Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 266/3040/15-ц

провадження № 61-40060св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

відповідачі: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Донецької області у складі колегії суддів: Ткаченка Т. Б., Зайцевої С. А., Пономарьової О. М., від 30 травня 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 26 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, згідно з умовами якого банк надав ОСОБА_4 кредит у розмірі 30 001,88 дол. США на строк до 26 грудня 2017 року. На забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між банком та ОСОБА_5 був укладений договір поруки.

У зв'язку з невиконанням ОСОБА_4 своїх зобов'язань щодо повернення кредиту у розмірі та у строки, передбачені кредитним договором, у останньої утворилась заборгованість, яка станом на 26 червня 2015 року становить 10 995,11 дол. США, з яких: 10 636,82 дол. США - заборгованість за кредитом, 298,76 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом, 53,49 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом, 6,04 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором.

Відповідно до умов укладених договорів, відповідачам відправлено вимогу про дострокове виконання кредитного договору, яка була залишена без задоволення.

З урахуванням зазначеного, ПАТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 995,11 дол. США, що в еквіваленті станом на 26 червня 2015 року складає 232 986,38 грн.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області у складі судді Ікорської Є. С. від 07 квітня 2016 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 989,07 дол. США, що утворилась станом на 26 червня 2015 року і складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 10 636,82 дол. США, заборгованості за процентами за користування кредитом - 298,76 дол. США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 53,49 дол. США.

В решті позовних вимог відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачі належним чином не виконували умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 26 червня 2015 року утворилась заборгованість у розмірі 10 989,07 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом, відсотками та комісією. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення пені, суд, враховуючи вимоги Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», дійшов висновку про те, що пеня не підлягає стягненню, оскільки відповідачі проживають на території проведення АТО.

Постановою Апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено частково, рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення.

Позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором від 26 грудня 2006 року станом на 26 червня 2015 року, яка складається із: заборгованості за кредитом - 10 636,82 дол. США, заборгованості за процентам за користуванням кредитом - 298,76 дол. США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 53,49 дол. США.

У задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення пені відмовлено.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції розглянув справу без участі відповідачів, які не були повідомлені про час та місце розгляду справи, чим порушив їх конституційне право на участь у судовому розгляді, бути належним чином повідомленими про дату судового розгляду, що є порушенням зазначених вимог законодавства та підставою для безумовного скасування судового рішення і ухвалення нового рішення.

Стягуючи з відповідачів солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором, суд апеляційної інстанції виходив із того, що відповідачі належним чином не виконували зобов'язань за кредитним договором, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, розмір якої підтверджується розрахунком заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів на користь банку у солідарному порядку, за виключенням пені, яка не підлягає стягненню на підставі Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції».

У липні 2018 року ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду в частині задоволення позову, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд не надав належної правової оцінки доказам, які містяться в матеріалах справи, зокрема розрахунку заборгованості та безпідставно стягнув комісію. Також не перевірив надання їй кредитних коштів у розмірі 3 001,89 дол. США на сплату страхових платежів. Крім того, необґрунтованим є висновок суду про правомірність дострокового стягнення суми кредитного договору.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» не оскаржується, а тому в силу вимог статті 400 ЦПК України в касаційному порядку не переглядається.

Ухвалою Верховного Суду від 05 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та зупинено виконання оскаржуваного судового рішення до закінчення касаційного провадження.

Відзив на касаційну скаргу ОСОБА_4 від позивача не надійшов.

Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова апеляційного суду відповідає не у повному обсязі.

У справі, що переглядається, судами установлено, що 26 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4 був укладений кредитний договір, на підставі якого відповідач отримала кредит у розмірі 30 001,88 дол. США на термін до 26 грудня 2017 року, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором.

На забезпечення виконання кредитного договору 26 грудня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 був укладений договір поруки, за умовами якого останній поручався перед банком за виконання ОСОБА_4 зобов'язань за кредитним договором у повному обсязі. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.

Зобов'язання за кредитним договором відповідачі належним чином не виконували у зв'язку з чим утворилась заборгованість.

Згідно з розрахунком, наданим банком, заборгованість за кредитним договором станом на 26 червня 2015 року становить 10 995,11 дол. США і складається із: заборгованості за кредитом - 10 636,82 дол. США, заборгованості за відсотками за користування кредитом - 298,76 дол. США, заборгованості з комісії за користування кредитом - 53,49 дол. США, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 6,04 дол. США.

Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Статтею 536 ЦК України передбачено, що за користування чужими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до статей 610, 611, 625 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), боржник не звільняється від відповідальності за неможливості виконання грошового зобов'язання. У разі неналежного виконання зобов'язання настають правові наслідки, встановлені законом або договором.

Згідно зі статтею 549 ЦК України боржник у разі порушення ним зобов'язань повинен сплатити кредитору неустойку (штраф, пеню), розмір якої згідно зі статтею 551 ЦК України може бути встановлений договором.

Відповідно до частин першої та другої статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Установивши, що відповідачі належним чином не виконували умов кредитного договору, суд апеляційної інстанції, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, дійшов правильного висновку про те, що з боржника та поручителя, який був ознайомлений з кредитним договором та зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання зобов'язань за цим кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, солідарно на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, яка складається із заборгованості за кредитом та заборгованості за процентами.

