Справа № 462/529/17 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/811/894/18 Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2018 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді: Левика Я.А.,

суддів: Струс Л.Б., Шандри М.М.,

секретар: Бадівська О.О.,

за участі в судовому засіданні: в режимі відео конференції - відповідача ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3; в залі суду - позивача ОСОБА_4, представника органу опіки та піклування Залізничної РА Львівської міської ради - Новосельської М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Залізничного районного суду м. Львова в складі судді Ліуша А.І. від 16 березня 2018 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, з участю Органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей, -

в с т а н о в и л а :

рішеннямЗалізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року позов задоволено повністю. Зобов'язано стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 2000 /дві тисячі/ гривень 00 копійок щомісячно, з індексацією відповідно до закону, починаючи від дня пред'явлення позову, з 30 січня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зобов'язано стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в розмірі 2000 /дві тисячі/ гривень 00 копійок щомісячно, з індексацією відповідно до закону, починаючи від дня пред'явлення позову, з 30 січня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зобов'язано стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на її утримання аліменти в розмірі 1500 /одну тисячу п'ятсот/ гривень 00 копійок щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову, з 30 січня 2017 року і до досягнення ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 трьохрічного віку - до ІНФОРМАЦІЯ_6. Допущено негайне виконання судового рішення в межах стягнення суми платежу за один місяць. Визначено місце проживання ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 з матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 640 /шістсот сорок/ гривень 00 копійок сплаченого судового збору. Стягнуто з ОСОБА_2 у дохід держави 640 /шістсот сорок/ гривень 00 копійок судового збору.

