Справа № 415/1664/16-ц
Провадження № 22-ц/810/226/18
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2018 року, листопада місяця, 21-го дня, Луганський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого Яреська А.В. (судді - доповідача), суддів: Дронської І.О., Карташова О.Ю., за участю секретаря судового засідання Єгорової О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Луганського апеляційного суду в м. Сєвєродонецьку цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 27 жовтня 2017 року у цивільній справі (№ 415/1664/16-ц суддя І інстанції - Калмикова Ю.О.) за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Лисичанського міського суду Луганської області із позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності. Після уточнення позовних вимог просила суд встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу Позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 з чоловіком - ОСОБА_3 з 11 червня 2009 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 року (по день смерті); встановити факт постійного проживання заявника ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом із спадкодавцем ОСОБА_3 у житловій квартирі за адресою: АДРЕСА_1, з ОСОБА_3 з 10 травня 2002 року до ІНФОРМАЦІЯ_4 року та визнати право власності за позивачем ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, на ? частину житлової квартири за адресою АДРЕСА_1, як на частку в спільній сумісній власності подружжя.

Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 27 жовтня 2018 року у задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності на частку у спільній сумісній власності було відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою. Вважає рішення незаконним, необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, просила оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 до судового засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена у визначеному законом порядку. Надала письмові пояснення- у яких просила апеляційну скаргу відхилити, а рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 27 жовтня 2017 року без змін, та справу розглядати за її відсутністю.

Вислухавши доповідача, пояснення скаржника та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, із наступних підстав.

Так, відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Згідно із ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При апеляційному розгляді вказаної цивільної справи колегія суддів приймає до уваги положення частин 1 та 2 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом першої інстанції у відповідності до вимог ст.ст.89, 263 ЦПК України були повно і всебічно досліджені обставини справи та дана належна оцінка доказам, на які сторони посилалися в суді першої інстанції. Суд правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 у період придбання спірної квартири (приватизації) та відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині визнання за нею права власності на ? частини квартири за адресою: АДРЕСА_1, як об'єкта права спільної сумісної власності. Такі висновки суду ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи.

Що ж до доводів апеляційної скарги - то вони висновків суду першої інстанції не спростовують - адже як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_1 ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 з 10.05.2002 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3, виданого повторно 05 жовтня 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 174 (а.с.16), проте згідно із рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 11.06.2009 року шлюб, зареєстрований 10 травня 2002 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 174 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1) було розірвано (а.с.17).

Шлюб, розірваний в судовому порядку до 01.01.2004 року, вважається припиненим від дня державної реєстрації розірвання шлюбу (тобто рішення суду про розірвання шлюбу) у книзі реєстрації актів цивільного стану за заявою як обох чоловіка та дружини, так і одного з них. Втім, шлюб, розірваний в судовому порядку після 01.01.2004 року, вважається припиненим у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу (ч. 2 ст. 114 СК України) та (п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Рішенням Лисичанського міського суду Луганської області від 11.06.2009 року про розірвання шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_1), що набрало законної сили 23.06.2009 року, встановлено що шлюбні відносини припинені з початку травня 2009 року, сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть. Позивач посилався на те, що шлюб розпався, сімейне життя не склалося внаслідок зловживання відповідачем спиртних напоїв, застосування фізичного насильства, сім'я фактично розпалася, миритися вона не бажає, а збереження шлюбу суперечить її інтересам. Згідно з технічним паспортом, виданим на квартиру АДРЕСА_1 власниками квартири є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 (а.с.14-15). Позивач у спірній квартирі зареєстрована не була, право власності на квартиру перейшло до ОСОБА_3 внаслідок акту приватизації.

З матеріалів справи вбачається та встановлено в судовому засіданні, що згідно з свідоцтвом про смерть НОМЕР_2, виданого 10 вересня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_4 року, про що складено відповідний актовий запис № 1589 (а.с.9).

Згідно з свідоцтвом про право власності на житло № 21504 від 19.04.2012р., виданого Відділом з обліку, розподілу, обміну та приватизації житла Лисичанської міської ради, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить на праві спільної часткової власності ОСОБА_2 - 1/2 частка та членам його родини ОСОБА_2 - 1/2 частина. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням № 94 від 19.04.2012р. Це свідоцтво ніким не оскаржувалось та є чинним - право власності на спірну квартиру було отримано вже після того як шлюб був розірваний, а отже немає підстав для віднесення 1/2 частки спірної квартири до спільної сумісної власності подружжя. Згідно з Витягом про державну реєстрацію прав Лисичанського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» № 34039302 від 07.05.2012 р., квартира за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві спільної часткової приватної власності ОСОБА_2 - 1/2 частка, ОСОБА_2 - 1/2 частка на підставі свідоцтва про право власності від 19.04.2012р. в книзі 11, за № 191. Згідно з технічним паспортом, виданим на квартиру АДРЕСА_1 власниками квартири є ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Пунктом 5 частини першої статті 256 ЦПК України передбачено встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Встановлення цього факту судом можливе у випадку, коли потрібно вирішити питання про виникнення, зміну або припинення особистих чи майнових прав. Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. В розумінні ст. 3 СК України, сім`я - це союз двох або кількох осіб, котрі є членами сім`ї. Члени сім`ї пов`язані спільним побутом, що стосується лише тих випадків, коли члени сім`ї проживають разом. Положення закону стосовно наявності взаємних прав і обов`язків членів сім`ї містять вказівку не на ознаку сім`ї, а на наслідки визнання спільних осіб сім`єю: якщо конкретні особи визнаються членами однієї сім`ї, то між ними існують сімейні відносини і у них виникають взаємні права і обов`язки.

Проте, колегія суддів враховує тут і правову позицію, що була висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 про те, що «майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім'єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці». У правовій позиції Верховного Суду України у справі № 6-148цс12 роз'яснювалось, що «відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності». З огляду на обставини отримання спірного майна - внаслідок акту приватизації немає підстав для визнання частки спірної квартири об'єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою на момент отримання права власності на зазначене майно. А отже не мають правового значення і посилання апелянта на невірну оцінку доказів по справі, пояснень свідків - адже факти того, що шлюб на той момент було розірвано рішенням суду і що право власності на частку спірної квартири було отримано саме внаслідок акту приватизації є встановленими по справі і не заперечується сторонами. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, зокрема при апеляційному розгляді справи може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04). Рішення суду першої інстанції є достатньою мірою вмотивованим та обґрунтованим, містить у собі належний аналіз основних доводів та заперечень сторін - Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент, тоді як у межах розгляду цієї справи судом надано оцінку основним доводам і запереченням сторін. За таких обставин колегія суддів приходить до висновків про те, що оскаржуване судове рішення є ухваленим із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Отже підстави для скасування оскарженого судового рішення відсутні.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 27 жовтня 2017 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 листопада 2018 року.

Головуючий

Судді