Постанова
Іменем України
07 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 643/18355/15-ц
провадження № 61-24788св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого Висоцької В. С.,
суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
відповідач Адміністрація Державної прикордонної служби України,
третя особа ОСОБА_4 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , на рішення Московського районного суду міста Харкова від 24 січня 2017 року у складі судді Букреєвої І. А. та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 березня 2017 року у складі колегії суддів: Костенко Т. М., Довгаль А. П., Коваленко І. П.,

ВСТАНОВИВ:
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
У листопаді 2015 року ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , звернулася до суду із позовом до Адміністрації Державної прикордонної служби України, третя особа ОСОБА_4 , про надання постійного житла шляхом зняття статусу «службового» з квартири, зобов`язання вчинити певні дії.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 із січня 1997 року до серпня 2010 року, у період якого у них народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач також має повнолітню дочку від першого шлюбу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі рішення житлової комісії Харківського прикордонного гарнізону від 20 жовтня 2006 року сім`ї прапорщика ОСОБА_4 було виділено службову квартиру АДРЕСА_1 . Рішенням Виконавчого комітету Московської районної ради міста Харкова від 24 жовтня 2006 року вказана квартира включена до складу службової житлової площі Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України. Позивач зазначає, що оскільки спільне проживання в одній квартирі разом з колишнім чоловіком ОСОБА_4 є неможливим, вона зверталася до відповідача з проханням про зняття статусу «службова» зі спірної квартири, яка була отримана під час перебування у шлюбі, для можливості у подальшому приватизувати цю квартиру та поділити її між колишнім подружжям. Однак у задоволенні вказаної заяви було незаконно відмовлено.
На підставі викладеного ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , просила зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби Українинадати житлове приміщення для постійного проживання шляхом клопотання перед Виконавчим комітетом Харківської міської ради про зняття статусу «службова» з квартири АДРЕСА_1 для подальшої приватизації та поділу майна між подружжям; зобов`язати Адміністрацію Державної прикордонної служби України надати вказівки відповідним підрозділам для відпрацювання та підготовки всіх необхідних для зняття статусу «службова» з квартири АДРЕСА_1 документів для підписання, погодження тощо.
Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 05 лютого 2016 року залучено до участі у справі третю особу ОСОБА_2 .
Рішенням Московського районного суду міста Харкова від 24 січня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не є військовослужбовцем або членом сім`ї військовослужбовця, оскільки шлюб між нею та ОСОБА_4 розірвано, тому вона не має права звертатись із клопотанням про зняття з квартири статусу «службова» для подальшої приватизації. Право позивача на тимчасове користування службовою квартирою, яка була надана військовослужбовцю ОСОБА_4 , є похідним від його прав. У ОСОБА_1 відсутнє право на тимчасове користування службовою квартирою, оскільки таке право позивач мала коли була членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_4 .

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 13 березня 2017 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, а також зазначив, що право ОСОБА_1 на користування службовою квартирою є похідним від права ОСОБА_4 як військовослужбовця на тимчасове користування службовим житловим приміщенням, тобто позивач мала таке право, доки була членом сім`ї військовослужбовця.

У касаційній скарзі, яка у березні 2017 року подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_5 ,посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду, ухвалити нове рішення або змінити його та задовольнити позовні вимоги.
Касаційна скарга мотивована тим, що позовні вимоги не розглянуті судами у повному обсязі. Спірне житло було надано всім членам сім`ї ОСОБА_4 , тому немає правових підстав для їх виселення після розірвання шлюбу. Позивача та її дітей не мають права виселяти з квартири АДРЕСА_1 . Предметом спору не є визнання за позивачем права тимчасового проживання у спірній квартирі, тому суди безпідставно вирішували питання щодо користування цією квартирою. Законодавством не встановлено вичерпний перелік осіб, які належать до кола сім`ї наймача квартири, тому суди дійшли помилкового висновку, що позивач не належить до таких осіб.
У липні 2017 року Адміністрація Державної прикордонної служби України подала до суду відзив на касаційну скаргу, зазначивши, що ОСОБА_1 не є військовослужбовцем або членом сім`ї військовослужбовця, тому не має права вимоги до відповідача з метою надання для постійного проживання службової квартири. Спірна квартира була надана для проживання колишньому чоловіку позивача, проте він не звертався до Адміністрації Державної прикордонної служби України з клопотанням про зняття статусу «службова» з цієї квартири. Квартира АДРЕСА_1 не передавалась у власність ОСОБА_1 або ОСОБА_4 , тому не може бути предметом поділу між подружжям.
15 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 січня 1997 року, який розірвано на підставі рішення Московського районного суду міста Харкова від 17 червня 2010 року. У цьому шлюбі у ОСОБА_1 та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі рішення житлової комісії Харківського прикордонного гарнізону від 20 жовтня 2006 року (пункт 9 протоколу № 70) сім`ї прапорщика ОСОБА_4 виділено трикімнатну службову квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Виконавчого комітету Московської районної ради м. Харкова від 24 жовтня 2006 року № 369/14 спірна квартира включена до складу службової житлової площі Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України.

