ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року

м. Харків

справа № 611/983/16-ц

провадження №22-ц/818/434/18

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Тичкової О.Ю.,

суддів - Котелевець А.В., Піддубного Р.М.,

за участю секретаря Прокопчук І.В.,

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідачі - ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 на рішення Барвінківського районного суду Харківської області, ухвалене 24 травня 2018 року о 13 годині 21 хвилин у складі судді Коптєва Ю.А. (повний текст рішення складено 01 червня 2018 року),

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, після уточнення якого 20 лютого 2018 року просив стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 по 100 000 гривень з кожного упущеної ним вигоди і понесені судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що відповідно до договору про сумісну господарську діяльність від 28 липня 2012 року (далі Договір) сторони у справі зобов'язалися спільно діяти у строк до 11.12.2025 року для досягнення загальної господарської мети - виробництва сільськогосподарської продукції на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області.

При цьому сторони Договору домовилися, що відповідачі надають у сумісну діяльність належні їм на праві власності земельні ділянки, загальною площею 10,9339 га, а позивач вносить сільськогосподарську техніку та грошові кошти. У відсотковому співвідношенні вклад учасників становить ОСОБА_1 - 80%, ОСОБА_2 - 10%; ОСОБА_3 - 10%. Майно та майнові права, що виникли внаслідок сумісної господарської діяльності сторін, вважаються такими, що належать сторонам на праві сумісної власності у долях, визначених п.1.3 Договору (п. 1.4 Договору).

Протягом 2012-2015 років сторони належним чином виконували зобов'язання за Договором та розподіляли отримане майно і майнові права. Проте у 2016 році відповідачі, не повідомивши позивача, засіяли належні їм земельні ділянки самостійно в порушення положень п.1.2. та п. 2.2. Договору.

У подальшому відповідачі зібрали врожай соняшника та не здійснили взаємні платежі та розрахунки з позивачем, чим порушили положення п.1.4. та п.2.3. Договору і ст. 1139 Цивільного кодексу України (надалі ЦК України). Невиконання відповідачами вимог Договору завдало позивачу збитки у вигляді упущеної вигоди, які він оцінює у 200 000 грн.

