Справа № 463/3124/16-ц Головуючий у 1 інстанції: Леньо С.І.
Провадження № 22-ц/811/61/18 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 листопада 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Бойко С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря - Юзефович Ю.І.,

з участю апелянта - ОСОБА_2, представника апелянта - ОСОБА_3, представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2018 року, постановлене в складі головуючого - судді Леньо С.І., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Департаменту містобудування Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_6 (в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8) про усунення перешкод у здійсненні права власності та користування квартирою, шляхом примусового знесення приміщень та про знесення мансардного поверху,-

в с т а н о в и л а :

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_5 про усунення йому, як власнику, перешкод у здійсненні права власності та користування квартирою АДРЕСА_2 шляхом знесення мансардного поверху - приміщення № 6 загальною площею 126,1 кв.м. за адресою АДРЕСА_3 та про знесення мансардного поверху - приміщення АДРЕСА_3, позначені у технічному паспорті «мансарда» під номерами 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що є власником квартири АДРЕСА_2, яку придбав у 2006 році, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 На момент придбання цієї квартири в приміщенні кухні було вмонтоване вікно попереднім власником ОСОБА_9 Відповідач звертався до суду з позовом про приведення конструкції будинку до попереднього стану шляхом демонтажу самовільно влаштованого вікна, проте рішенням суду першої інстанції, яке залишено без змін рішенням суду касаційної інстанції в задоволенні такого позову відмовлено. Знаючи про наявність спору відносно такого вікна, відповідач 28.05.2014 року звернувся до Департаменту містобудування Львівської міської ради із заявою про видачу містобудівних умов та обмежень на реконструкцію нежитлових приміщень під літ. Б-1, Б-3 з розширенням за рахунок добудови під заклад торгівлі з громадського обслуговування на АДРЕСА_3. Містобудівні умови та обмеження видано відповідачу згідно наказу № 252 від 21.08.2014 року. Проте у 2012 році відповідач придбавав кіоск за адресою АДРЕСА_3, а не нежитлові будівлі. Протягом 2014 - 2015 років на місці металевого кіоску зведено будівлю капітального типу та згідно з поданою Декларацією про готовність об'єкта до експлуатації від 01.07.2015 року, на АДРЕСА_3 закінчено будівництвом реконструкцію будівлі Б-2 та Б-3 за такими показниками: загальна площа - 240 кв.м., в т.ч. приміщення № 1 площею 17,8 кв.м., приміщення № 2 площею 18,9 кв.м., приміщення № 3 площею 12,4 кв.м., приміщення № 4 площею 26,4 кв.м., приміщення № 5 площею 14,4 кв.м., приміщення № 6 площею 126,1 кв.м. Зокрема, приміщення № 6 (мансарда) збудовано на рівні другого поверху та закриває повністю належне йому вікно. Вказує, що внаслідок цього порушено природне освітлення та провітрювання квартири, а в одну кімнату світло взагалі не попадає, з'явились сирість та тріщини на стіні будинку, до якої приєднана прибудова, хоча згоди на проведення такого будівництва він - позивач не надавав. Примикання до його квартири здійснено відповідачем без влаштування деформаційного шва. Будівлі мають різну поверховість та конструктивну схему, внаслідок чого ґрунти основи, розташовані під кожною з будівель, сприймають різні навантаження, що тягне за собою нерівномірну деформацію, яка призводить до появи тріщин в стінах та інших конструкціях. Проведене відповідачем будівництво істотно порушує його - позивача права, внаслідок чого просить усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом знесення мансардного поверху.Як на правові підстави позову посилається на вимоги на ст.ст. 376, 386, 391 ЦК України.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2018 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5, Департаменту містобудування Львівської міської ради, третя особа - ОСОБА_6 (в своїх інтересах та інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8) про усунення перешкод у здійсненні права власності та користування квартирою, шляхом примусового знесення приміщень - відмовлено.

Вищезгадане рішення в апеляційному порядку оскаржив представник позивача ОСОБА_3, подавши апеляційну скаргу.

В обгрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржуване рішення є незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене без повного та всебічного з'ясування всіх обставин справи та із неправильним застосуванням норм матеріального права.

