Постанова

Іменем України

24 жовтня 2018 року

м. Київ

справа № 307/3549/16-ц

провадження № 61-7980св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Стрільчука В. А.,

суддів: Кузнєцова В. О., Погрібного С. О.,

Ступак О. В. (суддя-доповідач), Усика Г. І.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

відповідач - Тячівське міжрайонне управління водного господарства,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2017 року у складі судді Розман М. М. та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області

від 02 листопада 2017 року у складі колегії суддів: Собослой Г. Г., Бисага Т. Ю., Мацунич М. В.,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до Тячівського міжрайонного управління водного господарства про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що із 04 березня 2003 року по 15 вересня 2016 року він працював на посаді водія у Тячівському міжрайонному управлінні водного господарства (далі - Тячівське МУВГ), наказом від 25 листопада 2016 року № 150-К його звільнено із займаної посади на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України.

Вважає, що звільнення є незаконним та необґрунтованим, так як його звільнено за прогул 15 вересня 2016 року, проте цього дня він працював повний робочий день.

16 вересня 2016 року позивач почував себе недобре, тому звернувся до лікаря за межами області, а 17 вересня 2016 року цінним листом направив заяву про надання йому відпустки із 20 вересня 2016 року без збереження заробітної плати. 19 вересня 2016 року на прийомі у лікаря дізнався про необхідність хірургічного втручання, а тому направив заяву про звільнення за власним бажанням рекомендованим листом із повідомленням, оскільки стан його здоров'я не дозволяє у подальшому виконувати обов'язки водія. Про стан його здоров'я свідчать записи лікарів у амбулаторній карті та довідці від лікаря.

Крім того, зазначає, що на цьому підприємстві він працював більше 13 років, жодного разу не мав догани, та вважав, що перед виходом на пенсію, зможе вирішити проблеми і з здоров'ям, звільнившись за власним бажанням.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_3 просив поновити його на посаді водія Тячівського МУВГ і стягнути із відповідача на свою користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 16 жовтня 2016 року до дня поновлення на роботі.

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня

2017 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач обґрунтовано звільнив позивача з роботи за прогули, а тому відсутні підстави для його поновлення.

Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 02 листопада 2017 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено. Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2017 року залишено без змін.

Постановляючи ухвалу про відхилення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, визнав їх законними та обґрунтованими, постановленими з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У листопаді 2017 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подала до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 листопада

2017 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову, обґрунтовуючи свої вимоги неправильним застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що судами не дотримано вимог КЗпП України, а саме статті 43, що є недопустимим, при цьому не досліджено жодного доказу на підтвердження обставин, а доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

15 грудня 2017 року набув чинності Закон України від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», за яким судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У лютому 2018 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ вказану касаційну скаргу передано до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 16 лютого 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.

У березні 2018 року від Тячівського МУВГ надійшов відзив на касаційну скаргупредставника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, в якому заявник просить відхилити вказану касаційну скаргу та залишити без змін рішення суду першої та апеляційної інстанцій, посилаючись на те, що касаційна скарга є необґрунтованою і такою, що не підлягає задоволенню, оскільки рішення, прийняті судами першої та апеляційної інстанцій, є законними та такими, що відповідають встановленим у судових засіданнях фактам та підтвердженими доказами, які містяться у матеріалах справи.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2018 року зазначену справу призначено до судового розгляду.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої та третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом установлено, що згідно із наказом від 04 березня 2003 року за № 27-К

ОСОБА_3 прийнятий на роботу водієм вантажного автомобіля КРАЗ Тячівського управління осушних систем та протипаводкових споруд надалі перейменованого в Тячівське МУВГ.

16 вересня 2016 року ОСОБА_3 був відсутній на роботі протягом цілого робочого дня з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв., про що свідчить доповідна записка від головного механіка ОСОБА_5 та акт про відсутність ОСОБА_3 на роботі від 16 вересня 2016 року № 1. Про причину відсутності на роботі ОСОБА_6 не повідомив, на зв'язок не виходив.