Рішенням Барвінківського районного суду Харківської області від 24 травня 2018 року позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 упущену вигоду за період 2016 - 2017 роки в сумі 100 000 гривень та понесені судові витрати в сумі 1 000 гривень, а всього - 101 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 упущену вигоду за період 2016 - 2017 роки в сумі 100 000 гривень та понесені судові витрати в сумі 1 000 гривень, а всього - 101 000 гривень. В іншій частині позову відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що між сторонами у справі виникли правовідносини з договору про спільну діяльність від 28 липня 2012 року зі змінами від 11 грудня 2013 року. За умовами цього договору відповідачі зобов'язані були об'єднати з позивачем зусилля для досягнення спільної мети - виробництва сільськогосподарської продукції. На виконання умов зазначеного договору сторонами до 2016 року використовувалася земельні ділянки, загальною площею 10,9339 га , що є власністю відповідачів. Проте відповідачі взятих на себе зобов'язань за договором належним чином не виконали, у 2016 році почали обробляти належні їм земельні ділянки самостійно, що встановлено рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03 липня 2017 року. Оскільки позивач позбавлений можливості обробляти землю та спеціальним законодавством передбачено можливість відшкодування у такому випадку упущеної вигоди, суд вважав доведеним вимоги позивача про стягнення збитків у вигляді не отриманих ним доходів за 2016 - 2017 роки. При цьому розмір упущеної вигоди за 2016 рік розраховано судом як різниця між середньою вартістю реалізації соняшника, яка становить 10 300 грн. за тону, помножена на середню урожайність соняшника за 2016 рік (27,6 цнт/га) та фактичними матеріальними витратами за 2016 рік.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3 просять скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неправильно встановив характер спірних правовідносин, оскільки фактично між сторонами виникли правовідносини з приводу оренди належних апелянтам земельних ділянок. Використання позивачем зазначених земельних ділянок на підставі договору про сумісну діяльність є незаконним тому, що будь - яке договірне використання землі можливе лише за умови державної реєстрації договору оренди у встановленому законом порядку. Державної реєстрації договору про право використовувати ОСОБА_1 земельних ділянок, що належать апелянтам, здійснено не було. ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не здійснили жодного порушення закону, коли прийняли рішення та вчинили дії щодо посіву на належних їм земельних ділянках соняшника. Вимоги позивача про відшкодування завданих йому збитків у вигляді упущеної вигоди належним чином не доведені. ОСОБА_1 не довів, що у разі виконання апелянтами умов договору про спільну діяльність він дійсно отримав би доходи у зазначеному в позові розмірі.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 проти задоволення апеляційної скарги заперечує. Посилається на те, що рішення суду ухвалено відповідно до вимог матеріального та процесуального закону. Правовідносини з укладення між сторонами договору про спільну діяльність були предметом розгляду Лозівського міськрайонного суду Харківської області. Рішенням зазначеного суду від 03.07.2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 про розірвання договору відмовлено. Оскільки цим рішенням встановлений факт існування між сторонами правовідносин з договору про сумісну господарську діяльність, цей факт не підлягає доказуванню при розгляді дійсної цивільної справи. Апелянти не зверталися з позовом про визнання договору про сумісну діяльність недійсним. ОСОБА_2, ОСОБА_3 в 2016 році порушили умови п.п. 1.2., 1.4. укладеного договору і тому повинні відшкодувати позивачу збитки у вигляді упущеної вигоди. Розмір упущеної вигоди розрахований відповідно до формули: упущена вигода = вклад учасника х валовий дохід. Валовий дохід за 2016 рік розраховується за формулою: середня вартість соняшника за одну тонну ( 10300,00 грн.) - фактичні матеріальні витрати за 2016 рік ( 5574,01 грн.) х загальну площу земельних ділянок ( 10,93 га) і становить 249 794 грн.22 коп. Оскільки відповідно до умов договору позивачу належить 80% від загальної суми доходу, з відповідачів належить стягнути 200 000 грн. пропорційно, тобто по 100 000 грн. з кожного.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 28 липня 2012 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено та нотаріально посвідчено договір про сумісну господарську діяльність, відповідно до якого сторони зобов'язалися спільно діяти для досягнення загальної господарської мети: виробництва сільськогосподарської продукції на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області (надалі Договір) (а.с. 6).

11 грудня 2013 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено додатковий договір про внесення змін до договору про сумісну господарську діяльність від 28 липня 2012 року, яким строк дії основного договору подовжено до 11 грудня 2025 року або до розірвання його сторонами (а.с. 7).

Відповідно до п. 1.2. Договору в користуванні сторін знаходяться: земельна ділянка площею 5,3736 га, яка належить ОСОБА_2 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_1, виданого Барвінківською райдержадміністрацією Харківської області 10 грудня 2002 року; земельна ділянка площею 5,5603 га, яка належить ОСОБА_3 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії НОМЕР_2, виданого Барвінківською райдержадміністрацією Харківської області 10 грудня 2002 року; сільгосптехніка, яка належить ОСОБА_1 та його ж грошові кошти. Для досягнення загальної мети сторони діють шляхом об'єднання зусиль, грошових коштів, майна та інше. Внесене учасниками майно в відсотковому відношенні становить: ОСОБА_1 - 80%, ОСОБА_2 - 10 %, ОСОБА_3 -10% ( п.1.3. Договору). Майно та майнові права, що виникли внаслідок спільної господарської діяльності сторін, вважаються такими, що належить сторонам на праві сумісної власності у долях зазначених в п.1.3. ( п.1.4.Договору).

У випадку невиконання п.1.4., передбаченого цим Договором, розподілення прибутку здійснюється пропорційно вкладеним коштам та майну (п. 3.1. Договору).