Дане рішення оскаржив відповідач ОСОБА_2

В своїй апеляційній скарзі просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що суд не в повній мірі дослідив обставини, що мають значення для справи, грубо порушив норми процесуального та матеріального права. Зазначає, що судом не було враховано особливостей його роботи та всіх її аспектів, а тому було хибно стверджено про роботу відповідача лише декілька годин на день. Вказує на те, що ним було доведено відповідними доказами, що він не має нерухомого чи рухомого майна, грошових коштів. Позивачем лише в позовній заяві було зазначено припущення про його нібито неофіційний дохід у розмірі 15000грн. в місяць, при цьому позивачем не було надано жодного доказу цього під час розгляду справи судом. Зазначає, що судом під час судового засідання не було встановлено існування будь-якого неофіційного доходу у відповідача. Зазначає, що суд проігнорував показання відповідача щодо того, що ОСОБА_4 своїми діями перешкоджає його спілкуванню з дітьми, перешкоджає йому у виконанні його батьківських обов'язків, перешкоджає у встановленні зв'язку батько-дитина, що суттєво впливає на повноцінний і здоровий розвиток дітей та перешкоджає участі батька у житті його дітей. Також, вказує на те, що судом було проігноровано доводи сторони відповідача щодо недостовірності висновку органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації про визначення проживання малолітніх дітей від 10.03.2018 року №32-1113. Зазначає, що в матеріалах справи наявна довідка з місця проживання про склад сім'ї і прописку видана ЛКП «Нове» та за такою квартира, у якій проживає позивач разом з двома дітьми та своєю мамою має житлову площу 30,5 кв.м. Кожен з осіб, що проживають в квартирі мають по 7,625 кв.м. на особу, що на 6 кв.м. менше за норму. Таким чином діти проживають у скрутних житлових умовах, не мають достатньо умов для розвитку, виховання та життєдіяльності. При цьому третьою стороною зроблено висновок про відповідність квартири потребам дітей, проігнорувавши норми встановлені законодавством України всупереч інтересам дітей. Також, зазначає, що третя особа не мала права здійснювати свою діяльність щодо видання такого висновку, оскільки наявності спору стосовно визначення місця проживання дітей не було.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та його представника - на підтримання апеляційної скарги, позивача (в цілому) та представника третьої особи (в частині вимог про визначення місця проживання дитини) - в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи учасників справи (їх представників) в межах мотивів позовної заяви, заперечення на позовну заяву, апеляційної скарги, а також усних та письмових пояснень учасників справи та їх представників у судах обох інстанцій, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року, ст. 180, 182, 183, 141 ч.2 ст. 84, ч.1 ст. 189, ч.ч. 1,2 ст. 161, ч.ч. 4,5 ст. 19 СК України, Декларацію прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року тазадовольняючи позов, - виходив з того, що під час фактичних шлюбних відносин у сторін народилися сини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується свідоцтвами про народження дитини серії НОМЕР_1, серії НОМЕР_2, свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3. Як встановлено у судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 бере участь в утриманні дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, що стверджується квитанціями, виписками із карти «Приватбанк» та чеками, наявними у матеріалах справи, однак сторонами не укладено договір про сплату аліментів та не визначено добровільно їх розмір та строки виплати, а відтак суд вважав, що слід визначити розмір аліментів. Оскільки у судовому засіданні було встановлено, що малолітні ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 є дітьми сторін та проживають з позивачем, що стверджується довідкою з місця проживання про склад сім'ї і прописку ЛКП «Нове» №180 від 27 січня 2017 року, враховуючи стан здоров'я, матеріальне становище дітей, позивача та платника аліментів, який працевлаштований, що стверджується свідоцтвом платника єдиного податку, є працездатною особою, отримує щомісячний дохід і спроможний платити аліменти на утримання синів для забезпечення їм рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку та на утримання дружини, яка не працевлаштована, суд вважав, що з відповідача слід стягувати на користь позивача аліменти на дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі по 2000,00 грн. від його заробітної плати (всіх доходів), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дитиною повноліття та аліменти на утримання позивача в розмірі 1500,00 грн. від його заробітної плати (всіх доходів), починаючи із дня пред'явлення позову і до досягнення сином трьохрічного віку. Крім того, суд не взяв до уваги покликання відповідача ОСОБА_2 на те, що він не може сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі 2000,00 грн. на дитину, оскільки працює лише кілька годин на день, оскільки він є працездатною людиною та несе відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дітей згідно Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, однак відповідач не зміг пояснити чим він займається протягом вільного часу та чому він не працевлаштувався на іншу роботу, яка б дала змогу краще забезпечувати його малолітніх дітей з метою забезпечення їм рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, що є його обов'язком, як батька. У відповідності до висновку органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №32-1113 від 10 березня 2017 року орган опіки та піклування, зважаючи на вік дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 вважає, що слід визначити місце проживання малолітніх дітей разом із матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. Також, суд вважає, що малолітні діти сторін повинні проживати разом та їх розлучення один з одним не можливе, оскільки діти проживають разом з народження, проживання окремо один від одного може негативно вплинути на їх подальші взаємини, до того ж діти сумуватимуть один за одним, що також негативно буде впливати на їх психічний стан, окреме проживання дітей може призвести до того, що зв'язки між дітьми будуть втрачені та, для нормального розвитку дітей є дуже важливим почуття однієї сім'ї, проживання разом, допомога один одному. Крім того, суд критично оцінив твердження відповідача про те, що він не був повідомлений про засідання органу опіки та піклування Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради щодо вирішення питання про визначення місця проживання малолітніх ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, оскільки як вбачається із заяви відповідача ОСОБА_2 від 17 лютого 2017 року, яка зареєстрована Залізничною районною адміністрацією Львівської міської ради за №3-Н-13022-3-32 від 20 лютого 2017 року, він був повідомлений про засідання органу опіки та піклування та сам ствердив, що його запрошено на засідання, яке відбулось 23 лютого 2017 року. А, також, суд критично оцінив пояснення відповідача ОСОБА_2 про те, що позивач ОСОБА_4 інколи не надає йому можливість спілкуватися з дітьми через мережу Інтернет за допомогою програми "Skype", оскільки відповідач не пояснив у чому полягають труднощі у спілкуванні з дітьми по телефону та шляхом зустрічей, що на переконання суду, сприяло б створенню належних умов для виховання, участі у розвитку, освіті, підтриманню сімейних зв'язків між батьком ОСОБА_2 та його малолітніми дітьми. Внаслідок наведеного, на переконання суду, з метою належного розвитку дітей, уникнення негативного впливу на взаємини дітей ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, на їх психічний стан, слід визначити місце проживання дітей разом із матір'ю ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду частково відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, однак у певній частині таким не відповідають, а тому рішення суду підлягає зміні.

