Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 654/3400/16-ц

провадження № 61-21491св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І., Синельникова Є. В., Хопти С. Ф. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

представники позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,

відповідач - ОСОБА_4,

представник відповідача - Коваленко Вікторія Вікторівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Воронцової Л. П., Ігнатенко П. Я., Полікарпової О. В.,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення суми заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 03 вересня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі -

ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику 4 200 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредиту у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Позичальник ОСОБА_4 свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 25 жовтня 2016 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 56 095 грн 79 коп., яка складається із: 4 093 грн 63 коп. - заборгованості за кредитом; 45 292 грн

84 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом; 3 800 грн - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до

пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 250 грн - фіксована частина, 2 659 грн 32 коп. - процентна складова.

Ураховуючи викладене, ПАТ КБ «ПриватБанк» провило суд стягнути із

ОСОБА_4 заборгованість за кредитним договором у розмірі 56 095 грн

79 коп.

Рішенням Голопристанського районного суду Херсонської області від 19 грудня 2016 року у складі судді Охтень А. А. у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» відмовлено.

Рішення районного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 належним чином не виконував умов кредитного договору щодо своєчасного погашення щомісячних обов'язкових платежів, внаслідок чого станом на 25 жовтня 2016 року розмір його заборгованості перед банком склав 56 095 грн 79 коп. Таким чином, згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення заборгованості за кредитом та сплату процентів за користування кредитним коштами частинами (щомісячними платежами) у розмірі та у строки, визначені у довідці про умови кредитування. Оскільки останній платіж позичальником було здійснено 05 квітня 2013 року, тому вказана дата є початком перебігу позовної давності, тобто строку, у межах якого кредитор має звернутись з позовом до суду за захистом свого порушеного цивільного права у судовому порядку, про застосування якого заявлено відповідачем у справі.

Рішенням Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2017 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Рішення Голопристанського районного суду Херсонської області від 19 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь

ПАТ КБ «ПриватБанк» 5 385 грн 35 коп. заборгованості за кредитним договором. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що строк дії основної картки ОСОБА_4 - до 12 місяця 2011 року, дата останнього здійсненого ним платежу - 05 квітня 2013 року, а з позовом до суду банк звернувся 03 листопада 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності щодо виконання основного зобов'язання, тобто сплати щомісячних платежів. Оскільки заборгованість за кредитним договором у належному розмірі повернуто ОСОБА_4 не було, проценти за кредитом та пеня за процентами підлягає стягненню з відповідача у межах строку позовної давності. При цьому, колегія суддів здійснила розрахунок заборгованості відповідно до розмірів залишку поточної і простроченої заборгованості за тілом кредиту, починаючи

з 02 листопада 2013 року і розміру відсоткової ставки у певні періоди:

з 02 листопада 2013 року по 30 серпня 2014 року - 2,5 % місячних (30 % річних);

з 01 вересня 2014 року по 31 березня 2014 року - 2,9 % місячних (34,8 % річних);

у період з 01 квітня 2014 року по 25 жовтня 2016 року - 3,6 % місячних (43,2 % річних). Тому заборгованість за відсотками на поточну заборгованість за кредитом становить 1 603 грн 72 коп., на прострочену заборгованість за кредитом - 2 681 грн 63 коп., всього - 4 285 грн 35 коп., а пеня за період

з 02 листопада 2013 року по 25 жовтня 2016 року - 1 100 грн., що й стягнуто судом апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення апеляційного суду є незаконним, необґрунтованим й таким, що ухвалено з неправильним застосуванням судом норм чинного законодавства. ОСОБА_4 посилався на те, що картка діє в межах визначеного нею строку. Відповідно до довідки, наданої банком, строк дії картки, виданої за умовами договору від 03 березня 2008 року закінчився 12 місяця 2011 року. Дата останнього платежу - 05 квітня 2013 року, тому вказана дата і є початком перебігу позовної давності, у межах якої кредитор мав право звернутись з позовом до суду за захистом свого порушеного цивільного права, термін закінчення якого становить 05 квітня

2016 року, однак банк звернувся з позовом до суду лише 03 листопада 2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності щодо виконання зобов'язань. Крім того, відповідач зазначав про те, що апеляційний суд, ухвалюючи своє рішення у справі, посилався на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року № 6-249цс15, та стягнув проценти за користування кредитними коштами та пеню за процентами у межах строків позовної давності, однак суд безпідставно та помилково застосував до правовідносин, що виникли між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4, вказану правову позицію, оскільки умови, на яких надавались кредитні кошти відрізняються від умов, викладених у кредитному договорі від 03 березня

2008 року.

Відзив на касаційну скаргу не подано.

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У травні 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційна скарга підлягає задоволенню.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте вказаним вимогам рішення апеляційного суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 вересня 2008 року між

ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_4 було укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання позичальником заяви, яка разом із пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами є кредитним договором між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_4

За умовами кредитного договору ОСОБА_4 було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна» з встановленим на ній початковим лімітом у розмірі 1 тис. грн, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 30 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом, зі строком повернення, що відповідає строку дії картки.

Відповідно до пункту 3.2 Умов і Правил надання банківських послуг (далі - Умови) банк має право в будь-який момент збільшити або зменшити кредитний ліміт. На підставі вказаного пункту кредитний ліміт було збільшено до 4 200 грн.

