Провадження № 22-ц/801/76/2018
Головуючий у суді 1-ї інстанції Гуменюк К. П.
Доповідач:Стадник І. М.
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

23 листопада 2018 року місто Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача Стадника І.М.,

суддів: Міхасішина І.В., Войтка Ю.Б.

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 серпня 2018 року, ухвалене в місті Вінниці під головуванням судді Гуменюка К.П., повний текст якого складений цього ж дня,

в справі №127/15069/18

за позовом ОСОБА_3 (позивач)

до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниця, Державної казначейської служби України (відповідачі),

про стягнення моральної шкоди,

встановив:

В червні 2018 року ОСОБА_3 звернувся у Вінницький міський суд Вінницької області з вказаним позовом. Позовні вимоги мотивував тим, що 03 січня 2017 року ним подано скаргу до Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниця із вимогою про притягнення до відповідальності посадових осіб у зв'язку із ненаданням раніше запитуваних відомостей з проханням розглянути скаргу у присутності заявника. Листом від 13 січня 2017 року заявника повідомлено про відсутність підстав для розгляду скарги у його присутності.

Вважаючи такі дії незаконними, ОСОБА_3 звернувся до Уповноваженого ВРУ з прав людини із заявою про притягнення посадових осіб до адміністративної відповідальності на підставі ч. 7 ст. 212-3 КУпАП. Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2017 року в справі 127/8639/17, виконуючу обов'язки начальника Управління Пенсійного фонду України у м. Вінниця ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 7 ст. 212-3 КУпАП відносно потерпілого ОСОБА_3

Відтак позивач посилаючись на положення ст. 23, 1174 ЦК України, вважає, що є всі законні підстави для відшкодування відповідачами завданої йому моральної шкоди. Спричинена моральна шкода полягає у стражданнях, яких він зазнав при захисті своїх прав у судовому порядку, витрачаючи значні зусилля та час для їх відновлення. Захист прав вимагав від позивача додаткових зусиль для організації свого часу, побуту, адже він був змушений готуватись до виступів в судах, надавати пояснення, звертатись за правовою допомогою, що пов'язано з психічним напруженням та відривом від звичайних занять. Зазначені обставини призвели до виникнення у нього хвилювань та переживань, відчуття втраченої надії, постійної напруги, невпевненості. Психоемоційна напруга призвела до порушень сну, похитнулось фізичне здоров'я, що виразилось у зниженні імунітету, виникла загальна слабкість, головні болі, підвищення тиску, виникли запальні процеси, що підтверджується довідкою КЗ «ЦПМСД №5 м. Вінниця».

Розмір спричиненої моральної шкоди позивач оцінював в 27146,00 грн., яку обрахував виходячи із прожиткового мінімуму на одну особу за місць за період з 13 січня 2017 року (дата отримання листа відповідача) по 30 квітня 2018 року (дата подання позову до суду). Зазначений розмір морального відшкодування вважає розумним, справедливим, та таким що сприятиме відновленню його психоемоційного та фізичного стану здоров'я.

Обставини протиправності дій посадової особи щодо нього позивач вважає встановленими постановою Апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2017 року, а обов'язок щодо доведення відсутності вини відповідача на думку позивача покладається на відповідача. Позивач вважає, що дії посадової особи Пенсійного фонду України знаходяться у причинному зв'язку із спричиненням моральної шкоди, адже він був змушений звертатись до Уповноваженого ВРУ з прав людини, судових органів, витрачаючи особистий час, що в свою чергу потягло страждання, яких зазнав позивач. В частині вимог заявлених до Державної казначейської служби України, позивач зазначив, що відповідно до роз'яснень пленуму ВС України, якщо шкода відшкодовується державою Україна, то Державна казначейська служба виступає у якості відповідача. За наведених обставин просив стягнути з Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку ДКС України на користь позивача відшкодування моральної шкоди в розмірі 27146,00 грн.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 червня 2018 року відкрито провадження у даній справі, ухвалено розгляд справи провести за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, оскільки відповідно до ч. 6 ст. 19 ЦПК України справа підпадає під ознаки малозначної та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 серпня 2018 року в задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що порушене право позивача полягає у тому, що останнього не було запрошено, а відповідно він і не брав участі у розгляді його скарги від 03 січня 2017 року всупереч положенням Закону України «Про звернення громадян». Шкода, яка може бути стягнута на користь позивача у даному випадку, має бути спричинена саме порушеннями його права, тобто у зв'язку із позбавленням його можливості брати участь у розгляді скарги. Натомість твердження позивача щодо обґрунтування наявності моральної шкоди та її змісту, зводяться до того, що шкода завдана останньому на етапі притягнення винних осіб у порушенні його прав до відповідальності, а не у зв'язку із позбавленням його можливості брати участь у розгляді скарги. Отримавши моральні страждання, про які зазначає позивач, останній захищав не порушене право, а вчиняв дії по притягненню осіб до відповідальності. Тобто, страждання, яких зазнав позивач, в свою чергу не пов'язані із захистом порушеного права. Доказів наявності моральних страждань, пов'язаних саме із захистом порушеного права позивачем не надано.