Позивачка ОСОБА_4 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, у якому (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог) просила:

- стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти в твердій грошовій сумі в загальній сумі 5500грн. з індексацією відповідно до закону, від дня подання позовної заяви щомісячно на утримання:

?неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 2000грн., з індексацією відповідно до закону, щомісячно зі всіх видів заробітку відповідача до досягнення ОСОБА_6 повноліття;

?неповнолітнього сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 2000грн. з індексацією відповідно до закону, щомісячно зі всіх видів заробітку відповідача до досягнення ним повноліття;

?дружини ОСОБА_4, з якою проживає дитина, до досягнення дитиною трьох років в розмірі 1500 грн. з індексацією відповідно до закону, щомісячно зі всіх видів заробітку відповідача до досягнення сином трьох років;

- залишити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 проживати разом з матір'ю - ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5

В обґрунтування позову щодо стягнення аліментів у заявах та поясненнях у судах обох інстанцій покликалась на те, що за час перебування у шлюбі з відповідачем у них народилися сини - ОСОБА_6, 2014 року народження та ОСОБА_7, 2016 року народження, які проживають з нею і перебувають на її утриманні. Відповідач працює отримує регулярний невеликий дохід, однак також отримує в тому числі і неофіційні значні доходи, які підтвердити практично неможливо, однак суттєвої допомоги на утримання дітей та її утримання відповідач не надає. Здійснення грошових переказів на утримання дітей з боку відповідача має місце нерегулярно та у розмірах що не дозволяє нормальне утримання дітей. Згоди щодо утримання дітей вони не дійшли. Крім цього, інших утриманців у відповідача немає, стягнень по виконавчих документах з нього не проводиться. Вона на даний час не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років щодо меншого сина. Однак незважаючи на це отримує певні мінливі нерегулярні, неофіційні доходи, оскільки офіційно влаштуватись на роботу зважаючи на необхідність догляду за меншим сином до трьох років важко. Доходи отримує в різних сумах біля 2 - 4 тис. грн. на місяць. Також, утримувати дітей їй допомагали та допомагають батьки (на даний час лише мати оскільки батько помер). Також, отримує допомогу від держави на утримання меншої дитини 860 грн. в місяць. Вважає, що мінімально необхідним розміром для утримання однієї дитини в місяць є сума біля 3000 грн., з яких вважає батько б мав сплачувати 2 тис. на дитину. Також, вважає, що діти повинні проживати з нею, оскільки проживають з нею з народження. Відповідач же фактично з часу народження дітей та практично весь час перебування у шлюбі проживав окремо в м.Києві. Згоди між нею та відповідачем щодо проживання дітей не досягнуто та мав місце випадок коли чоловік забрав меншого сина проживати до себе в м.Києві та без її дозволу залишив його в себе на період більш ніж три місяці, внаслідок чого вона змушена була вживати заходи щодо повернення дитини. Вказане стало додатковою підставою для її звернення до суду з вимогою про визначення місця проживання дітей.