Умовами договору передбачено порядок погашення заборгованості щомісячними платежами у розмірі 7 % від суми заборгованості, що є мінімальним обов'язковим платежем, який згідно пункту 2 Умов є розміром боргових зобов'язань держателя, які щомісячно підлягають оплаті протягом дії строку картки та розраховуються, як сума щомісячного платежу, що складається із нарахованих до оплати процентів (2,5 % в місяць) та частини заборгованості за кредитом. Мінімальний обов'язковий платіж є обов'язковим для держателів платіжних карт, здійснюючих операції по кредитній схемі.

Пунктом 5.3 Правил користування платіжною картою передбачено, що строки і порядок погашення по кредиту по платіжним карткам з встановленим мінімальним обов'язковим платежем приведений в Пам'ятці клієнта, яка є невід'ємною частиною договору. Платіж включає плату за користування кредитом, передбачену тарифами і частину заборгованості за кредитом.

Згідно із пунктом 6.5 Умов в обов'язки клієнта входить погашення заборгованості за кредитом, процентами за його використання, а також сплачувати комісії на умовах передбачених вказаним договором.

Внаслідок неналежного виконання ОСОБА_4 своїх зобов'язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка станом на 25 жовтня

2016 року у загальному розмірі становить 56 095 грн 79 коп., яка складається із: 4 093 грн 63 коп. - заборгованості за кредитом; 45 292 грн 84 коп. - заборгованості за процентами за користування кредитом; 3 800 грн - заборгованості за пенею та комісією, а також штрафів відповідно до

пункту 8.6 Умов та Правил надання банківських послуг: 250 грн - фіксована частина, 2 659 грн 32 коп. - процентна складова.

Згідно зі частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (частина перша статті 611 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (частини першої статті 530 ЦК України).

Пунктом 9.12 Умов передбачено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк.

Відповідно до Умов зазначених у заяві ОСОБА_4 строк дії кредитного ліміта співпадає з строком дії кредитної карти. Погашення заборгованості по кредитному ліміту може здійснюватись як шляхом внесення коштів на карту клієнтом, так і списанням банком засобів з платіжної карти.

Отже, судом встановлено, що сторони погодили як строк дії договору - один рік з можливістю його пролонгації, так і строки виконання зобов'язань шляхом здійснення щомісячного мінімального обов'язкового платежу, розмір якого встановлений умовами договору.

Частиною п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом встановлено, що строком внесення щомісячного платежу для позичальника є максимально 25 число місяця, наступного за звітним.

Відповідно до частини першої статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

За загальним правилом перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що передбачені статтями 252 - 255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 14-10цс18.

Таким чином, у справі було встановлено, що згідно з умовами договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення заборгованості за кредитом та сплату процентів за користування кредитними коштами частинами (щомісячними платежами) в розмірі та в строки, визначені в довідці про умови кредитування.

Оскільки умовами договору про надання банківських послуг встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення.

Тобто, оскільки за умовами договору погашення кредиту та сплата відсотків повинна здійснюватись позичальником частинами до кожного 25 числа місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань.

Судом встановлено, що останній платіж позичальником був здійснений 05 квітня 2013 року.

Згідно довідки, надано ПАТ КБ «ПриватБанк», строк дії картки

№ НОМЕР_1, який співпадає з номером картки, вказаної у заяві позичальника, за кредитним договором від 03 березня 2008 року - до 12 місяця 2011 року.

Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

ПАТ КБ «ПриватБанк» із зазначеним позовом звернувся до суду лише

03 листопада 2016 року, тобто майже через 3 роки 6 місяців після настання права вимоги.

Відмовляючи у задоволення позову ПАТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_4 належним чином не виконував умов кредитного договору щодо своєчасного погашення щомісячних обов'язкових платежів, внаслідок чого станом на 25 жовтня 2016 року розмір його заборгованості перед банком склав 56 095 грн 79 коп. Таким чином, згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення заборгованості за кредитом та сплату процентів за користування кредитним коштами частинами (щомісячними платежами) у розмірі та у строки, визначені у довідці про умови кредитування. Оскільки останній платіж позичальником було здійснено 05 квітня 2013 року, тому вказана дата є початком перебігу позовної давності, тобто строку, у межах якого кредитор має звернутись з позовом до суду за захистом свого порушеного цивільного права у судовому порядку, про застосування якого заявлено ОСОБА_4 (а.с. 31).

У справі, яка переглядається, районний суд, встановивши, що

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з пропуском строку позовної давності, правомірно відмовив у задоволенні обґрунтованого позову за спливом позовної давності.

Так, з огляду на зазначені правові норми, Умови, а також встановлені судом обставини, колегія суддів вважає, що право пред'явлення вимоги про виконання зобов'язання у банку виникло щодо місячних платежів після несплати чергового платежу (05 квітня 2013 року здійснено останній платіж), а щодо повернення кредиту в повному обсязі з дня останнього місяця, визначеного на платіжній картці, тобто з 31 грудня 2011 року.

З вказаним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду у листопаді

2016 року, тобто зі спливом загальної позовної давності у три роки, встановленої статтею 257 ЦК України.

Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України 2004 року), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно відмовив ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні заявлених позовних вимог, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

Отже, суд першої інстанції встановив всі обставини справи, додержуючись норм матеріального та процесуального права, зробив законний і обґрунтований висновок по суті спору під час ухвалення рішення у справі, належним чином давши оцінку наданим сторонами доказам, які є належними та достатніми для вирішення зазначеного спору.

Відповідно до статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 413, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційнускаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Херсонської області від 23 березня 2017 рокускасувати, рішення Голопристанського районного суду Херсонської області

від 19 грудня 2016 року залишити в силі.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б. І. Гулько

Є. В. Синельников

С. Ф. Хопта