Постанова

Іменем України

21 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 185/10808/15-ц

провадження № 61-25951св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: АнтоненкоН. О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги ОСОБА_10 як представника ОСОБА_4 та ОСОБА_11 як представника ОСОБА_5 на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року в складі судді Головіна В. О. та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року в складі колегії суддів: Городничої В. С., Варенко О. П., Лаченкової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_4 звернувся до Київського районного суду м. Донецька з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

У жовтні 2015 року ОСОБА_6 звернулася до суду із заявою про відновлення втраченого судового провадження у справі № 257/4214/14-ц за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення грошових коштів за договором позики.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 лютого 2016 року частково задоволено заяву ОСОБА_6 та відновлено втрачене судове провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором займу в частині зібраних документів.

Додатковим рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2016 року відновлено судове провадження у частині ухвали Київського районного суду міста Донецька від 06 червня 2014 року про затвердження мирової угоди у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про стягнення коштів за договором позики.

Ухвалою Київського районного суду міста Донецька від 06 червня 2014 року затверджено мирову угоду, укладену між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, за умовами якої ОСОБА_4 в рахунок виконання договору займу від 13 серпня 2012 року укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, сума боргу 5 млн. грн., що надавалася ОСОБА_5 для розвитку його бізнесу та інтересах родини, переходитьправо власності на нерухоме майно, що належить ОСОБА_5, а саме: квартиру АДРЕСА_1; паркінг (автостоянка) для автомобілів № АДРЕСА_3; приміщення-АДРЕСА_4 нежитлові приміщення на 3-му поверсі будівлі літ. «А-7» загальною площею 489,6 кв. м та на першому поверсі будівлі літ. «А 1-2» загальною площею 170 кв. м, по АДРЕСА_5; квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 151,40 кв. м; нежитлове приміщення першого поверху та підвалу літ. «А-5» АДРЕСА_6; паркінг (автостоянка) для автомобілів АДРЕСА_7; паркінг (машиномісце) АДРЕСА_8.

Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 18 серпня 2016 року відновлену ухвалу Київського районного суду м. Донецька від 06 червня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Відповідно до розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 вересня 2014 року № 27/2/38-14 «Про визначення територіальної підсудності справ» справу визначено Павлоградському міськрайонному суду Дніпропетровської області.

30 січня 2017 року ОСОБА_4 уточнив позовні вимоги та просив визнати за ним право власності на зазначене нерухоме майно.

В обґрунтування змінених позовних вимог ОСОБА_4 зазначав про те, що 13 серпня 2012 року між сторонами укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу 5 млн. грн. За згодою сторін він отримав від відповідача у власність нерухоме майно на виконання умов укладеної мирової угоди, яка була затверджена ухвалою Київського районного суду міста Донецька від 06 червня 2014 року. Після скасування апеляційним судом цієї ухвали він фактично втратив документ, що засвідчує право його власності на спірне нерухоме майно. Оскільки іншої можливості відновити правовстановлюючий документ на це майно у позивача не має, просив позов задовольнити.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що спірне майно було придбано у період шлюбу ОСОБА_5 з ОСОБА_6, а тому на підставі закону є спільним майном подружжя, оскільки інше не встановлено.

Ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У касаційній скарзі, поданій 23 жовтня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_10 як представник ОСОБА_4 просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову ОСОБА_4

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. ОСОБА_6 не довела, що вона має право на спірне майно.

У касаційній скарзі, поданій 23 жовтня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_11 як представника ОСОБА_5 просить скасувати рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року і направити справу на новий розгляд до суду першої або апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними та необґрунтованими, ухвалені з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. ОСОБА_5 як відповідач у справі визнав позов ОСОБА_4, який просив лише підтвердити його право власності на спірне майно, що виникло у нього на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Київського районного суду м. Донецька від 06 червня 2014 року. Через скасування цієї ухвали ОСОБА_4 втратив правовстановлюючий документ на нерухоме майно, а тому й просив відповідно до статті 392 ЦК України визнати за ним право власності на спірні об'єкти.

Ухвалами Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 08 листопада 2017 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області.

07 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли пояснення ОСОБА_7 на касаційні скарги, мотивовані тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними і необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та без дотриманням норм процесуального права.

07 грудня 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшли пояснення ОСОБА_9 на касаційні скарги, мотивовані тим, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій є незаконними і необґрунтованими, ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та без дотриманням норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК Українисудом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

12 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

На час розгляду справи Верховним Судом заперечень/відзивів на касаційну скаргу не надходило.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК Українипровадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, вирішення справи.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Касаційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Суди встановили, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з 01 лютого 1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому народилося троє дітей: ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_13, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_3.

За умовами укладеного між сторонами договору позики від 13 серпня 2012 року ОСОБА_4 позичив ОСОБА_5 грошові кошти в розмірі 5 млн. грн для розвитку його бізнесу та в інтересах родини.

Право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1; паркінг (автостоянка) для автомобілів АДРЕСА_9; приміщення-апартаментів АДРЕСА_10 нежитлові приміщення на 3-му поверсі будівлі літ. «А-7» загальною площею 489,6 кв. м та на першому поверсі будівлі літ. «А 1-2» загальною площею 170 кв. м, по АДРЕСА_5; квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 151,40 кв. м; нежитлове приміщення першого поверху та підвалу літ. «А-5» по АДРЕСА_11; паркінг (автостоянка) для автомобілів АДРЕСА_7; паркінг (машиномісце) АДРЕСА_8, виникло у період його шлюбу з ОСОБА_6, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ураховуючи наведе, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що спірне майно на підставі закону є спільною сумісною власністю подружжя, доки інше не буде встановлено. Доказів про поділ спірного майна або ж про визнання цього майна особистою власністю ОСОБА_5 сторонами не надано та матеріали справи не містять, а тому ОСОБА_5 не має права розпоряджатися ним на власний розсуд без згоди ОСОБА_6

Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

ОСОБА_4 був власником вказаного майна на підставі ухвали суду першої інстанції, яка була скасована апеляційним судом, а тому його доводи про те, що він втратив документ, який засвідчує його право власності, є необґрунтовані.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову ОСОБА_4

Доводи касаційних скарг ОСОБА_10 як представника ОСОБА_4 та ОСОБА_11 як представника ОСОБА_5, які ґрунтуються на незгоді з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, не заслуговують на увагу, спростовуються встановленими судами фактичними обставинами справи та не ґрунтуються на положеннях закону.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

В силу вимог вищенаведеної статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарг без задоволення, а оскаржувані рішення суду першої інстанції та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги ОСОБА_10 як представника ОСОБА_4 та ОСОБА_11 як представника ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Н. О. Антоненко

В.І. Журавель

В.І. Крат