Відповідач в заперечення позову у письмових та усних заявах, поясненнях, запереченнях позов заперечив. Вказав, що має постійний офіційний дохід оскільки є приватним підприємцем. Такий, з врахуванням усіх податків та обов'язкових платежів складає близько 1 тис. грн. в місць. Попри це він допомагає в утриманні дітей позивачу, незважаючи на те, що вона чинить йому постійно перешкоди в спілкуванні з дітьми та участі в їх вихованні. Надсилає регулярно грошові перекази, а також певні речі, що є необхідними. Такі перекази в місяць складають у сумі біля 1800 грн. Дійсно такі суми є більшими ніж його дохід, однак для цього йому коштами допомагають батьки, близькі особи, також, він намагається жити ощадливо. Звертає увагу на те, що у нього на відміну від позивача є регулярний дохід. Має місце проживання у м.Києві (квартиру), власником якої є його сестра та таке приблизно за площею складає біля 54 кв.м. та він проживає у квартирі сам. Умови ж проживання позивача для дітей гірші, оскільки такі проживають у схожій за площею квартирі, однак у такій проживає, також, і мати позивачки. Спору щодо місця проживання дітей між ним та позивачкою до березня 2018 року не було. Однак такий виник в суді у зв'язку з поданням позову про визначенням місця проживання позивачкою без жодного його повідомлення про це. Вважає, що його доходи, умови проживання та навики спілкування з дітьми та їх виховання, оскільки він за освітою є психологом, - є кращими для визначення місця проживання дітей з ним. Дійсно, спочатку він дав згоду на проживання дітей з позивачкою, згодом у березні 2018 року вважав що місце проживання старшого з синів слід визначити з ним, що жодним чином не впливатиме на виховання та розвиток обох дітей. На даний час же вважає, що місце проживання обох дітей слід визначити з ним. В задоволенні ж позову про стягнення аліментів слід відмовити.

Стаття 84 СК України передбачає право дружини на утримання під час вагітності та у разі проживання з нею дитини. А саме:

1. Дружина має право на утримання від чоловіка під час вагітності.

2. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років.

3. Якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років.

4. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу.

5. Аліменти, присуджені дружині під час вагітності, сплачуються після народження дитини без додаткового рішення суду.

6. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має і в разі розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо після виконання аліментних зобов'язань згідно з частиною четвертою цієї статті один з батьків не виїхав на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договорів про правову допомогу, та залишився або повернувся для постійного проживання в Україну, порядок стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми встановлюється законодавством. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання у державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття. Якщо після набрання законної сили рішенням суду про сплату аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття особа, з якої стягуються аліменти, продовжує постійно проживати в Україні або повертається в Україну для постійного проживання та змінюються обставини, які вплинули на визначення розміру аліментів, у судовому порядку може бути встановлено періодичне стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім'ї, у якій виховується дитина. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги, її розмір визначається Кабінетом Міністрів України. Роботу щодо призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері усиновлення та захисту прав дітей. Суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку.

Окрім наведеної статті Сімейного Кодексу України із норм матеріального закону, що регулюють спірні правовідносини вбачається таке.

За ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття

Згідно ст. 181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У разі виїзду одного з батьків за кордон на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договору про надання правової допомоги, аліменти стягуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо після виконання аліментних зобов'язань згідно з частиною четвертою цієї статті один з батьків не виїхав на постійне проживання у державу, з якою Україна не має договорів про правову допомогу, та залишився або повернувся для постійного проживання в Україну, порядок стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми встановлюється законодавством. Якщо після набрання рішенням суду законної сили, згідно з яким з одного із батьків стягуються аліменти, він виїжджає для постійного проживання у державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, з нього за рішенням суду до його виїзду за межі України може бути стягнуто аліменти за весь період до досягнення дитиною повноліття. Якщо після набрання законної сили рішенням суду про сплату аліментів за весь період до досягнення дитиною повноліття особа, з якої стягуються аліменти, продовжує постійно проживати в Україні або повертається в Україну для постійного проживання та змінюються обставини, які вплинули на визначення розміру аліментів, у судовому порядку може бути встановлено періодичне стягнення аліментів з урахуванням сплаченої суми. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім'ї, у якій виховується дитина. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Порядок призначення та виплати тимчасової державної допомоги, її розмір визначається Кабінетом Міністрів України. Роботу щодо призначення та виплати тимчасової державної допомоги дітям, батьки яких ухиляються від сплати аліментів, не мають можливості утримувати дитину або місце проживання їх невідоме, організовує центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері усиновлення та захисту прав дітей. Суми наданої дитині тимчасової державної допомоги підлягають стягненню з платника аліментів до Державного бюджету України у судовому порядку.