Згідно копії нотаріально посвідченої заяви від 11грудня 2013 року у день підписання додаткового договору про внесення змін до Договору у того ж нотаріуса відповідачі заявили про отримання ними від ОСОБА_1 78 650 грн. в рахунок майбутніх виплат за оренду належних їм на праві власності земельних ділянок за договором оренди укладеним на 11 років (а.с.8) .

Суд при розгляді справи не надав оцінки вказаній заяві відповідачів.

Відповідно до ст. 1130 Цивільного кодексу України( надалі ЦК України) за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

Частиною 2 ст. 1131 ЦК України передбачено, що умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Таким чином вирішальною ознакою в характеристиці договору про спільну діяльність є не тільки факт об'єднання вкладів учасників, а їх спільна дія для досягнення спільної мети. За своєю юридичною природою зазначений договір є консенсуальним та безвідплатним. Тобто права та обов`язки у сторін за договором виникають з моменту його підписання. Учасники не отримують один від одного зустрічного задоволення, а діють спільно для досягнення спільної мети.

Обґрунтовуючи позов позивач не зазначив в чому полягала спільна дія сторін Договору для досягнення мети Договору - виробництва сільськогосподарської продукції на території Мечебилівської сільської ради Барвінківського району Харківської області.

Зі змісту позовної заяви, пояснень наданих в суді першої та апеляційної інстанції, відзиву до апеляційної скарги, заперечень позивачів та доводів апеляційної скарги вбачається, що ОСОБА_2, ОСОБА_3 в 2012 році передали ОСОБА_1 належні їм на праві власності земельні ділянки, які він у 2012 - 2015 роках обробляв за власний рахунок. Дані про координацію спільних дій всіх сторін Договору направлену на виробництво cільськогосподарської продукції, покриття їх спільних витрат, отриманий ними врожай у 2012 - 2015 роки та його розподіл між сторонами Договору в матеріалах справи відсутні.

Укладений між сторонами Договір не передбачає, що відповідачі передають землю позивачу для її обробки та виробництва продукції, сторони лише використовують її спільно, об'єднавши зусилля, грошові кошти, майно та інше ( п.1.2 Договору).

Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до частини 1,5,6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

У якості доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 заявляють про удаваність Договору і фактичне існування між сторонами правовідносин з договору оренди землі, проте зустрічних вимог про визнання Договору удаваним та застосування до спірних правовідносин наслідків укладення договору оренди не заявляли.

Разом з тим, в судовому засіданні суду апеляційної інстанції знайшли підтвердження доводи апелянтів щодо відсутності доказів виконання умов Договору у 2012 - 2015 роках та недоведеність позову ОСОБА_1 про стягнення упущеної вигоди.

Посилання суду на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 03.07.2017 року ( а.с. 61) не є обґрунтованим. Зазначеним рішенням було встановлена відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розірвання договору про спільну діяльність з підстав не доведення позивачкою обставин, на які вона посилалася у позові. А саме, що ОСОБА_1 не надавав у сумісну ( спільну) діяльність будь - яких грошових коштів та не залучав для обробки земельних ділянок позивача та третіх осіб. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 самостійно і за власні ресурси здійснювали комплекс сільськогосподарських робіт з вирощування на належних їм земельних ділянках сільськогосподарських культур. ОСОБА_2, ОСОБА_3 зазнають постійних витрат на збереження своїх земельних ділянок та підтримання їх у належному стані. Сторони договору про сумісну діяльність не отримували будь - якого прибутку у розумінні прибутку від спільної діяльності та як слід не здійснювали розподіл отриманого прибутку, як того вимагають умови договору про спільну діяльність.

Вказані висновки не позбавляють ОСОБА_2 та ОСОБА_3 права посилатися на ці ж самі обставини при розгляді іншої цивільної справи та доводити їх за допомогою визначених ЦПК засобів доказування.

Відповідно ст.22 ЦК особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, збитками є: 1). втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також втрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права ( реальні збитки); 2). доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене ( упущена вигода).