29 грудня 2006 року ОСОБА_4 із сім`єю з чотирьох осіб ( ОСОБА_4 наймач, ОСОБА_1 дружина, ОСОБА_2 син, ОСОБА_3 дочка) видано ордер на право зайняття службового житлового приміщення квартири АДРЕСА_2 .

Також 29 грудня 2006 року між Східним регіональним управлінням Державної прикордонної служби України та ОСОБА_4 укладено договір найму квартири АДРЕСА_2 , яким визначено права та обов`язки наймача ( ОСОБА_4 ) та наймодавця (Східного регіонального управління Державної прикордонної служби України).

Пунктом 6 договору найму передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються на рівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з цього договору. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарно з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають з цього договору.

У грудні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до житлової комісії Харківського прикордонного гарнізону з рапортом про внесення змін до його житлової справи у зв`язку з розірванням шлюбу з ОСОБА_1 та просив залишити його та сина ОСОБА_2 на квартирному обліку, а колишню дружину ОСОБА_1 та її дочку ОСОБА_3 з квартирного обліку виключити.

ОСОБА_4 з питанням щодо зняття статусу «службова» з квартири АДРЕСА_2 до житлової комісії Харківського прикордонного гарнізону не звертався.

Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Стаття 1 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом статті 15 ЦПК України (в редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин.

Отже, з огляду на викладене законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Як випливає із суті позовних вимог, позивач вважає, що її право як колишньої дружини військовослужбовця та право її дітей на приватизацію житла не визнається.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб`єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб`єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб`єктивного права.

У разі установлення у визначеному законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про зобов`язання вчинити певні дії, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення за умови доведення заявлених вимог, які ґрунтуються на нормах матеріального права, належними та допустимими доказами.

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 вказувала, що спірна квартира отримана її колишнім чоловіком з урахуванням членів його сім`ї, тому вона може бути поділена між подружжям після задоволення цього позову. Разом з тим після розлучення позивача намагаються виселити з указаного житла.

Згідно з пунктом 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених Житловим кодексом Української РСР та іншими нормативно-правовими актами. Військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надаються жилі приміщення для постійного проживання або за їх бажанням грошова компенсація за належне їм для отримання жиле приміщення.

Постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2006 року № 1081 затверджено Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі Порядок № 1081).

Згідно з пунктом 11 Порядку № 1081 житлове приміщення виключається з числа службового, якщо відпала потреба в його використанні, а також якщо в установленому порядку його виключено з числа житлових приміщень. Виключення житлового приміщення з числа службового провадиться згідно з рішенням виконавчого органу районної, міської, районної у місті ради за клопотанням начальника гарнізону, командира військової частини та квартирно-експлуатаційного органу.

У зв`язку з тим, що старший прапорщик ОСОБА_4 проходить військову службу у Східному регіональному управлінні Державної прикордонної служби України та проживає в спірній квартирі, на теперішній час потреба у використанні спірної квартири як службової не відпала.

Наказом Адміністрації Державної прикордонної служби України від 20 грудня 2007 року № 1040 затверджено Інструкцію про організацію забезпечення житловими приміщеннями в Державній прикордонній службі України (далі Інструкція № 1040).