Відповідно до ст. 182 СК України (в редакції станом на час постановлення оскаржуваного рішення), при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На даний час ст. 182 СК України передбачає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує:

1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини;

2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;

3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;

3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;

3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;

4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

На даний час ст. 184 СК України передбачає, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Крім цього, відповідно до ст. 184 СК України (в редакції станом на час постановлення оскаржуваного рішення), суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Також, відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. У разі виїзду одного з батьків на постійне проживання в державу, з якою Україна не має договору про правову допомогу, аліменти стягуються відповідно до вимог частин 5 - 7 ст. 181 СК. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження" він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Порядок стягнення аліментів визначено у ст. 74 Закону "Про виконавче провадження", а також у статтях 194 - 197, 274 СК.

Також, відповідно до ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Також, із ряду постанов Верховного Суду вбачається висновок, згідно з якою пріоритетними в цій справах, що стосується визначення місця проживання дитини є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини, а також захисту якнайкращих інтересів дитини.

Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Також, згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, і при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.

Також, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Зважаючи на вказані норми закону, а також обставини, що мають значення для розгляду справи колегія суддів прийшла до висновку про те, що рішення суду в частині визначення місця проживання дітей з матір'ю є законним, обґрунтованим, таким, що забезпечує якнайкращі інтереси дитини без віддання пріоритетності у цьому питанні комусь із батьків, зокрема, і матері.

Однак, що стосується вирішення питання про стягнення аліментів, то у цій частині рішення суду підлягає зміні.

Так, як вбачається із матеріалів справи, визнано та не спростовано сторонами, - сторони з 25.02.2012 року по 22.03.2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі. За час шлюбу у сторін народилось двоє дітей: сини: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2. Сторони під час шлюбу фактично спільно не проживали. Відповідач практично протягом всього подружнього життя проживав у м.Києві де працював, де до 2013 року з ним проживала дружина. Позивачка ж з дітьми постійно проживала та проживає у м.Львові зі своїми батьками (на даний час лише з матір'ю в зв'язку із смертю батька) за адресою АДРЕСА_1. Власником квартири є мати позивачки - ОСОБА_8 Квартира складається з двох житлових кімнат площею 50,3 кв.м., житловою площею 30,5 кв.м. Офіційно позивачка не працює, оскільки перебуває у відпустці по догляду за меншим сином до досягнення ним трьох років. Однак як ствердила отримує нерегулярні, мінливі, неофіційні доходи від періодичних робіт, які виконує в розмірах від 2 до 4 тис. грн. Крім цього, отримує державну соціальну допомогу на меншого сина у розмірі 860 грн. щомісячно. Згідно висновку органу опіки та піклування матір'ю створені належні умови для проживання дітей. Мати регулярно цікавиться здоров'ям дітей, а також умовами виховання старшого сина, який відвідує ДНЗ. Жодної негативної інформації щодо матері органом опіки та піклування не отримано.

Колегія суддів враховує згаданий висновок органу опіки та піклування виключно як джерело інформації щодо умов проживання та виховання дітей матір'ю, однак аж ніяк такий не має певного пріоритетного чи визначального значення стосовно визначення місця проживання дітей, оскільки такий наданий без заслуховування думки батька дітей щодо спірного на даний час питання та у такому відсутні дані про умови проживання та можливість здійснення виховання дітей батьком.

