Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 761/26236/15-ц

провадження № 61-16014св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Антоненко Н.О. (суддя-доповідач), Журавель В. І., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4,

представник позивача - адвокат ОСОБА_5,

відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Амір СК»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року у складі судді Юзькової О. Л. та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року у складі суддів: Іванченка М. М., Рубан С. М., Желепи О. В.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідні положення ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У вересні 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом дотовариства з обмеженою відповідальністю «Амір СК» (далі - ТОВ «Амір СК»), в якому просив стягнути з відповідача на його користь 18 000 грн та 12000 Євро заборгованості по заробітній платі, 85 580 грн компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів виплати та 10 000 грн у відшкодування моральної шкоди.

В обгрунтування своїх вимог позивач зазначав, що 30 листопада 2014 року він уклав з відповідачем трудовий договір, відповідно до якого приймається на посаду тесляра на період з 30 листопада 2014 року по 30 травня 2015 року у Республіку Екваторіальна Гвінея з посадовим окладом 3000 грн за виконану роботу щомісячно. Також він уклав з відповідачем додаткову угоду, відповідно до якої він мав отримувати заробітну плату в розмірі 2000 Евро. Відпрацювавши у Республіці Екваторіальна Гвінея, у липні 2015 року він повернувся до України, але відповідач не виплатив заборгованість по заробітній платі, передбачену додатковою угодою, обгрунтовуючи відсутністю коштів. Просив суд задовольнити його позовні вимоги.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано недоведеністю позовних вимог.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11 серпня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції при розгляді справи не допустив неправильного застосування норм матеріального права та порушень норм процесуального права.

У квітні 2017 року ОСОБА_4 звернувся до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 квітня 2017 року поновлено строк касаційного оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвали Апеляційного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року, касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків скарги.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито провадження у даній справі та витребувано з Шевченківського районного суду м. Києва зазначену справу.

08 липня 2017 року зазначена справа надійшла до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

03 квітня 2018 року вказану справу передано до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

На час розгляду касаційної скарги ОСОБА_4 відзиви не надходили.

Суди встановили, що 30 листопада 2014 року ОСОБА_4 уклав з ТОВ «Ампір СК» трудовий договір, відповідно до якого позивач приймається на роботу на посаду тесляра з окладом 3 000 грн за місяць.

Пунктом 1.2 договору визначено, що працівник зобов'язаний приступити до роботи з 30 листопада 2014 року.Також сторони погодили строк дії договору на шість місяців, початок дії якого з моменту його підписання (пункт 4.1 трудового договору).

Умовами договору визначено, що працівник зобов'язувався виконувати роботу, а підприємство зобов'язувалось виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством.

Відповідно до пункту 2.4.1 трудового договору підприємство має право виплатити працівнику частину (двадцять відсотків) нарахованої заробітної плати (винагороди) тільки після повернення із відрядження та виконання зобов'язань за цим договором.

Заробітна плата, передбачена трудовим договором, виплачена позивачу в повному обсязі, що підтверджено його особистим підписом та банківськими виписками про перерахування коштів і ним не заперечується.

В обгрунтування позовних вимог позивач посилався на укладення з відповідачем додаткової угоди до трудового договору, згідно якої відповідач зобов'язаний виплатити йому по 2000 Євро щомісяця.

Належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення між сторонами додаткової угоди до трудового договору позивач не надав.

Надана позивачем ксерокопія додаткової угоди №1 без дати, в якій відсутній підпис керівника ТОВ «Ампір СК», не є належним та допустимим доказом обставин, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог.

Виходячи зі встановлених на підставі наданих сторонами доказів обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обгрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_4 простягнення заборгованості по заробітній платі в сумі 18 000,00 грн, 12000 євро та компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку із порушенням термінів виплати в розмірі 85 580 грн.

Враховуючи те, що позивачем не доведено порушення ТОВ «Ампір СК» вимог трудового законодавства та його прав, правильним є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді даної справи неправильно застосовані норми матеріального права чи порушені норми процесуального права, оскільки ґрунтуються на переоцінці доказів, які були досліджені та оцінені судами з додержанням норм процесуального права, що виходить за межі компетенції касаційного суду.

Інші доводи касаційної скарги не містять у собі посилань на обставини чи докази, якими спростовуються встановлені судом обставини.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для їх скасування.

За таких обставин, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 11 серпня 2016 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Н. О. Антоненко

В. І. Журавель

В. І. Крат