Провадження № 2/235/1375/18
Справа 755/3799/18
13 листопада 2018 року м. Покровськ
Красноармійський міськрайонний суд Донецької області
у складі: головуючого - судді Назаренко Г.В.
за участю секретаря Полуянчик В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, -
В березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків.
Ухвалою Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 12 жовтня 2018 року до участі в справі залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 з 2 вересня 2011 року. З 2014 року разом з відповідачем не проживають, з 15 січня 2014 року спільне господарство не ведуть.
Від шлюбу з відповідачем вона має малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом із нею в м. Києві.
Відповідач життям дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, на її спроби зв'язатися із ним не відповідає, місце його знаходження їй невідоме.
Через те, що батько не спілкується з дитиною, не бере участі в її вихованні та розвитку, а також у зв'язку з не встановленням місця його проживання вона не має можливості побачитись із рідними, які проживають у Білорусії, російській Федерації, м. Донецьку. Також виїзд дитини за межі країни їй потрібен для розвитку та оздоровлення дитини.
На підставі наведеного просила надати їй дозвіл на виїзд за межі України дитини в її супроводі до повноліття дочки без згоди батька ОСОБА_2
Позивач та її представник ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, надали заяву, в якій позов підтримали, просили справу розглянути за їх відсутності, не заперечували проти заочного розгляду справи (а.с.44).
11 жовтня 2018 року на адресу суду надійшли письмові пояснення позивача та її представника ОСОБА_4, в яких вони зазначають, що з березня 2015 року ОСОБА_1 разом із дитиною знаходяться в м. Києві, не мають можливості спілкуватися з рідними в м. Донецьку, а саме батьком ОСОБА_5, рідним братом ОСОБА_6, племінником ОСОБА_7, 2014р.н., з рідними, які проживають в Краснодарському краї Російської Федерації, а саме літньою бабою ОСОБА_8, яка бажає бачити її та її дитину, дядьком ОСОБА_9 Тому просила надати дозвіл на виїзд дитини без згоди батька до м. Донецька та Російської Федерації до повноліття дитини (а.с.51).
Відповідач про дату, час і місце судового розгляду повідомлений належним чином, в судове засідання не з'явився, не повідомив про причини неявки, відзиву не подав.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, у встановлений судом строку надала пояснення, в яких зазначила, що з метою виконання ухвали суду про зобов'язання орган опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації подати суду висновок щодо доцільності надання дозволу на виїзд за кодон неповнолітньої дитини без згоди батька в телефонному режимі зв'язалась з ОСОБА_1, яка повідомила, що зараз з дитиною знаходиться за межами Києва та не має можливості надати до служби у справах дітей необхідний пакет документів, а тому надати висновок щодо предмета спору не має можливості. Просила справу розглянути за відсутності її представника, рішення ухвалити в найкращих інтересах дитини та вимог чинного законодавства України.
Згідно ст.280 ЦПК України судом ухвалено заочне рішення на підставі наявних в ній доказів.
Дослідивши письмові докази, суд вважає, що в позові необхідно відмовити з наступних підстав.
Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідний зміст спірних правовідносин.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 2 вересня 2011 року по 21 травня 2018 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб, виданого 13 березня 2018 року Дніпровським районним у місті Києві відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20 квітня 2018 року, що набрало законної сили 21 травня 2018 року (а.с.29, 34, 35).
Сторони мають від шлюбу дитину - дочку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.28).
Рішенням Кіровського районного суду м. Донецька від 14 липня 2014 року, що набрало законної сили 25 липня 2014 року, з ОСОБА_2 стягуються аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі ? частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 02.07.2014р. і до повноліття дочки, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку чи до зміни матеріального стану сторін.

Цим же рішенням суду встановлено, що дитина проживає разом із матір'ю і знаходиться на її утриманні (а.с.30).

Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 13 березня 2017 року № 9879 фактичним місцем проживання ОСОБА_1 є АДРЕСА_1 (а.с.31).

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають гуртуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли їх батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв'язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть вручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків.

З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом.

Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку.

Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється:

за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;

без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків.

Виходячи з положень зазначених норм матеріального права дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері, не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав, не зазначила, на який конкретний період часу вона просить надати дозвіл на виїзд з визначенням його початку й закінчення, а також не надала доказів існування родинних зав'язків між дитиною та його родичами, які мешкають поза межами України.

За таких обставин суд приходить до висновку про те, що підстав для задоволення позову не має. Крім того, надання дозволу на неодноразові виїзди без згоди батька дитини фактично позбавить відповідача можливості спілкуватися з докою та брати участь у її вихованні, що не відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України у зв'язку з відмовою в позові сплачений позивачем судовий збір в сумі 704,80 грн. необхідно покласти на неї (а.с.1).

Відповідно до ст.ст.7, 141, 150, 153, 155 СК України, ст.313 ЦК України, пунктів 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів від 27 січня 1995 року № 57, керуючись ст.ст.4, 19, 81, 141, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд за межі України неповнолітньої дитини без згоди та супроводу другого з батьків, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку учасниками справи, а також особами, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов'язки, повністю або частково до Донецького апеляційного суду через Красноармійський міськрайонний суд Донецької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або в разі розгляду справи (вирішення витання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Заочне рішення може бути переглянуте Красноармійським міськрайонним судом Донецької області за письмовою заявою відповідача, яке може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач: ОСОБА_1 АДРЕСА_1, РНОКПП НОМЕР_1.

Відповідач: ОСОБА_2, АДРЕСА_3, РНОКПП НОМЕР_2.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, м. Київ, вулиця Краківська, 20, .

Вступна та резолютивна частини рішення проголошені у судовому засіданні 13 листопада 2018 року. Повне рішення складене 23 листопада 2018 року.

Суддя Г.В. Назаренко