Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 309/2750/15-ц

провадження № 61-36220св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 22 березня 2017 року у складі судді Мацунич М. В.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували

у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітню доньку -

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка на даний час проживає разом з ним та знаходиться на його утриманні.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 про матеріальний стан дитини не піклується, матеріально не допомагає, ОСОБА_1 просив суд стягнути з відповідача аліменти на його користь в твердій грошовій сумі по 1 000 грн, щомісячно, на утримання доньки, до досягнення нею повноліття.

Заочним рішенням Хустського районного суду Закарпатської області

від 25 лютого 2016 року (у складі судді Лук'янової О. В.) позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 750 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з 07 серпня 2015 року.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення мотивоване тим, що з урахуванням віку неповнолітньої дитини та потреб для її нормального утримання і виховання, виходячи з інтересів дитини, позивач має право на стягнення аліментів з відповідача на свою користь на утримання неповнолітньої дитини у визначеному розмірі.

У вересні 2016 року ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення Хустського районного суду Закарпатської області

від 25 лютого 2016 року.

Ухвалою Хустського районного суду Закарпатської області від 14 грудня 2016 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2016 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 оскаржила його в апеляційному порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 10 лютого 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2016 року залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 22 березня 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 25 лютого 2016 року визнано неподаною

та повернуто особі, яка її подала, на підставі статей 121, 297 ЦПК України

(у редакції, чинній на час звернення з апеляційною скаргою).

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що відповідач у наданий їй строк не усунула недоліки апеляційної скарги, а саме - не сплатила судовий збір за подання апеляційної скарги. Рекомендований лист, яким направлено ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху, повернуто до суду «за закінченням терміну зберігання», що вважається судом як відмова останньої від її отримання.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що ОСОБА_2 не отримувала ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 10 лютого 2017 року про залишення її апеляційної скарги без руху, у зв'язку з чим не мала можливості усунути вказані недоліки, що порушує її право на судовий захист.

30 липня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Конституційний Суд України у Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначив, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).

Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній та касаційній інстанціях конкретизовано в главах 1, 2 розділу

V ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою), де врегульовано порядок і підстави для апеляційного та касаційного оскарження рішень і ухвал суду в цивільному судочинстві.

Відповідно до частини другої статті 297 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) до апеляційної скарги, яка не оформлена згідно з вимогами, встановленими статтею 295 цього Кодексу, а також у разі несплати суми судового збору застосовуються положення статті 121 цього Кодексу.

Положення статті 121 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) щодо повернення заяви (апеляційної скарги) застосовуються в тому випадку, коли особа в установлений строк не виконає вимоги ухвали про усунення недоліків. За змістом наведених норм закону, повернення заяви (апеляційної скарги) з тих підстав, що особа не виконала вимоги ухвали про усунення недоліків, можливо лише в тому випадку, коли особа отримала відповідну ухвалу суду, але ухилилась від виконання вимог, вказаних в ухвалі.

Встановлено, що ОСОБА_2 копію ухвали апеляційного суду Закарпатської області від 10 лютого 2016 року не отримала, оскільки згідно з довідкою поштового відділення конверт повернувся до суду «за закінченням терміну зберігання». Отже, від виконання її вимог заявник не ухилялася, тому посилання апеляційного суду на те, що вона не виконала вимоги ухвали, є передчасним.

Згідно з положеннями частини п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином.

Апеляційний суд, застосувавши положення частини п'ятої статті 74 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення з апеляційною скаргою) та вважаючи що копія ухвали вручена ОСОБА_2 належним чином у зв'язку з його відсутністю за відповідною адресою, помилково ототожнив поняття повернення конверту «за закінченням терміну зберігання» та відсутність адресата за вказаною ним адресою.

Такий висновок суду є помилковим, оскільки поштове відправлення повернулось до суду апеляційної інстанції з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що свідчить про неотримання заявником ухвали суду про залишення апеляційної скарги без руху, а відтак він не мав можливості виконати вимоги ухвали у встановлений судом строк.

Відповідно пункту 116 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня

2009 року № 270, у разінеможливості вручення одержувачам поштові відправлення зберігаються об'єктом поштового зв'язку місця призначення протягом одного місяця з дня їх надходження.

Таким чином, можна зробити висновок, що як суд апеляційної інстанції, так і особа, яка подала апеляційну скаргу, наділені низкою процесуальних прав та обов'язків. Зокрема, в разі подання особою апеляційної скарги оформленої з порушенням вимог статті 295 ЦПК України (у редакції, чинній на момент постановлення ухвали суду апеляційної інстанції), або без сплати судового збору за подання такої скарги суддя зобов'язаний постановити ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху із зазначенням її недоліків.

Проте, законодавець не покладає на суд апеляційної інстанції обов'язку повторно постановити ухвалу про залишення апеляційної скарги без руху в разі повернення листа з такою ухвалою у зв'язку «за закінченням терміну зберігання». Водночас строк зберігання поштового відправлення в один місяць дає можливість особі, яка подала апеляційну скаргу, вжити заходів для отримання відправлення та ознайомлення з такою ухвалою протягом цього строку.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційну скаргу ОСОБА_2 направила до апеляційного суду засобами поштового зв'язку, на конверті значиться адреса: вулиця Хрещатик, 27а, офіс 25, місто Київ.

Отже, вказані процесуальні правові приписи не позбавили суд апеляційної інстанції права у разі повернення листа з ухвалою про залишення апеляційної скарги без руху у зв'язку «за закінченням терміну зберігання» постановити ухвалу, якою продовжити строк для усунення недоліків апеляційної скарги, надіславши одночасно попередню ухвалу на адресу заявника, яка зазначена нею при зверненні з апеляційною скаргою.

Отже, апеляційний суд не здійснив усіх передбачених законом дій, направлених на забезпечення особи права на апеляційний перегляд рішення.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на апеляційне оскарження рішення суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Європейський суд з прав людини у справі «Воловік проти України» (рішення від 06 грудня 2007 року) зазначає, що якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов'язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду.

Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України, у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції для продовження розгляду справи, а саме для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження.

Згідно з частиною шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

За викладених обставин ухвала Апеляційного суду Закарпатської області

від 22 березня 2017 року не може вважатись законною і обґрунтованою, тому підлягає скасуванню, справу необхідно передати до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 406 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 22 березня 2017 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

В. М. Сімоненко

І. М. Фаловська