За період із 16 вересня 2016 року по 25 листопада 2016 року (день підписання наказу про звільнення) ОСОБА_3 на роботі не з'являвся про причину відсутності на роботі не повідомляв. Відповідно працівниками Тячівського МУВГ, а саме: ОСОБА_5 - головним механіком, ОСОБА_7 - фахівцем із кадрової роботи першої категорії, ОСОБА_8 - водій автотранспортного засобу КРАЗ, складені акти про відсутність ОСОБА_3 на роботі від 19 вересня 2016 року за № 2, від 21 вересня 2016 року № 3.

30 вересня 2016 року від головного механіка ОСОБА_5 надійшла доповідна записка, що ОСОБА_3 відсутній на роботі з 16 по 30 вересня 2016 року, відсутність на роботі підтверджена актом від 30 вересня 2016 року за № 4, а також відображена в табелі обліку робочого часу, як нез'ясовані причини.

Причину відсутності на роботі адміністрація намагалася з'ясувати через колег, працівників Тячівського МУВГ, які повідомили, що ОСОБА_3 перебуває в обласній лікарні м. Ужгорода на стаціонарному лікуванні.

Факт відсутності на роботі водія автотранспортного засобу КРАЗ підтверджений також актами про відсутність працівника на роботі від 05 жовтня 2016 року № 5 та

від 17 жовтня 2016 року № 6.

Факт відсутності позивача на роботі з 16 вересня 2016 року по 24 листопада

2016 року підтверджується доповідними записками, актами про відсутність на роботі, табелями обліку робочого часу. Також цей факт в судовому засіданні визнаний сторонами.

Заява ОСОБА_3 від 17 вересня 2016 року про надання відпустки без збереження заробітної плати надійшла до Тячівського МУВГ лише 20 жовтня 2016 року, в якій позивач просив надати йому відпустку за власний рахунок у зв'язку з необхідністю оздоровлення з 20 вересня 2016 року по 20 жовтня 2016 року. Згода на таку відпустку начальником управління не надавалася, наказ про надання відпустки без збереження заробітної плати відсутній, що свідчить про самовільне залишення роботи

ОСОБА_3

Відповідно до рішення профспілкової організації Тячівського міжрайонного управління водного господарства від 18 листопада 2016 року № 3 надано згоду на звільнення з роботи ОСОБА_3, водія автотранспортного засобу КРАЗ за пунктом 4 статті 40 КЗпП України.

Згідно з наказом від 25 листопада 2016 року № 150-К ОСОБА_3 звільнено на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України - прогул без поважних причин.

Відповідно до письмового повідомлення КЗ «Тячівська районна поліклініка»

від 13 січня 2017 року за № 13 ОСОБА_3 16 вересня 2016 року звертався до лікаря гастроентеролога, яким видана довідка довільної форми про звернення

ОСОБА_3 на консультативний прийом.

Згідно із інформаційним листом Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_3 виїхав з України 17 вересня

2016 року і повернувся в Україну 23 грудня 2016 року. Цю обставину не заперечив у судовому засіданні і представник позивача.

Трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін. Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України (стаття 21 КЗпП України).

Згідно із статтею 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік.

Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогулом без поважних причин вважається полишення роботи без відповідного попередження роботодавця в установленому порядку про розірвання трудового договору або залишення роботи до закінчення строку попередження без згоди на це роботодавця, якщо такий договір укладено на невизначений строк; залишення без поважних причин особою, з якою укладено строковий трудовий договір, роботи до закінчення строку трудового договору; самовільне залишення молодим спеціалістом (молодим робітником) роботи, на яку його направили після закінчення відповідного навчального закладу, до закінчення строку обов'язкового відпрацювання; самовільне використання без погодження з роботодавцем днів відгулів, чергової відпустки тощо. Не може вважатися прогулом відсутність працівника на робочому місці за умови, що він присутній на підприємстві. Якщо працівник не залишив місця розташування підприємства, його не можна звільнити за прогул. До такого працівника можуть застосовуватися інші види дисциплінарного або громадського стягнення чи впливу.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що зазначена відповідачем підстава для звільнення позивача з роботи є обґрунтованою і порушення порядку звільнення в межах заявлених і підтриманих позовних вимог не встановлено.