Відповідно до пункту 1.4 Інструкції № 1040 військовослужбовцям, які мають вислугу на військовій службі 20 років і більше, та членам їх сімей надається житло для постійного проживання.

Згідно з довідкою від 20 жовтня 2016 року стаж військової служби військовослужбовця ОСОБА_4 станом на 22 березня 2016 року становить 22 роки 05 місяців 08 днів.

Встановлено, що спірна квартира має статус «службова» та перебуває у тимчасовому користуванні ОСОБА_4 і членів його сім`ї, до числі яких відповідно до довідки від 19 жовтня 2016 року належить лише його син ОСОБА_2 , 2002 року народження.

Суди також встановили, що ОСОБА_4 не звертався до Виконавчого комітету Харківської міської ради про зняття статусу «службова» з квартири АДРЕСА_1 .

Встановлено, що 08 квітня 2010 року ОСОБА_1 (під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 ) зверталася із заявою до Східного регіонального управління Державної Прикордонної служби України, в якій просила розглянути на засіданні житлової комісії питання про зняття службового статусу зі спірної квартири для можливості подальшого поділу житла між подружжям.

Листом від 30 квітня 2010 року Східне регіональне управління Державної Прикордонної служби України повідомило ОСОБА_1 про те, що за результатом розгляду її звернення від 08 квітня 2010 року щодо зняття із квартири АДРЕСА_1 статусу «службова» на засіданні житлової комісії Харківського прикордонного гарнізону 29 квітня 2010 року прийнято рішення про відмову в знятті з квартири статусу «службова», оскільки прапорщик ОСОБА_4 станом на 01 квітня 2010 року має стаж військової служби 16 років 04 місяця 16 днів, що є недостатнім для задоволення вказаної заяви з огляду на приписи пункту 3 Порядку № 1081.

Отже, до розірвання шлюбу ОСОБА_4 не мав вислуги на військовій службі 20 років і більше, після розірвання шлюбу він не звертався до компетентних органів для реалізації прав, передбачених пунктом 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до частини третьої статті 10 ЦПК України (в редакції чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі викладеного суди дійшли правильного висновку про відмову в задоволенні позову, оскільки відсутні правові підстави для зобов`язання Адміністрації Державної прикордонної служби України надати житлове приміщення для постійного проживання шляхом клопотання перед Виконавчим комітетом Харківської міської ради про зняття статусу «службова» з квартири АДРЕСА_1 для подальшої приватизації та поділу майна між подружжям та зобов`язання відповідача надати вказівки відповідним підрозділам для відпрацювання та підготовки всіх необхідних для зняття статусу «службова» з квартири АДРЕСА_1 документів для підписання, погодження тощо.
Разом з тим колегія суддів не погоджується із висновками судів, що у ОСОБА_1 відсутнє право на користування службовою квартирою після розірвання шлюбу з військовослужбовцем ОСОБА_4 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 та її дочка ОСОБА_3 правомірно вселилися у спірну квартиру, оскільки були включені до ордера як члени сім`ї військовослужбовця.

Питання про законність її користування цим житлом не є предметом цього спору. На час звернення до суду з позовом її ( ОСОБА_1 ) її статус належного користувача спірної квартири не змінився. Отже, суди помилково зазначили про відсутність у позивача разом з її донькою права на житло. Однак вказані висновки не мають правового значення під час розгляду цієї справи та не впливають на правильність судових рішень про відмову в задоволенні позовних вимог. Разом з тим, колегія суддів погоджується із висновком судів про відсутність правових підстав саме для задоволення позовних вимог, які заявлені позивачем у цій справі.

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин у справі, яка переглядається, суди хоча й дійшли неправильного висновку про те, що ОСОБА_1 втратила право на проживання у спірній квартирі, однак правильно вирішили спір по суті, та з урахуванням того, що внаслідок ухвалення Верховним Судом свого рішення результат по суті спору не зміниться, ухвалені у справі судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_5 , залишити без задоволення.
Рішення Московського районного суду міста Харкова від 24 січня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 13 березня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька
Судді А. О. Лесько
В. В. Пророк
В. М. Сімоненко
І. М. Фаловська