Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 461/11160/15-ц

провадження № 61-11679св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С.Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_5 на рішення Галицького районного суду м. Львова у складі судді Романюка В. Ф. від 16 січня 2017 року та постанову Апеляційного суду Львівської області у складі колегії суддів:

Мельничук О. Я., Крайник Н. П., Савуляка Р. В. від 26 грудня 2017 року,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2015 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі -

ПАТ «Альфа-Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_4,

ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у розмірі 62 834,79 доларів США та взяв на себе зобов'язання повернути кредит у строк до 04 червня 2015 року з відсотками на рівні 13,99 % річних. З метою забезпечення виконання зобов'язань позичальника, 04 червня 2008 року між банком та

ОСОБА_9 був укладений договір поруки.

У зв'язку із неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору, у нього станом на 21 жовтня 2015 року виникла заборгованість у розмірі 454 313 грн 66 коп., яку позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2017 року позов ПАТ «Альфа-Банк» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 454 313 грн 66 коп, а саме: за кредитом - 395 570 грн 68 коп; за відсотками - 58 742 грн 98 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник не виконує умов кредитного договору щодо своєчасного повернення коштів, у зв'язку із чим виникла заборгованість, яка підлягає стягненню з нього та поручителя у солідарному порядку.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та ОСОБА_4 залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2017 року - без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції повно та об'єктивно встановив фактичні обставини справи і дав їм належну правову оцінку, дослідив надані сторонами докази та дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором. При цьому суд апеляційної інстанції зазначив, що збільшення банком процентної ставки відбулося із додержанням умов договору та норм чинного законодавства.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року, ОСОБА_5 просить скасувати судові рішення і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди попередніх інстанції не звернули уваги на збільшення позивачем в односторонньому порядку процентної ставки з 13,99% до 16,50% річних без згоди поручителя, що свідчить про наявність підстав для припинення поруки відповідно до частини першої статті 559 ЦК України. Крім того, стягуючи з неї судовий збір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що вона є інвалідом ІІ групи, а тому звільнена від сплати такого збору у силу Закону України «Про судовий збір».

Судові рішення оскаржуються лише в частині задоволення банку до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором, тому відповідно до положень частини першої статті 400 ЦПК України законність ухвалених в іншій частині судових рішень колегією суддів не перевіряється.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 3 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Справа передана до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 04 червня 2008 року між

ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Альфа-Банк», та

ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 62 834,79 доларів США під 13,99 % річних строком до 04 червня 2015 року.

04 червня 2008 року між банком та ОСОБА_9 був укладений договір поруки, за яким поручитель зобов'язалась перед банком відповідати у повному обсязі за належне виконання позичальником умов кредитного договору.

Відповідно до наданого банком розрахунку, станом на 21 жовтня 2015 року заборгованість ОСОБА_4 перед банком становить 454 313 грн 66 коп., з яких: 395 570 грн 68 коп - заборгованість за кредитом; 58 742 грн 98 коп - заборгованість за відсотками.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).

Припинення поруки пов'язане, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Відповідно до пункту 2.3. кредитного договору процентна ставка за користування кредитом становить 13,99% річних.

Із наданого банком розрахунку вбачається, що з 01 вересня 2008 року банком застосовувалася процентна ставка у розмірі 16,50% річних, що сторонами не заперечується.

Положення договору поруки не містять інформації про можливість збільшення процентної ставки без повідомлення поручителя.

Відповідно до пункту 5.4. договору поруки у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення.

Оскільки матеріали справи не містять доказів узгодження підвищення процентної ставки з 13,99% до 16,50% річних із поручителем, внаслідок якого збільшується обсяг його відповідальності відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України та пункту 5.4. договору поруки, що свідчить про припинення поруки, тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про стягнення з поручителя на користь банку заборгованості за кредитним договором.

Крім того, є помилковим висновок судів про те, що банк мав право змінювати розмір процентної ставки без погодження із поручителем, оскільки зазначення в договорі поруки про ознайомлення з умовами основного договору, яким передбачена можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням не звільняє сторони основного зобов'язання від узгодження цих змін із поручителем, оскільки договором не передбачено, що такі зміни проводяться без їх узгодження (додаткового повідомлення), і докази такого узгодження відсутні.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку в застосуванні норм матеріального права, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню в частині стягнення з поручителя на користь банку заборгованості за кредитним договором із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, оскільки порука ОСОБА_5 за виконання зобов'язань ОСОБА_4 за кредитним договором припинена на підставі частини першої статті

559 ЦК України.

Оскільки судові рішення в частині стягнення з ОСОБА_5 підлягають скасуванню із ухваленням в цій частині нового рішення про відмову у задоволенні позову, то слід їх скасувати й в частині стягнення з останньої судового збору.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 16 січня 2017 рокута постанову Апеляційного суду Львівської області від 26 грудня 2017 року в частині стягнення з ОСОБА_5 на користь публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» заборгованості за кредитним договором та в частині стягнення судового збору скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Альфа-Банк» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

В іншій частині судові рішення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С.Ф. Хопта