Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 441/1763/16-ц

провадження № 61-10867св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

третя особа - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 року у складі колегії суддів: Струс Л. Б., Левика Я. А., Шандри М. М.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_6, про визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку в порядку спадкування.

Позов мотивовано тим, що спірний житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року. Після її смерті спадщину прийняла ОСОБА_8, яка з 22 жовтня 1988 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_4 та проживала разом із ним у цьому будинку.

Позивач ОСОБА_4, його син ОСОБА_5 та дочка ОСОБА_6 є спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 року.

Оскільки він та відповідач постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини і від такої не відмовлялись, то вони є такими, що прийняли спадщину після смерті ОСОБА_8

Позивач подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_8, але нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність доказів, які б підтверджували факт проживання останнього із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

За таких обставин позивач просив суд в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_8 визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року у складі судді Українця П. Ф. позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на ? частину житлового будинку по АДРЕСА_1.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що після смерті ОСОБА_7 спадщину прийняла ОСОБА_8, а після смерті останньої фактично прийняли спадщину її чоловік ОСОБА_4 і син ОСОБА_5, оскільки постійно проживали разом із нею у спадковому будинку, заяви про відмову від спадщини не подали.

Постановою Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 року задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_5, скасовано рішення Городоцького районного суду Львівської області від 02 жовтня 2017 року та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів проживання разом зі спадкодавцем на час її смерті, отже є таким, що не прийняв спадщину, тому належним способом захисту його спадкових прав є звернення до суду з позовом про визначення додаткового строк для подання заяви про прийняття спадщини, а не про визнання права власності на спадкове майно. Крім того, ОСОБА_8 не набула права власності на спірний житловий будинок, оскільки не отримала свідоцтва про право на спадщину за законом по смерті ОСОБА_7 і не здійснила державної реєстрації прав на цей будинок у встановленому законом порядку.

У касаційній скарзі, поданій у лютому 2018 року, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати судове рішення апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що на момент смерті ОСОБА_8 її чоловік ОСОБА_4 постійно проживав із спадкодавцем, що підтверджується актом від 19 вересня 2016 року та показаннями свідків, а тому є таким, що прийняв спадщину після її смерті, у зв'язку з чим захист спадкових прав у спосіб визнання права власності на ? частину спадкового майна є належним. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що померлій ОСОБА_8 не належало право на спадкування спірного будинку є безпідставним, оскільки вона прийняла спадщину після смерті своєї матері шляхом постійного проживання зі спадкодавцем, а факт неоформлення спадкових прав у встановленому законом порядку не позбавив такого права ОСОБА_8

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої, другої та п'ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам закону рішення апеляційного суду відповідає.

Суди установили, що житловий будинок по АДРЕСА_1 належав ОСОБА_7, що померла ІНФОРМАЦІЯ_3 року.

Її донька ОСОБА_8 постійно проживала зі своєї матір'ю у цьому будинку, була зазначена у домовій книзі будинку разом зі своїм сином ОСОБА_4, однак своїх спадкових прав на нього у встановленому законом порядку після смерті матері не оформила.

ОСОБА_8 з 22 жовтня 1988 року перебувала у шлюбі із ОСОБА_4

Відповідач ОСОБА_5 та третя особа ОСОБА_6 є її дітьми.

ОСОБА_4 з 1993 року по теперішній час зареєстрований у АДРЕСА_2.

Після смерті ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_4 року її чоловік та діти як спадкоємці за законом першої черги не звертались до нотаріуса для прийняття спадщини у передбачений законом шестимісячний строк з дня відкриття спадщини.

29 листопада 2016 року ОСОБА_4 подав заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті дружини ОСОБА_8, але нотаріус йому відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину через відсутність доказів, які б підтверджували факт проживання останнього із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

Ці обставини підтверджені письмовими матеріалами справи і сторонами не оспорюються.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Частиною третьою статті 1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї.

Підпунктом 3.22 пункту 3 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року та зареєстрованого 22 лютого 2012 року за № 282/20595, передбачено, що у разі відсутності у паспорті спадкодавця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із спадкодавцем.