Доводи касаційної скарги про те, що суд не перевірив надання їй кредитних коштів у розмірі 3 001,89 дол. США на сплату страхових платежів, є безпідставним з огляду на таке.

Так, судом апеляційної інстанції установлено, що 26 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгострах» та ОСОБА_4 були укладені договір страхування майна та договір особистого страхування.

Відповідно до пунктів 10, 11, 12.1, 12.4 договору особистого страхування, цей договір діє до 25 грудня 2007 року і щорічно, з метою його лонгації на той же строк, до повного погашення кредитної заборгованості, у строк до 25 грудня, здійснюються страхові платежі у розмірі 681,75 грн.

Відповідно до пунктів 10, 11, 11.1, 11.5 договору страхування майна, цей договір діє до 25 грудня 2007 року і щорічно, з метою його лонгації на той же строк до повного погашення кредитної заборгованості, у строк до 25 грудня, здійснюються страхові платежі у розмірі 696,39 грн.

Пунктом 2.1.3 кредитного договору передбачено, що позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до пункту 2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідно до цього суму коштів згідно договорів страхування. Перерахування кредитних коштів банк зобов'язується провадити у випадку не пред'явлення позичальником документів, що підтверджують сплату чергових страхових платежів за рахунок інших джерел, до дат їхньої сплати, передбачених договорами страхування.

Перерахування коштів на сплату чергових страхових платежів здійснюється в національній валюті України. Якщо кредит надається в іноземній валюті, то позичальник доручає банку одержати з каси банку суму іноземної валюти наявними, необхідну для сплати чергового страхового платежу на підставі договору страхування, укладеного згідно з пунктом 2.2.7 даного договору, здійснити продаж у касі банку наявної іноземної валюти за курсом її продажу, встановленому на день виконання даного доручення; отримані від продажу іноземної валюти кошти зарахувати від імені Позичальника на сплату чергового страхового платежу.

Судом апеляційної інстанції установлено, що ОСОБА_4 лише раз здійснила сплату страхових платежів за договорами страхування (26 грудня 2006 року) у спосіб, визначений договорами страхування. Подальша сплата страхових платежів проводились банком за рахунок наданої кредитної лінії.

Також безпідставними є доводи касаційної скарги про неправомірність дострокового стягнення кредиту.

Так, згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

Судом апеляційної інстанції установлено, що через невиконання відповідачами умов кредитного договору та договору поруки банком було направлено на адресу відповідачів рекомендованим листом повідомлення від 28 червня 2015 року про те, що у позичальника утворилась прострочена заборгованість у розмірі 1 446,48 дол. США, яку пропонується погасити протягом 5 днів з дня отримання повідомлення. В цьому листі банк попередив відповідачів, що у разі несплати простроченої заборгованості у вказаний строк банк відповідно до статті 1050 ЦК України, умов кредитного договору та договору поруки вимагає погасити всю суму заборгованості достроково, а також сплатити нараховані проценти та штрафні санкції.

Зазначені дії банку узгоджуються з положеннями пункту 2.3.3 кредитного договору та пункту 5 договору поруки.

Разом із цим, не можна погодитись з висновком суду апеляційної інстанції в частині стягнення з відповідачів на користь банку заборгованості з комісії за користування кредитом у розмірі 53,49 дол. США.

Так, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів».

За положеннями частини п'ятої статті 11, частин першої, другої, п'ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.

Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.

Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 визначено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Проте суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що умовами договору передбачено плату за обслуговування кредиту.

Так, згідно з пунктом 2.2.3 кредитного договору позичальник зобов'язується сплатити банку винагороду і комісію згідно з пунктом 1.1 і пунктом 6.2 цього договору.

Відповідно до пункту 1.1 кредитного договору банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк з 26 грудня 2006 року по 26 грудня 2017 року включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 27000 доларів США (далі - кредит) на наступні цілі: придбання жилої нерухомості, а також у розмірі 3 001,89 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно з порядком, передбаченим пунктами 2.1.3, 2.2.7 цього договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00 % від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,20 % від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 цього договору.

Пунктом 6.2 кредитного договору передбачено, що при невиконанні позичальником умов, передбачених пунктом 2.2.11 договору, банк зобов'язаний здійснити додатковий моніторинг погашення кредиту по рахунку. При цьому позичальник сплачує банку винагороду, що дорівнює сумі залишку коштів між сплаченими позичальником на день здійснення моніторингу коштами ї нарахованими банком на останній термін сплати.

Суд апеляційної інстанції не звернув уваги, що, встановивши в кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, відповідач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, що є незаконним.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16.

Згідно з статтею 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, постанова апеляційного суду підлягає скасуванню в частині стягнення заборгованості з комісії з ухваленням нового рішення в цій частині про відмову в задоволенні позовних вимог, в іншій частині постанова апеляційного суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Постанову Апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2018 року в частині стягнення комісії скасувати.

У задоволенні позову публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення заборгованості з комісії у розмірі 53,49 дол. США відмовити.

В іншій частині постанову Апеляційного суду Донецької області від 30 травня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник
Судді: О. В. Білоконь Б. І. Гулько Є. В. Синельников С. Ф. Хопта