зв'язку з допущеним щодо нього порушенням законодавства про працю не бажає продовжувати трудові відносини з відповідачем, може визнати звільнення незаконним і, не поновлюючи працівника на роботі, змінити дату звільнення та формулювання його причини з посиланням на відповідну норму закону.

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

У пункті 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада

1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час.

Встановлено, що ОСОБА_1 з 21 листопада 2016 року було прийнято на інше місце роботи, що підтверджується наказом директора Східного філіалу державного підприємства «Державний науково-дослідного та проектно-вишукувального інституту «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» від 21 листопада

2016 року № 16-к. Відповідно до довідки від 24 березня 2017 року за №158 за новим місцем роботи з 21 листопада 2016 року по 13 січня 2017 року

ОСОБА_1 отримав заробітну плату в сумі 22 927 грн 27 коп.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок).

З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи.

Відповідно до пункту 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку).

Розмір середньоденної заробітної плати ОСОБА_1 був визначений

ДП «Укрдержбудекспертиза» у розмірі 959 грн 83 коп. і не оспорювався сторонами.

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати.

ОСОБА_1 звільнено з роботи 21 жовтня 2016 року, тобто з цього часу було порушено його трудові права і поновлені вони були лише рішенням місцевого суду 13 січня 2017 року, тому саме цей період, тобто з дня звільнення до дня ухвалення судового рішення, і слід визнати вимушеним прогулом.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині визначення періоду та розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, апеляційний суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, виходив із того, що ОСОБА_1 було звільнено із займаної посади 21 жовтня 2016 року з ініціативи роботодавця, тобто в період непрацездатності позивача і перебування на лікарняному з 19 жовтня 2016 року по 28 жовтня 2016 року, тому при звільненні ОСОБА_1 було допущено порушення норм трудового законодавства, у зв'язку із чим він підлягає поновленню на роботі. Так як ОСОБА_1 не мав наміру фактично поновлюватися на роботі і просив змінити формулювання підстав звільнення на власне бажання, тому суд першої інстанції правильно визнав звільнення незаконним без поновлення працівника на роботі і прийняв рішення про зміну підстав звільнення на звільнення за власним бажанням з 31 жовтня 2016 року, тобто першого робочого дня після виходу з лікарняного.

Оскільки ОСОБА_1 звільнено з роботи 21 жовтня 2016 року, тобто з цього часу було порушено його трудові права і поновлені вони були лише рішенням місцевого суду 13 січня 2017 року, тому саме цей період і слід визнати вимушеним прогулом. Таким чином, з ДП «Укрдержбудекспертиза» стягнуто на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 22 жовтня 2016 року по 13 січня 2017 року в сумі 31 783 грн 04 коп. При визначенні періоду вимушеного прогулу суд першої інстанції помилково виходив із того, що після виходу з лікарняного першим робочим днем було 31 жовтня 2016 року, а з 21 листопада 2016 року ОСОБА_1 працевлаштувався до іншої установи, тому саме за вказаний період провів розрахунок середньої заробітної плати, яка підлягала виплаті позивачеві, без врахування заробітної плати за новим місцем роботи в зазначений період, що не відповідає вимогам

статті 235 КЗпП України.

Щодо висновку суду першої інстанції про те, що ДП «Укрдержбудекспертиза»застосовано більш суворе дисциплінарне стягнення, в той час як можна було обмежитися доганою, то вказаний висновок апеляційним судом виключено із мотивувальної частини рішення місцевого суду, оскільки він суперечить положенням трудового законодавства, так як вирішення питання, яке саме дисциплінарне стягнення слід застосувати до працівника відноситься лише до компетенції власника.

Доводи касаційної скарги висновки міського суду в незміненій при апеляційному перегляді частині та апеляційного суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають, а направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Відповідно до частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу державного підприємства «Спеціалізована державна експертна організація - Центральна служба Української державної будівельної експертизи» залишити без задоволення.

Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 13 січня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Донецької області від 29 березня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є.В. Синельников

С. Ф. Хопта