Однак із вказаними висновками судів як першої, так і апеляційної інстанції в повній мірі не можна погодитися виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із пунктом 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників (далі - Інструкція) затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 № 58 зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 року за

№ 110, записи про причини звільнення у трудовій книжці повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства із посиланням на відповідну статтю, пункт закону.

Відповідно до пункту 2.27 Інструкції запис про звільнення у трудовій книжці працівника провадиться з додержанням таких правил: у графі 1 ставиться порядковий номер запису; у графі 2 дата звільнення; у графі 3 - причина звільнення; у графі 4 зазначається на підставі чого внесено запис, наказ (розпорядження), його дата і номер. Днем звільнення вважається останній день роботи.

Зі змісту пункту 4.1 Інструкції вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції.

Суди дійшли обґрунтованих висновків про те, що із 16 вересня 2016 року

по 25 листопада 2016 року позивач вчинив прогули, і поважних причин відсутності позивача на роботі у ці дні суди не встановили.

Проте, перевіряючи законність оскаржуваного наказу від 25 листопада 2016 року

№ 150-К, яким ОСОБА_3 звільнено з роботи із 15 вересня 2016 року, суди не врахували, що за змістом статті 47 КЗпП України, яка передбачає обов'язок роботодавця видати працівнику трудову книжку у день звільнення, та статті 116 КЗпП України, яка встановлює обов'язок роботодавця провести розрахунок із працівником у день звільнення, останнім робочим днем є день звільнення.

Отже, працівник не може бути звільнений у день, який передує дню видання роботодавцем наказу про звільнення. Працівник може бути звільнений з підстав, передбачених КЗпП України, лише у день видання наказу роботодавця, або у будь-який наступний день за днем видання наказу про звільнення.

Враховуючи наведене, Верховний Суд приходить до висновку, що судами правильно встановлено вчинення порушення ОСОБА_3 трудової дисципліни у вигляді прогулу, що є підставою для звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України, проте зазначення дати звільнення - 15 вересня 2016 року, тобто останній день перед прогулом, не відповідає наведеним положенням КЗпП України та Інструкції.

У зв'язку з наведеним, враховуючи відсутність підстав для поновлення позивача на роботі, оскільки його обґрунтовано звільнено за прогул, і єдиною невідповідністю є неправильне визначення дати звільнення, суд доходить до висновку про необхідність змінити дату звільнення з 15 вересня 2016 року на 25 листопада 2016 року (дата видання наказу).

У зв'язку зі зміною дати звільнення, останнім робочим днем ОСОБА_3 є

25 листопада 2016 року. Оскільки судом встановлено, що в період із 16 листопада 2016 року по 25 листопада 2016 року (день звільнення) позивач перебував у прогулі, тому з огляду на положення статті 94 КЗпП України, яка визначає, що заробітна плата це винагорода, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу, а тому за період із 16 листопада 2016 року по 25 листопада 2016 року відсутні підстави для виплати заробітної плати позивачу.

Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому рішення судів першої й апеляційної інстанцій підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 31 серпня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_3 до Тячівського міжрайонного управління водного господарства про поновлення на роботі, стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнити частково.

Змінити дату звільнення ОСОБА_3 з посади водія вантажного автомобіля КРАЗ, зазначену у наказі від 25 листопада 2016 року № 150-К із

15 вересня 2016 року на 25 листопада 2016 року.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. А. Стрільчук

Судді: В. О. Кузнєцов

С.О. Погрібний

О.В. Ступак

Г. І. Усик