Зазначає, що згідно договорів купівлі - продажу у 2012 році за адресою : АДРЕСА_3 відповідач придбав кіоск, а у зверненні щодо видачі містобудівних умов та обмежень вказує, що такі потрібні для реконструкції нежитлових будівель з розширенням за рахунок добудови. Департамент містобудування ЛМР не побачив різниці між кіоском і нежитловою будівлею та видав містобудівні умови та обмеження на неіснуючий об'єкт. Окрім того, Департамент містобудування ЛМР не взяв до уваги той факт, що предметом оренди є кіоск та уклав договір оренди 27 листопада 2013 року, згідно якого з 27 листопада 2013 року передається земельна ділянка для обслуговування кам'яної нежитлової будови, правда без права забудови. Кіоск не відноситься до кам'яної нежитлової будівлі. Як наслідок, відповідач впродовж 2014 - 2015 років на місці металевого кіоску збудував будівлю капітального типу. Відповідач під час будівництва об'єкту НОМЕР_1 заблокував такий із зовнішньою стіною належної йому - позивачу квартири, чим закрив (забудував) належне вікно, внаслідок таких дій порушив природне освітлення та провітрювання квартири, в одну з кімнат світло не потрапляє, з'явилась сирість та тріщини на стіні будинку до якої приєднана новобудова. Жодної згоди та таке будівництво (реконструкцію) він - позивач не надавав, про що свідчить судова справа № 463/639/14. Відповідач позбавив апелянта на повноцінне використання та обслуговування квартири, користування прибудинковою територією. Здійснене відповідачем будівництво істотно порушує права позивача та тягне за собою знесення мансардного поверху - приміщення № 6 спорудженого на рівні вікна позивача. Усунення перешкод у користуванні належною йому квартирою в інший спосіб вважає неможливим.

На зазначене суд першої інстанції уваги не звернув і ухвалив рішення, яке не відповідає обставинам справи.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2018 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Згідно із ч. 1 ст. 351 ЦПК України (в редакції закону від 03.10.2017 року) судом апеляційної інстанції у цивільних справах є апеляційний суд, у межах апеляційного округу якого (території, на яку поширюються повноваження відповідного апеляційного суду) знаходиться місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Відповідно до Указу Президента України №452/2017 від 29.12.2017 року «Про ліквідацію апеляційних судів та утворення апеляційних судів в апеляційних округах» Апеляційний суд Львівської області ліквідовано та створено новий - Львівський апеляційний суд в апеляційному окрузі, що включає Львівську область, з місцезнаходженням у місті Львові.

04 жовтня 2018 року у газеті «Голос України» опубліковано повідомлення голови Львівського апеляційного суду про початок роботи новоутвореного суду.

А відтак, справа розглядається Львівським апеляційним судом у межах територіальної юрисдикції якого перебуває районний суд, який ухвалив рішення, що оскаржується.

15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до п. 9 ст. 1 Перехідних положень вказаного Кодексу, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, дана справа розглядається за правилами ЦПК України в редакції Закону №2147-У111 від 03.10.2017 року, яка набрала чинності з 15.12.2017 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення. До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно п. п. 1 - 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пленум Верховного Суд України у п. 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз'яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог закону дотримався.

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимоги апеляційної скарги.

Частиною 2 ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Колегією суддів справа переглядається в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з безпідставності заявлених позовних вимог.

З матеріалів справи вбачається наступне.

Відповідно до копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.7)АДРЕСА_2 на праві приватної власності належить позивачу на підставі договору купівлі-продажу № 3033 від 30.10.2006 року.

Наказом Департаменту містобудування ЛМР № 252 від 21.08.2014 року (а.с.17, зв.-18), затверджено містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на реконструкцію з розширенням гр. ОСОБА_5 будівлі (літ. Б-2, Б-3) на АДРЕСА_4 за рахунок прибудови і надбудови під заклад торгівлі та громадського обслуговування з правом функціонування до часу будівництва транспортної розв'язки (а.с.19-22).

Земельна ділянка за цією адресою - АДРЕСА_3 площею 0,0210 га, відповідно до ухвали Львівської міської ради № 2768 від 24.10.2013 року (а.с.26) передана в оренду відповідачу терміном на 10 років для обслуговування будівлі за рахунок земель житлової та громадської забудови за функцією використання - землі комерції. Відповідний договір оренди землі укладено між відповідачем та Львівською міською радою 27.11.2013 року (а.с.22-24), а його реєстрація проведена 19.12.2013 року, що стверджується копією відповідного витягу (а.с.119).

Згідно матеріалів інвентаризаційної справи, заведеної на будинок № НОМЕР_1 на АДРЕСА_2 (а.с.138-140), декларація про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції з розширенням будівлі (літ. Б-2, Б-3) на АДРЕСА_2 за рахунок прибудови і надбудови під заклад торгівлі та громадського обслуговування з правом функціонування до часу будівництва транспортної розв'язки, зареєстрована у Інспекції ДАБК у Львівській області 09.09.2014 року.

Згідно вказаної декларації, загальна площа будівлі відповідно до проектної документації складає 240 кв.м.