Щодо умов проживання та матеріального забезпечення батька, то колегія суддів вважає, що його умови нічим не гірші ніж матері та такий теж цілком зміг би виконувати свої батьківські обов'язки належним чином у випадку проживання дітей (чи однієї з них) з ним. Протилежного позивачкою не доведено та доказів цього не представлено. Так, батько (відповідач по справі) проживає у квартирі практично аналогічній квартирі, у якій проживає мати, загальною площею як він сам ствердив біля 54 кв.м. Квартира належить його сестрі. Має постійний офіційний незначний дохід біля 3200-3400 грн. на місяць. Однак і витрати, які практично залишають йому для вільного користування коштів біля 1000 грн. на місяць, про що батько сам ствердив. Вказане, а також те, що батько практично щомісяця протягом тривалого періоду (біля двох років) намагається надсилати як грошові кошти, так і певні речі дітям сторін на суму біля 1800 грн. в місяць, - свідчить про існування у нього інших додаткових джерел доходів, заощаджень, тощо, які дозволяють йому самостійно існувати ведучи постійну підприємницьку діяльність у м.Києві, а також надавати умовно стабільну матеріальну допомогу дітям. Вказане свідчить про належні, як і у матері матеріально побутові умови для проживання дітей.

Однак, при вирішенні питання про визначення місця проживання з одним із батьків колегія суддів враховує і такі обставини, що мають на думку суду істотне значення та, виходячи з яких місце проживання дітей з матір'ю судом першої інстанції визначено правильно.

Так, діти сторін з народження (старший син чотири роки, а молодший два роки) постійно проживають з матір'ю. При цьому слід врахувати і те, що батько практично незначний час проживав з дітьми і протягом перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. При цьому у дітей склався певний уклад життя, життєвий ритм, який відповідно склався і у матері та який дозволяє належним чином їх утримувати, проводити медичне обстеження, здійснювати виховання та підготовку до самостійного життя. Зважаючи на проживання матері та дітей з бабцею слід вважати, що такий ритм склався в усіх чотирьох осіб спільно. Та, зважаючи на відсутність жодної негативної інформації стосовно утримання чи виховання дітей матір'ю у матеріалах справи та, зокрема, і при отриманні інформації з різних установ органом опіки та піклування, - вказане свідчить про належне утримання та виховання матір'ю дітей, утворення у дітей сталих життєвих зв'язків, а також і про те, що розрив таких може призвести до непередбачуваних наслідків для дітей, зважаючи, також, і на малолітній вік дітей. Про те, що мати дітей приділяє максимальну увагу вихованні та утриманню дітей свідчить те, що вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною, хоч могла б і офіційно працювати, залишивши повний догляд дітей певній дитячій установі, певній особі чи навіть своєї матері. Окрім цього, у вільний від цього час мати намагається вирішити і питання фінансового забезпечення працюючи неофіційно, зважаючи на брак коштів, за відсутності стабільної та достатньої фінансової допомоги батька в утриманні дітей.

Колегія суддів не заперечує можливості влаштування і батьком сторін належних умов для проживання та виховання дітей, однак вважає, що тривале окреме проживання батька від дітей, його постійна зайнятість як приватного підприємця, про що він вказує, а також різна, що часто змінюється позиція батька протягом останнього року стосовно місця проживання дітей (спочатку до березня 2018 року батько стосовно проживання дітей з матір'ю не заперечував; після цього мав намір визначити місце проживанням одного синів з ним; на даний час наполягає на визначення місця проживання обох дітей з ним), - ставить під ризик розвиток, утримання та виховання дітей. Так, батькові для повноцінного влаштування життя для проживання самому з двома малолітніми дітьми потрібен буде додатковий час, відповідна зміна життєвого ритму, налагодження нових життєвих зв'язків, тобто докладення додаткових зусиль, і все наведене не може не впливати на дітей сторін. У випадку ж залишення дітей з матір'ю такого ризику - немає. Та діти, у випадку залишення з матір'ю отримуватимуть ті ж належні умови утримання, виховання та розвитку, що і отримують.

Про певну нестабільність у позиції батька та можливу емоційну складову у цьому питанні свідчить і утримання ним старшого сина сторін біля трьох місяців без згоди на те матері. Вказане ж фактично і могло спровокувати як подання позивачкою позову про визначення місця проживання дітей та виникнення реального спору між батьками з приводу місця проживання дітей, чого до цього випадку, як ствердили обоє із сторін, не було. Також, підтримання батьком позиції з приводу визначення місця проживання дітей з ним може свідчити і факт незабезпечення йому (позиція відповідача) належних умов (ненадання можливостей) спілкування та виховання дітей матір'ю.