За наведених обставин, суд прийшов до висновку, що відсутні як моральна шкода, так і причинно-наслідковий зв'язок між моральною шкодою, про наявність якої стверджує позивач, та протиправними діяннями посадової особи органу державної влади. За відсутності вищезазначеного зв'язку, відсутні і правові підстави для задоволення позовної вимоги про стягнення на користь позивача моральної шкоди.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_3 оскаржив його в апеляційному порядку, обґрунтовуючи вимоги своєї скарги тим, що вказане рішення винесено із порушенням норм матеріального та процесуального права, в основу оскаржуваного рішення судом покладені висновки, які не відповідають дійсності, принципам верховенства права та законності, і були зроблені судом внаслідок поверхневого вивчення матеріалів справи та без урахування фактичних обставин справи.

Просить скасувати рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 серпня 2018 року та постановити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

При цьому скаржник посилається на ті самі підстави, що і в позовній заяві.

Від Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниці надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3, у якому відповідач просить суд залишити вказану апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін.

Державна казначейська служба не скористалася своїм правом надання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з частиною 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 9 статті 19 ЦПК України встановлено, що для цілей цього Кодексу розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення. Прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 1 січня 2018 року встановлено в розмірі 1762 грн.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України ціна позову в дані справі визначається сумою, яка стягується - 27146 грн., що є меншою ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (176000 грн.), спір у ній не належить до категорій, що не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження (частина 4 статті 274 ЦПК України), а тому справа з урахуванням її конкретних обставин може бути розглянута без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Вивчивши матеріали справи і перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, позовних вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, суд приходить до висновку залишення без задоволення апеляційної скарги з наступних підстав.

Згідно з статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 03 січня 2017 року позивач звернувся до начальника УПФУ в м. Вінниця із скаргою, в якій просив притягнути до відповідальності посадових осіб управління в зв`язку з ненаданням запитуваних ним раніше індивідуальних відомостей про застрахованих осіб (ОК-5), а також розгляд скарги в його присутності як потерпілого (а. с. 69).

Листом від 13 січня 2017 року за підписом в.о. начальника управління ОСОБА_5, відповідач повідомив ОСОБА_3 про те, що його заяви від 28 грудня 2016 року зареєстровані в журналі обліку письмових звернень громадян, а відповідь на зазначені заяви надана у встановлений законодавством строк, а саме 30 грудня 2016 року (а. с. 71-72).

Крім того, 11 січня 2017 року заявникові надана відповідь на скаргу від 30 грудня 2016 року, що надійшла на веб-портал електронних послуг. Щодо притягнення до відповідальності спеціалістів управління заявника повідомили, що ненадання індивідуальних відомостей про застраховану особу з причин, які не залежали від спеціалістів управління, не може кваліфікуватись як невиконання або неналежне виконання посадових обов'язків. Одночасно зазначено про відсутність необхідності розглядати скаргу у присутності заявника.

Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2017 року провадження у справі відносно в. о. начальника управління ПФУ в м. Вінниці ОСОБА_5 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч. 7 ст. 212-3 КУпАП закрито у зв'язку із закінченням строків накладення адміністративного стягнення.

Постановою Апеляційного суду Вінницької області від 23 червня 2017 року постанова Вінницького міського суду Вінницької області від 23 травня 2017 року скасована. ОСОБА_5 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 7 ст. 212-3 КУпАП, а провадження у справі закрито у зв'язку із закінченням на момент розгляду строків передбачених ст. 38 КУпАП. Постанова набрала законної сили.