Декларація про готовність цього об'єкта до експлуатації (а.с.66-68) зареєстрована у Департаменті ДАБК у Львівській області 01.07.2015 року, згідно з якою загальна площа об'єкта після реконструкції становить тих же 240 кв.м., в т.ч. приміщення № 6 загальною площею 126,1 кв.м.

Право власності відповідача на приміщення № 6 підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане 22.07.2015 року (а.с.62).

Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

При цьому використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

За приписами ст. 15 та ч. 1 ст. 16 - ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 16 Закону України «Про основи містобудування» будівельні норми, державні стандарти, норми і правила щодо планування, забудови та іншого використання територій, проектування і будівництва об'єктів містобудування розробляються і затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування, іншими центральними органами виконавчої влади в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, спорудито що) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Для визнання ж будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень ст. 376 ЦК України.

У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в ч. 1 ст. 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

За загальним правилом, закріпленим у ч. 2 ст. 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Під час розгляду цивільної справи № 6-130цс13 Верховний Суд України зазначив, що у розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об'єкт, а і об'єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об'єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об'єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності.

Однак, у справі яка розглядається, реконструкція з розширення будівлі (літ. Б-2, Б-3) на АДРЕСА_2 проведена на земельній ділянці, що була відведена для цієї мети (передана в оренду) та здійснена на підставі дозволу органів державної влади, після чого такий об'єкт у встановленому законом порядку зданий в експлуатацію, що виключає можливість віднесення його до об'єктів самочинного будівництва, знесення якого проводиться за правилами ст. 376 ЦК України.

В обґрунтування прийнятого рішення судом першої інстанції вірно зазначено, що питання законності видачі відповідачу дозвільних документів було предметом судового розгляду у справі № 813/2293/15 за позовом ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування наказу Департаменту містобудування ЛМР № 252 від 21.08.2014 року та скасування реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт від 09.09.2014 року Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 17.09.2015 року (а.с.110-116), яка набрала законної сили, в задоволенні такого позову відмовлено, що вказує на безпідставність тверджень позивача про незаконність проведеної реконструкції.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторонни відповідача.

З технічного висновку - звіту про обстеження технічного стану вікна (а.с.45-56) виготовленого державним науково-дослідним та проектно-вишукувальним інститутом «НДІПРОЕКТРЕКОНСТРУКЦІЯ» Львівський філіал, на замовлення позивача, вбачається, що обстеження вікна здійснено у лютому 2014 року, з метою визначення його технічного стану, та зазначено, що вікно розташоване на рівні другого поверху і навпроти нього відсутня на його рівні та вище забудова, яка б спричинила певне затінення. На прилеглій ділянці розташовані одноповерхові будівлі, які не можуть впливати на освітлення цим вікном. Крім того, в даному висновку зазначено, що співвідношення площі світлового прорізу (заскленої поверхні вікна) до площі підлоги кухні складає 1 : 9.7. - що приблизно на 20 % бракує до нормальних габаритів заскленої поверхні вікна.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що всупереч зазначеним роз'ясненням, позивач не долучив до матеріалів справи жодного підтвердження про те, що саме здійснена відповідачем реконструкція порушує норму освітлення його квартири та призводить до появи тріщин у стінах його квартири, а надані технічні висновки - звіт про обстеження технічного стану вікна лише описує загальну технічну характеристику цього вікна та крім того визначає чинники, що сприяють поліпшенню якості освітлення приміщення кухні, а містобудівний розрахунок проведеної відповідачем реконструкції (а.с.30-35) вказує лише на те, що реконструкція цих об'єктів надасть нові робочі місця і забезпечить об'єктами обслуговування мешканців міста та покращить зовнішній вигляд магістральної вулиці міста.

Таких доказів позивачем не надано і суду апеляційної інстанції.

Тому, з'ясувавши дійсні обставини справи, визначивши характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), можливості порушення прав ОСОБА_2 та необхідності їх захисту в обраний ним спосіб, враховуючи усі наведені вище обставин, колегія суддів приходить до висновку про правильність висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову.

Отже суд ухвалив правильне по суті і справедливе рішення, дійшовши його на основі повно з'ясованих обставин, підтверджених дослідженими в судовому засіданні доказами.

Належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення, відповідно до ст. 376 ЦПК України, апелянтом не представлено.

За приписами п. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстав для скасування ухваленого у справі рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2018 року та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 268, 367-369, 372, 374 ч.1 п.1, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12 червня 2018 року- залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складений 28 листопада 2018 року.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Бойко С.М.

Ніткевич А.В.