Окрім цього, слід вказати про більш активну позицію у питанні визначення місця проживання дітей матері з нею та більш реакційну на таку позицію матері - позицію батька.

Так, саме мати при неповерненні дитини батьком різними способами намагалась вирішити питання повернення дитини, починаючи від звернення до різних установ та органів та завершуючи власним прибуттям до місця проживання батька та поверненням дитини з нею.

Батько ж навпаки жодного разу до матері з приводу питання визначення місця проживання дітей чи одного з синів з ним не звертався. До органу опіки та піклування з приводу визначенням місця проживання дітей з ним протягом чотирьох років не звертався також. Крім цього, позову з цього приводу ним не подано та його позиція практично зводиться виключно до заперечення на позов матері з цього питання. Окрім наведеного, вказуючи про певні перешкоди у спілкуванні з дітьми батько знову ж до органів опіки та піклування для вирішення цього питання чи до суду не звертався.

Вказане свідчить про меншу зацікавленість та активність у цьому питанні батька (протягом останніх чотирьох років).

Враховуючи наведене, а саме те, що проживання дітей з матір'ю сприяє якнайкращому забезпеченню їх інтересів в належному утриманні, вихованні, розвитку. Збереження такого стану слід вважати має виключно сталий позитивний ефект на противагу ризику, який виникає при розриві життєвих зв'язків на формуванні нових у випадку передачі дітей батькові, в першу чергу для самих дітей, - колегія суддів вважає, що рішення суду в частині визначення місця проживання дітей з матір'ю є законним, обґрунтованим та таким, таким, що підлягає залишенню без змін як таке що відповідає якнайкращим інтересам дітей сторін.

Окремо, що стосується доводів відповідача про неетичну поведінку позивача, зокрема, нецензурну поведінку при спілкуванні з ним, то вказане на думку колегії суддів не слід вважати визначальним фактором при вирішенні питання визначення місця проживання дітей, оскільки фактів такого ж спілкування з дітьми чи іншими особами та певного негативного впливу на виховання та розвиток дітей відповідачем не доведено. Крім цього, вказане слід вважати має місце через конфліктність стосунків сторін; певну провокативність у розмовах відповідача та невизначеність у стосунках між сторонами та дітьми, а також питаннях матеріального забезпечення дітей, що не може не впливати на загальний емоційний стан позивачки та виокремлювати вказані певні окремі факти при наявності тривалого спору між сторонами та вважати це істотним чи визначальним чинником не слід. Хоч позивачці і слід утримуватись від такої поведінки в майбутньому з врахуванням в першу чергу інтересів дітей, які мають потребу та право на спілкування з власним батьком.

Крім цього, окремо, що стосується не постановлення окремої процесуальної ухвали судом першої інстанції про залучення органу опіки та піклування до участі у справі як третьої особи. То слід вважати, що таке формальне порушення не призвело до незаконності рішення суду у цій частині вимог. Оскільки по-перше необхідності залучення органу опіки та піклування як третьої особи процесуальний кодекс як і Сімейний кодекс України не містять. У такій категорії справ орган бере участь як окрема процесуальна особа (ст. 19 СК України) та визначальною є саме участь органу у розгляді справи, що судом першої інстанції було забезпечено.

Що стосується вирішення питання про стягнення аліментів, то в цій частині вимог колегія суддів вважає, що рішення суду слід змінити.

Так судом позов в цій частині вимог задоволено повністю, однак судом не враховано певні обставини, що мали істотне значення.

Так, як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом апеляційної інстанції. Діти сторін проживають з позивачкою та перебувають на її повному матеріальному забезпеченні, хоч як вказано відповідач також бере певну, хоч не систематичну та не стабільну, однак суттєву участь в утриманні дітей сторін.

