Номер провадження: 22-ц/785/1220/18
Головуючий у першій інстанції Бескровний Я. В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.11.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого: Драгомерецького М.М. (суддя-доповідач),

суддів: Черевка П.М.,

Дрішлюка А.І.,

при секретарі: Півнєві Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу заапеляційною скаргою ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2017 року по справі за позовом ОСОБА_4 до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк», треті особи Приватне підприємство «Прогрес-Риелт», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юрченко Ірина Петрівна про визнання іпотечного договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

28 серпня 2016 року ОСОБА_4 звернулась до суду із позовом до ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», треті особи ПП «Прогрес-Риелт», приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Юрченко І.П. про визнання іпотечного договору недійсним.

Свої вимоги мотивує тим, що 20.06.2006р. між ОСОБА_4 та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» (правонаступник ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк») був укладений кредитний договір №95/06ф, згідно з умовами якого банк надавав позичальнику кредитні кошти у сумі 103 000 доларів США зі сплатою 13% річних на строк до 19 червня 2026 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» та ОСОБА_4 21.06.2006р. було укладено іпотечний договір майнових прав за якими позивач передав, а відповідач прийняв в іпотеку майнові права на квартиру під будівельним АДРЕСА_1, будівництво якої не завершено, загальною площею 129,02 кв.м..

Позовні вимоги представник позивача обґрунтовує необхідністю визнання недійсним п.1.2 іпотечного договору, посилаючись на правові позиції ВСУ викладені у справах №6-503цс16 та 6-91цс13, а саме на те, що на час укладання спірного договору Закон України «Про іпотеку» не визначав майнові права як предмет іпотеки.

У зв'язку з викладеним позивач звернулася до суду із вказаним позовом, та просила його задовольнити в повному обсязі з наведених у позовній заяві правових підстав.

Справа розглянута за відсутності відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

У судове засідання до суду апеляційної інстанції сторони по справі не з'явились, але про розгляд справи вони сповіщались належним чином та завчасно, про що свідчать поштові повідомлення про отримання судових повісток. Тому у відповідності до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка належним чином повідомлених сторін у судове засідання не перешкоджає розглядові справи та доступі до суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлене: 15.11.2018 року.

Заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 20 червня 2006 року між ОСОБА_4 та ВАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» (правонаступник ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк») був укладений кредитний договір №95/06ф, згідно з умовами якого банк надавав позичальнику кредитні кошти у сумі 103 000 доларів США зі сплатою 13 % річних на строк до 16.00 год. 19 червня 2026 року.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк» та ОСОБА_4 21.06.2006р. було укладено іпотечний договір майнових прав за яким, зокрема п. 1.2, предметом іпотеки є майнові права на квартиру під будівельним №207/1 в будинку АДРЕСА_1, будівництво якої не завершено, загальною площею 129,02 кв.м..

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини першої статті 627 ЦК України та статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, яка була чинною на час укладення договору іпотеки) був визначений вичерпний перелік об'єктів, які могли бути предметом іпотеки за іпотечним договором.

Предметом іпотеки могли бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернення стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом.

Предметом також міг бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Майнові права на об'єкт незавершеного будівництва віднесені до предмета іпотеки згідно із Законом України від 25 грудня 2008 року «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва», що набрав чинності 14 січня 2009 року, якими були внесені зміни до Закону України «Про іпотеку.

Разом з тим, згідно статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки) передбачали, що предметом іпотеки може виступати об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору.

Положеннями пункту 1.2 Іпотечного договору майнових прав від 21.06.2006р., що був укладений між сторонами, передбачено, що після введення в експлуатацію та реєстрації права власності на квартиру як на нерухоме майно предметом іпотеки за цим договором стає вказана в цьому Договорі квартира як нерухоме майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги відносно того, що п. 1.2 спірного Іпотечного договору передано в іпотеку майнові права на квартиру, що належить ОСОБА_4, та є порушенням її прав і інтересів не заслуговують на увагу, оскільки спірним договором іпотеки в іпотеку було передано нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця, а лише та обставина, що положення статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції від 05 червня 2003 року) не передбачали, що предметом іпотеки не можуть виступати майнові права, не може бути безумовною підставою для визнання недійсним вказаного договору.

Разом з тим сам по собі факт того, що на час укладення спірного договору іпотеки стаття 5 Закону України «Про іпотеку» не визначала майнові права як предмет іпотеки не може свідчити про його недійсність, оскільки головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушення прав і законних інтересів особи, яка оспорює зазначені договори.

Так, позивач ОСОБА_4, як позичальник, виступивши іпотекодавцем майнових прав за спірним договором іпотеки, тим самим надала згоду на передачу в іпотеку майнових прав на незавершену будівництвом квартиру, яка у майбутньому стане її власністю, отже, ОСОБА_4 не довела наявності порушення свого права.

При цьому, колегія суддів виходить з того, що іпотекодавцем виступив не забудовник житла, а позичальник кредиту і особа, яка в силу статті 5 Закону України «Про іпотеку» (у редакції на час укладення договору іпотеки) подала докази того, що нерухоме майно стане її власністю після укладення договору іпотеки. Оскільки на час укладення договору іпотеки вона здійснила стовідсоткову передоплату, сплативши повну вартість квартири за договором із забудовником, а такі її дії, в силу Договору про інвестування від 12.01.2006р., є достатньою підставою для отримання нею права власності на об'єкт будівництва.

Таким чином, посилання апеляційної скарги ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 на постанови Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року №6-91цс13 та від 25 травня 2016 року №6-503цс16 не заслуговують на увагу, оскільки між цими справами наявні різні фактичні обставини: у постановах Верховного Суду України: іпотекодавцем був забудовник (не власник майна), а у даній справі іпотекодавцем виступив позичальник і особа, яка реально довела, що після укладення договору іпотеки стане власником квартири.

Інших правових доводів апеляційна скарга не містить.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Інші докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні місцевим судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

За таких обставин, суд першої інстанції дотримавшись вимог норм матеріального і процесуального права, повно та всебічно з'ясувавши всі дійсні обставини спору, який виник між сторонами, вирішив дану справу згідно із законом, тому підстав для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд Одеської області в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_4 залишити без задоволення, рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено: 15 листопада 2018 року.

Судді апеляційного суду Одеської області: М.М. Драгомерецький

П.М. Черевко

А.І. Дрішлюк