Постанова

Іменем України

28 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 646/655/16-ц

провадження № 61-34069св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І.М. (суддя-доповідач), Висоцької В. С.,

Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_4, відповідачі: Прокуратура Харківської області, Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області,
розглянувши у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу Державної казначейської служби України на рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2017 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2017 року та касаційні скарги ОСОБА_4 та заступника прокурора Харківської області на рішення апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2017 року,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У грудні 2016 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Прокуратури Харківської області, Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ), Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області (далі - ГУ ДКСУ у Харківській області) про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що 25 жовтня 2012 року Прокуратурою Харківської області відносно ОСОБА_4 було порушено кримінальну справу за ознаками складу злочину, передбаченого частиною 3

статті 364 КК України. Постановою слідчого Прокуратури Харківської області від 16 листопада 2012 року йому було пред'явлено обвинувачення та обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 21 листопада

2012 року на підставі матеріалів кримінальної справи відповідні відомості було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі - ЄРДР),

а 19 грудня 2012 року - повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого частиною третьою статті 364 КК України.

Вироком Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 серпня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30 липня 2015 року, ОСОБА_4 визнано невинним і виправдано за частиною першою статті 365 КК України. Запобіжний захід - підписку про невиїзд скасовано.

Посилаючись на те, що незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та обранням запобіжного заходу ОСОБА_4 було завдано моральної шкоди, позивач просив суд стягнути на її відшкодування з ДКСУ за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 2 500 000 грн.

Рішенням Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2017 року (у складі судді Салайчук С. М.) позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ДКСУ грошові кошти за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_4 в розмірі 1 800 000 грну відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями Прокуратури Харківської області.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, кримінальним переслідуванням, позивачу заподіяно моральну шкоду, у зв'язку з чим останній має право на її відшкодування на підставі статті 23, 1176 ЦК України та Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон України

№ 266/94-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин)).

Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2017 року

(у складі колегії суддів: Піддубного Р. М., Котелевець А. В., Швецової Л. А.) рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2017 року змінено.

Стягнуто з ДКСУ за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь

ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 200 000 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення апеляційного суду мотивоване тим, що, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами справедливості, добросовісності та розумності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більше, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, у зв'язку з чим суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про максимальний розмір компенсації моральної шкоди, визначеної висновком судово-психологічної експертизи від 23 грудня 2016 року № 4897.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ДКСУ просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, суди попередніх інстанцій не врахували, що висновок судово-психологічної експертизи від 23 грудня 2016 року

№ 4897 ґрунтується на припущеннях, оскільки посилання в ньому на негативні зміни у житті ОСОБА_4 виникли внаслідок дій ОСОБА_5, а не працівників органу прокуратури. Перебуваючи в якості обвинуваченого у кримінальній справі, ОСОБА_4 працював в органах міліції. При визначенні розміру моральної шкоди, суди не врахували, що стосовно ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не обирався, судами не було зазначено розрахунок моральної школи і наведено відповідних мотивів стосовно збільшення суми для відшкодування моральної шкоди, враховуючи положення статті 13 Закону України

№ 266/94-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Отже, судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій є такими, що не ґрунтуються на законі, та підлягають скасуванню.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заступник прокурора Харківської області просить змінити рішення апеляційного суду в частині визначення розміру моральної шкоди, зменшити суму відшкодування, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» з 01 січня 2017 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 3 200 грн. Проте, згідно з пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 06 грудня 2016 року № 1774-УІІІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» (набрав чинності з 01 січня 2017 року ) мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн, тому компенсація моральної шкоди ОСОБА_4 повинна складати 34 346,67 грн.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що рішення апеляційного суду є таким, яке не ґрунтується на законі, оскільки апеляційним судом не наведено жодного обґрунтованого мотиву і доводу щодо зміни суми моральної шкоди, завданої позивачу.

Учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційні скарги, заперечень щодо їх вимог і змісту до суду не направили.

05 червня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційні скарги підлягають залишенню без задоволення з таких підстав.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків судів не спростовують.

Суди встановили, що 25 жовтня 2012 року Прокуратурою Харківської області стосовно ОСОБА_4 порушено кримінальну справу, під час розслідування якої слідчим Прокуратури Харківської області 16 листопада 2012 року винесено постанову про притягнення ОСОБА_4 в якості обвинуваченого та обрання запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. 21 листопада 2012 року відомості відносно ОСОБА_4 внесені до ЄРДР.

19 грудня 2012 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру за ознаками складу злочину, передбаченого частиною третьою статті 364 КК України.

За результатами досудового розслідування відносно позивача складений обвинувальний акт за вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 364 КК України, який направлений до Червонозаводського районного суду міста Харкова для розгляду.

Під час судового слідства, прокурором змінено обвинувачення у кримінальному провадженні та дії ОСОБА_4 перекваліфіковані з частини третьої статті 364 КК України на частину першу

статті 365 КК України.

Вироком Червонозаводського районного суду міста Харкова від 03 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 07 серпня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 30 липня 2015 року, ОСОБА_4 визнано невинним і виправдано за частиною першою статті 365 КК України. Запобіжний захід підписку про невиїзд скасовано.

Відповідно до частин першої, п'ятої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Статтями першою, другою Закону України № 266/94-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту

на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян відшкодовується

у повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

Відповідно до частин першої, шостої статті 4 Закону України № 266/94-ВР

(у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону України № 266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи

в межах, встановлених цивільним законодавством.

Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Відповідно до частини 3 статті 13 Закону України № 266/94-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Аналогічна правова позиція, висловлена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-2203цс15 від 02 грудня 2015 року.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, виходив з того, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_4 зазнав страждань та тривалих емоційних хвилювань, тому розмір моральної шкоди визначено з урахуванням його доведеності позивачем та принципів справедливості, добросовісності та розумності.

Установлено, що ОСОБА_4 знаходився під слідством та судом

з 25 жовтня 2012 року по 07 серпня 2014 року - 1 рік 9 місяців 14 днів, тобто 21 місяць 14 днів.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про державний бюджет на 2017 рік» установлено у 2017 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі:

з 01 січня - 3 200 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з того, що у зв'язку з незаконним притягнення до кримінальної відповідальності та незаконним застосування запобіжного заходу позивачу завдано фізичних та душевних страждань, та врахувавши висновок судово-психологічної експертизи

від 23 грудня 2016 року № 4897 та керуючись принципами справедливості, добросовісності та розумності, дійшов обґрунтованого висновку про відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 грн.

Доводи касаційної скарги заступника Прокуратури Харківської області про те, що мінімальна заробітна плата не застосовується як розрахункова величина для визначення інших виплат та до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1 600 грн не є обґрунтованими, оскільки Законом України «Про державний бюджет на 2017 рік» установлено, що у 2017 році мінімальним розмір заробітної плати складає 3 200 грн. Тому відповідно до частини третьої статті 13 Закону України № 266/94-ВР (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом.

Інші доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують, на законність рішень не впливають, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційних скарг висновків судів не спростовують.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Державної казначейської служби України, ОСОБА_4 та заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення Червонозаводського районного суду міста Харкова від 12 квітня 2017 року в незміненій частині та рішення апеляційного суду Харківської області від 28 липня 2017 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. М. Фаловська В. С. Висоцька В. В. Пророк