Позивачка проживає з дітьми та своєю матір'ю та її доходи складають біля 2000-4000 грн. на місяць від періодичних, неофіційних, нерегулярних заробітків. Крім цього, вона отримує соціальну допомогу на утримання меншого сина сторін у розмірі 860 грн. щомісячно. В утриманні та забезпеченні дітей їй допомагає мати. Витрати на дітей можуть складати різні суми в місяць. Однак мінімальна необхідна сума для повноцінного нормального утримання кожного з синів як вказала позивачка є 3000 грн. на місяць.

Відповідач проживає один. Доходи його офіційно становлять від 3200-3400 грн. на місяць Хоч мають місце і інші джерела доходів, заощаджень, які дозволяють відповідачу існувати, здійснювати підприємницьку діяльність та допомагати матеріально дітям приблизно у розмірі 1800 грн. на місяць.

Доводів про певні хронічні захворювання як сторін так і дітей матеріали справ не містять. Інших утриманців чи додаткових значних постійних витрат у сторін немає.

Зважаючи на вказане, те, що законом визначено як мінімальний розмір аліментів, що повинен становити суму не меншу ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» станом на час розгляду справи у судах обох інстанцій на обох дітей складав суму - 1559 грн.; те, що обов'язок утримувати дітей покладено на обох батьків; те що на час перегляду рішення суду першої інстанції рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму, який на даний час складає на двох дітей - 3118 грн., що колегія суддів не може не враховувати, зважаючи на те, що спірні правовідносини носять триваючий характер; те, що позивачка перебуває у відпустці по догляду за дитиною та не має повноцінної можливості влаштуватись на постійну, стабільну роботу та має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною трьох років; наявність у справі доказів про можливість відповідачем надавати допомогу як дітям сторін, так і позивачці, однак відсутність даних про стабільні високі доходи, хоч і наявність даних про стабільні доходи, які дозволяють самостійне утримання та надання певної матеріальної допомоги дітям і дружині про що йшлося; розміри необхідних щомісячних коштів на утримання дітей сторін, про які заявила позивачка, - колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки на утримання дітей, а також її утримання а також виключення з резолютивної частини посилання на те, що розмір аліментів мусить бути не менший ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, оскільки вказане може мати лише у випадку стягнення аліментів у частці від доходу у даному ж випадку має місце стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, яка підлягає індексації відповідно до закону та у якій відповідно враховано розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Так розмір аліментів на кожну із дітей на місяць слід зменшити з 2 тис. грн. до 1500 грн. на утримання ж дружини - до 1000 грн.

Вказане не позбавляє сторін права, в подальшому у випадку зміни матеріального, сімейного стану, стану здоров'я, тощо, вирішувати питання про збільшення чи зменшення вказаної суми аліментів.

Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати частково обґрунтованими та таку задовольнити частково.

Крім цього, колегія суддів вважає, що посилання суду на Декларацію прав дитини від 20.11.1959 року є помилковим.

Так, суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Крім того, суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України.

Також, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV«Про міжнародні договори України» міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб'єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов'язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо).

У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв'язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «;ратифікація», «;прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов'язковість для неї договору.

Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв'язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов'язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України.

Декларація прав дитини не ратифікована Україною, не має офіційного перекладу українською мовою.

Таким чином, Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України.

Однак, зважаючи на те, що таке помилкове посилання на правильність рішення суду в частині вимог про визначення місця проживання дітей не вплинуло, тому в цій частині вимог колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.3, 376 ч.1 п.2-4, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 16 березня 2018 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення аліментів - змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в цій частині вимог у такій редакції:

«стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно, з індексацією відповідно до закону, з 30 січня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на утримання сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, аліменти в розмірі 1500 грн. щомісячно, з індексацією відповідно до закону, з 30 січня 2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 на її утримання аліменти в розмірі 1000 грн. щомісячно, з 30 січня 2017 року і до досягнення ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2 трирічного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_6.».

В решті рішення суду - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 листопада 2018 року.

Головуючий : Я.А. Левик

Судді: Л.Б. Струс

М.М. Шандра