Статею 614 ЦК України встановлено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання мас бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Отже, відшкодування збитків може бути покладено на відповідача лише за наявності передбачених законом умов, сукупність яких утворює склад правопорушення, яке є підставою для цивільно-правової відповідальності.

При цьому на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. У свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

При цьому важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідачів та збитками позивача. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Суд зазначених обставин у справі не встановив. Помилково вважав, що відповідачі допустили протиправну поведінку, що виявилося в самостійній обробці належних їм земельних ділянок, чим завдали позивачу майнової шкоди у вигляді упущеної вигоди у розмірі 249 794 грн. 22 коп.

Крім цього, враховуючи норми ч. 4 ст. 623 ЦК України, на кредитора покладений обов'язок довести розмір збитків, заподіяних йому порушенням зобов'язання. При цьому кредитор повинен не тільки точно підрахувати розмір збитків, але і підтвердити їх документально. При обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов'язання було виконано боржником належним чином.

В матеріалах справи відсутні належні докази реальної можливості отримання позивачем доходу у розмірі 249 794 грн. 22 коп. у разі здійснення з відповідачами спільної діяльності з обробки та виробництва продукції у 2016 році.

Так, позивач не надав суду доказів реальних затрат сторін Договору на виконання умов Договору про спільну діяльність та розміру отриманого ними прибутку у 2012 - 2015 роках.

А надані ним дані про вартість посівних матеріалів ( а.с. 35), витрат на придбання паливно-мастильних матеріалів (а.с. 78-80), витрат на оплату праці трактористів (а.с. 81-91), даних про задіяну на час вирощування техніку, відомостей про ціну реалізації вирощеного врожаю соняшника у вересні 2016 року в Агрофірмі «Наірі» (а.с. 33,34), даних управління агропромислового розвитку Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області про середню врожайність, вартість та собівартість с/г продукції ( соняшника) у 2016 році (а.с. 45) не можуть бути прийняті судом, оскільки не підтверджують, що для засівання земельних ділянок, що передаються у спільне використання, були потрібні: визначена позивачем кількість посівних матеріалів, залучення двох одиниць сільськогосподарської техніки та праці чотирьох трактористів. Відомості про ціну реалізації вирощеного врожаю соняшника у вересні 2016 року в Агрофірмі « Наірі» та дані управління агропромислового розвитку Барвінківської районної державної адміністрації Харківської області про середню врожайність, вартість та собівартість с/г продукції ( соняшника) у 2016 році не є належними доказами, бо стосуються використання інших земельних ділянок.

В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 пояснив, що будь - якого акту про розподіл отриманого прибутку за Договором з відповідачами не складав, оскільки виплатив їм їхню частку прибутку 11 грудня 2013 року на майбутнє (до 11 грудня 2015 року) у розмірі 77 865 грн. При оформленні заяви про отримання коштів, нотаріус помилково визначив, що кошти отримані в рахунок майбутніх виплат за оренду земельних ділянок та факт укладення договору оренди ( а.с. 200-201).

Здійснена позивачем виплата 20 % від майбутнього отриманого доходу за Договором за 2014 - 2025 роки дорівнює 78 650 грн., що свідчить про передбачуваний дохід сторін за Договором за 11 років у розмірі 393 250 гривень. Проте позивач заявляє, що тільки в 2016 році сторони за Договором повинні були отримати дохід у розмірі 249 794 грн. 22 коп., з яких 200 тисяч ( що дорівнює 80% від всієї суми) належало би йому.

Суд зазначеним обставинам належної оцінки не дав та передчасно встановив доведеність позовних вимог ОСОБА_1 про відшкодування завданих йому збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до п.п. 3,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2, ОСОБА_3 підлягає задоволенню, рішення суду належить скасувати, у задоволенні позову ОСОБА_1 - відмовити.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 24 травня 2018 року - скасувати .

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення упущеної вигоди - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 листопада 2018 року.

Головуючий О.Ю. Тичкова

Судді А.В. Котелевець

Р.М. Піддубний