Відмовляючи в задоволенні позову, апеляційний суд на підставі доказів, поданих сторонами, що належним чином оцінені, дійшов правильного висновку про те, що позивач ОСОБА_4 не надав належних та допустимих доказів проживання разом зі спадкодавцем ОСОБА_8 на час її смерті, а тому відсутні правові підстави, зокрема передбачені статтею 1268 ЦК України, вважати його таким, що прийняв спадщину після смерті своєї дружини і у зв'язку з цим має право власності на спадкове майно.

При цьому апеляційний суд надав належну правову оцінку письмовим доказам, зокрема, довідці Львівського комунального підприємства «Під Зуброю» № 1057 від 23 жовтня 2006 року з місця проживання про склад сім'ї та прописки, із якої вбачається, що ОСОБА_4 з 27 липня 1993 року зареєстрований і проживає у АДРЕСА_2 (а.с. 41); будинковій книзі, згідно із якою ОСОБА_4 на час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_8 не був зареєстрований і не проживав у АДРЕСА_1 (а.с. 45-47), довідкам Угрівської сільської ради Городоцького району Львівської області №№ 1412, 1413, 1414, 1415 від 22 серпня 2016 року із яких вбачається, що ОСОБА_4 не був зареєстрований і не проживав у зазначеному вище спадковому будинку на час смерті ОСОБА_8 (а.с. 42).

При цьому суд зазначив підстави критичного ставлення до наданого позивачем акту обстеження фактичного проживання від 19 вересня 2016 року на підтвердження обставин його фактичного проживання без реєстрації у спадковому будинку на час смерті спадкодавця, вказавши, що акт не затверджений сільською радою та складений після спливу чотирьох років після смерті спадкодавця.

Доводи, наведені в касаційній скарзі, про доведеність проживання позивача зі спадкодавцем ОСОБА_8 на час її смерті не можуть бути узяті до уваги, оскільки фактично зводяться до переоцінки вказаних вище доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою, а суд касаційної інстанції в силу вимог статті 400 ЦПК України не може вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Разом із тим, не ґрунтується на вимогах закону та обставинах справи висновок суду апеляційної інстанції про те, що померла ОСОБА_8 не набула права власності на спірний житловий будинок у зв'язку із тим, що не оформила своїх спадкових прав та не зареєструвала право власності на спадковий будинок у встановленому законом порядку.

Відповідно до частини п'ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Аналіз норм статей 1216, 1218, 1219, 1231, 1268, 1269, 1296, 1297 ЦК України дає підстави для висновку про те, що спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, реалізувавши які, спадкоємець, незалежно від отримання ним свідоцтва про право на спадщину, набуває прав на спадкове майно, в тому числі нерухоме (право володіння, користування), а з моменту оформлення права власності на нерухоме майно і право розпорядження ним.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15.

Матеріали справи свідчать про те, що у ОСОБА_8 виникло право на спадщину в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки вона, будучи спадкоємцем першої черги за законом, постійно проживала разом із спадкодавцем ОСОБА_7 на час відкриття спадщини після смерті останньої та не заявляла про відмову від спадщини.

Безпідставними є також висновки апеляційного суду про неправильно обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, оскільки останній вважав, що прийняв спадщину в порядку статті 1268 ЦК України, а тому обрав такий спосіб захисту свого права, як визнання права власності на частину спадкового майна. Водночас, встановлені апеляційним судом обставини того, що позивач не прийняв спадщину після смерті ОСОБА_8 в порядку частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки постійно не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, не позбавляють його права звернутись до суду з позовом про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини.

Разом із тим, вказане не є підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції, оскільки відповідно до положень статті 410 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, оскільки апеляційний суд правильно виходив із недоведеності факту проживання позивача зі спадкодавцем на день її смерті та неприйняття ним спадщини у передбачений законом строк, що виключає можливість визнання за позивачем права власності на частину спадкового майна.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду суду та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Постанову Апеляційного суду Львівської області від 19 грудня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

Є. В.Синельников

С. Ф. Хопта