На підтвердження факту спричинення моральної шкоди позивачем надано довідку КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5» від 19 березня 2018 року, відповідно до якої ОСОБА_3 в період з 01 січня 2017 року по 01 березня 2018 року призначались лікарські засоби.

За наведених обставин позивач звернувся до суду, посилаючись на наявність підстав для відшкодування моральної шкоди на його користь за рахунок держави у зв'язку із незаконними діями посадових осіб органів державної влади з посиланням на положення ст. 1174 ЦК України.

Моральну шкоду у розмірі 27146 грн. позивач обґрунтовує його стражданнями, яких він зазнав здійснюючи захист свого порушеного права у судовому порядку й тим самим витрачаючи значні зусилля та свій час для його відновлення.

Спір виник з приводу правомірності дій по розгляду скарги позивача ОСОБА_3 відповідачем Управлінням Пенсійного фонду України в м. Вінниця з огляду на положення Закону України «Про звернення громадян», а саме: розгляд скарги без повідомлення ОСОБА_3 та без його присутності.

Право громадянина, який подав скаргу, бути присутнім при її розгляді закріплено в статті 18 Закону України «Про звернення громадян».

У відповідності до частини першої статті 19 Закону України «Про звернення громадян», органи (особи) які розглядають заяви чи скарги, зобов'язані на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу.

Управління Пенсійного фонду України в м. Вінниця проігнорувало зазначену вимогу закону, а відтак порушило порядок розгляду скарги позивача. Суд першої інстанції надав належну оцінку цьому факту та звернув увагу на те, що протиправність дій та вина посадової особи відповідача в цьому встановлені постановою апеляційного суду.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідач порушив право позивача бути присутнім при розгляді заяви чи скарги, закріпленого в частині 1 статті 18 Закону України «Про звернення громадян», не виконавши обов'язок запросити ОСОБА_3 на розгляд скарги уповноваженим органом.

Згідно з ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При цьому ч. 2 зазначеної статті визначено, що моральна шкода може полягати і у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Відповідно до положень ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

У п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», містяться роз'яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

До правовідносин щодо завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених душевних і моральних стражданнях, нервових стресах та погіршенні самопочуття підлягають застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: стаття 56 Конституції України, статті 23, 1167, 1174 ЦК України.

Враховуючи наведене, для відшкодування на користь позивача моральної шкоди за рахунок держави, слід встановити наявність моральної шкоди, спричиненої позивачеві, та в чому вона полягає, протиправність дій посадової особи органу державної влади та її вини у заподіянні шкоди а також наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача.

Позивачем не доведено причинно-наслідкового зв'язку між обставинами, викладеними у його позовній заяві (відмовою ОСОБА_5 розглянути його скаргу у його ж присутності) та погіршенням стану його здоров'я.

Довідка КЗ «Центр первинної медико-санітарної допомоги №5» від 19.03.2018 року, а також медична довідка №203 від 19.03.2018 року не є належними і допустимими доказами заподіяння позивачеві моральної шкоди діями (бездіяльністю) відповідача, оскільки за їх змістом він обстежувався лабораторно і травматологом, лікарями призначалися протизапальні, противірусні, гіпотензивні препарати, місцеві протимікробні препарати, антибіотик, обстежено суглоб, проведено вакцинацію, призначена дієтотерапія тощо, а також перебуває на диспансерному обліку з приводу певних захворювань (а. с. 22, 37).

Водночас відсутні будь-які об'єктивні дані, які б вказували на наявність причинно-наслідкового зв'язку між захворюваннями, з приводу яких ОСОБА_3 звертався до лікарів, і з приводу яких перебуває на диспансерному обліку, і порушенням його права на участь в розгляді скарги.

Отже апеляційний суд вважає недоведеним наявність факту страждань позивача через неповідомлення його про розгляд скарги, заподіяння йому у зв'язку з цим моральної шкоди впродовж вказаного ним періоду часу - з 13 січня 2017 року (дата отримання листа відповідача) по 30 квітня 2018 року (дата подання позову про стягнення моральної шкоди), а тому вимога про стягнення моральної шкоди не підлягає до задоволення.

Отже оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги його не спростовують, а тому апеляційну скаргу відповідно до статті 375 ЦПК України, необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 369, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 серпня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий Стадник І.М.

Судді Міхасішин І.В.

Войтко Ю.Б.