Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 736/920/16-ц

провадження № 61-17845св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач),

суддів: Карпенко С. О., Кузнєцова В. О., Ступак О. В., Усика Г. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року у складі судді Карапути О. О. та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 30 січня 2017 року у складі колегії суддів: Губар С. В., Висоцької Н. В., Шитченко Н. В.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину у спільному нерухомому майні та поділ спільного майна подружжя, посилаючись на те, що з 06 червня 1992 року по 03 листопада 2015 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. В період шлюбу сторонами було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 та автомобіль «Славута», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Відповідач не погоджується на запропоновані нею варіанти поділу спірного майна. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила поділити вказане майно і визнати за сторонами право власності по 1/2 ідеальній частині домоволодіння, а автомобіль залишити у власності відповідача, стягнувши з нього на її користь грошову компенсацію 1/2 вартості транспортного засобу в розмірі 30 тис. грн.

Рішенням Корюківського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року позов задоволено. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 1/2 частині житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1. В порядку поділу спільного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на автомобіль «Славута», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 тис. грн грошової компенсації за 1/2 частину вартості спірного автомобіля, придбаного сторонами під час шлюбу. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення місцевого суду мотивоване тим, що спірне майно придбано сторонами у власність під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Це майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки сторін у ньому є рівними. Оскільки автомобіль є неподільною річчю, то суд вважав за можливе залишити його у власності відповідача, стягнувши з нього на користь позивача грошову компенсацію 1/2 вартості транспортного засобу.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 30 січня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилено. Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року залишено без змін.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що висновки суду першої інстанції по суті вирішеного спору є правильними, підтверджуються наявними у справі доказами, яким суд дав належну правову оцінку. Доводи апеляційної скарги не спростовують цих висновків і не свідчать про порушення норм матеріального та процесуального права.

У березні 2017 року ОСОБА_2 подав до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 30 січня 2017 року в частині задоволення позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя - автомобіля «Славута» і ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати за ним та ОСОБА_1 право власності по 1/2 ідеальній частині вказаного транспортного засобу.

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що, здійснюючи поділ автомобіля, суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що положення статті 365 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) не поширюються на спірні правовідносини, оскільки ці норми регулюють випадки, коли позивач як співвласник майна домагається позбавлення права власності на частку у майні інших співвласників - відповідачів у справі. Він не заперечував щодо виплати йому грошової компенсації половини вартості автомобіля. Суди поклали весь тягар з утримання транспортного засобу на нього, зазначивши, що він не позбавлений можливості продати автомобіль та сплатити позивачу присуджену грошову суму. Справедливим є поділ транспортного засобу шляхом його продажу та розподілу виручених коштів або шляхом визнання ідеальних часток у цьому майні без його реального поділу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.

У травні 2017 року ОСОБА_1 подала заперечення на касаційну скаргу, в якому зазначила про законність та обґрунтованість оскаржуваних судових рішень і просила відмовити в задоволенні скарги, посилаючись на те, що судами попередніх інстанцій правильно застосовані норми матеріального права. Спірний транспортний засіб перебуває у користуванні відповідача і є неподільним, тому вона просила виплатити їй грошову компенсацію половини його вартості.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2017 року справу призначено до судового розгляду.

Статтею 388 Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», що набув чинності 15 грудня 2017 року (далі - ЦПК України), визначено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

19 квітня 2018 року справу № 736/920/16-ц Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ передано до Верховного Суду.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Судові рішення в частині задоволення позову про поділ житлового будинку не оскаржені, тому в касаційному порядку не переглядаються.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Судами встановлено, що з 06 червня 1992 року по 03 листопада 2015 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Під час перебування у шлюбі ОСОБА_2 придбаноу кредит автомобіль «Славута», 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1. Кредит було повністю повернуто у 2007 році, що визнано сторонами. Транспортний засіб зареєстровано на ім'я відповідача.

Звітом про експертну оцінку майна, складеним 11 листопада 2016 року СФГ «Агротехсервіс» підтверджується, що дійсна ринкова вартість автомобіля «Славута» («ЗАЗ-110307»), 2007 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 62 527 грн.

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Аналогічні положення містяться у частині другій статті 372 ЦК України.

Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності на свою частку в майні з отримання грошової компенсації на свою користь, регулюються також положенням частини другої статті 364 ЦК України, яка передбачає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Враховуючи зазначені правові норми, згоду ОСОБА_1 на одержання грошової компенсації, а також те, що вона особисто не користувалася транспортним засобом, суд першої інстанції, з яким обґрунтовано погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що позивач має право на грошову компенсацію своєї частки у праві спільної сумісної власності і, як наслідок, припинення її права власності на спірне майно.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і дали їм належну оцінку згідно зі статтями 57-60, 212 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року в редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваних судових рішень (далі - ЦПК України 2004 року), правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення.

Помилкове застосування судами статті 365 ЦК України, яка регулює порядок припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників, не є підставою для скасування судових рішень. Таке порушення не потягнуло за собою неправильного вирішення спору. Правовідносини, які виникли між сторонами, щодо права позивача на одержання від іншого співвласника грошової компенсації вартості його частки у майні врегульовані також положенням вищенаведеної статті 364 ЦК України, на яку послався суд апеляційної інстанції.

Доводи заявника про те, що він не заперечував проти виплати йому грошової компенсації половини вартості автомобіля, однак суди весь тягар з утримання транспортного засобу поклали на нього, не заслуговують на увагу.

Встановлено, що сторони проживають окремо, спірний автомобіль знаходиться у відповідача та зареєстрований на його ім'я, позивач особисто не користувалася транспортним засобом, оскільки не мала посвідчення водія.

Отже, судами взято до уваги інтереси сторін та інші обставини, що мають істотне значення.

Доводи касаційної скарги про те, що справедливим є поділ транспортного засобу шляхом його продажу та розподілу виручених коштів або шляхом визнання ідеальних часток у цьому майні без його реального поділу, також є неспроможними, оскільки сторони не заявляли таких вимог.

Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України 2004 року суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Інші наведені у касаційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували. В силу вимог вищевказаної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Корюківського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 30 січня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийВ. А. Стрільчук
Судді:С. О. Карпенко
В. О. Кузнєцов
О. В. Ступак
Г. І. Усик