Постанова

Іменем України

07 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 607/114/15-ц

провадження № 61-13497св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Висоцької В. С.,

суддів: Лесько А. О., Пророка В. В., Сімоненко В. М., Фаловської І. М.

(суддя-доповідач),

учасники справи:

заявник - лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні ОСОБА_1, заінтересована особа - ОСОБА_2,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє представник ОСОБА_4, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 січня 2015 року у складі судді Процько Я. В. та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 14 березня 2017 року у складі колегії суддів: Храпак Н. М., Дикун С. І., Парандюк Т. С.,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до підпункту 14 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення»

ЦПК України у редакції Закону України № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» судові рішення, ухвалені судами апеляційної інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в касаційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У січні 2015 року лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі - Тернопільська ОККПНЛ) ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку ОСОБА_2

Заява мотивована тим, що 09 січня 2015 року ОСОБА_2 була госпіталізована у Тернопільську ОККПНЛ. Необхідність у госпіталізації до психіатричного стаціонару для обстеження та лікування була пов'язана з наявністю у ОСОБА_2 тяжкого психічного розладу, який обумовлює небезпеку для неї та оточуючих. ОСОБА_2 була оглянута лікарем-психіатром Тернопільської ОККПНЛ, яка підтвердила необхідність її госпіталізації. Доцільність госпіталізації

ОСОБА_2 також підтверджена комісією лікарів-психіатрів. Згода ОСОБА_2 на госпіталізацію відсутня.

Посилаючись на вищевказане лікар-психіатр Тернопільської ОККПНЛ ОСОБА_1 просила суд винести рішення про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку ОСОБА_2.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 14 січня 2015 року заяву задоволено.

Госпіталізовано ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,

у примусовому порядку у Тернопільську ОККПНЛ для надання відповідної психіатричної допомоги в умовах стаціонарного обстеження та лікування.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у ОСОБА_6 встановлено тяжкий психічний розлад, її дії небезпечні як для неї, так і для оточуючих, належне лікування можливе лише в умовах стаціонару, а тому наявні підстави для її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку.

Ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 14 березня 2017 року рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 14 січня 2015 року залишено без змін.

Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на час звернення із заявою) для госпіталізації ОСОБА_2

до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди. Госпіталізація останньої до психіатричного закладу у примусовому порядку викликана станом її здоров'я, який створює безпосередню небезпеку як для самої ОСОБА_2, так і для оточуючих.

У касаційній скарзі, поданій у квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_3,

в інтересах якої діє представник ОСОБА_4, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні заяви.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 про допит ОСОБА_7 (її матері) щодо обставин як написання заяви, так і обставин, викладених у її заяві про лікування ОСОБА_2 Також в якості документа, що підтверджував неможливість присутності

ОСОБА_3 в день слухання справи у суді першої інстанції, наведено довідку Тернопільської ОККНПЛ, що вона не може з'явитись до суду у зв'язку з психомоторним збудженням. Апеляційний суд не звернув уваги, що подання такої довідки не передбачено ні цивільним законодавством, ні Законом України «Про психіатричну допомогу» (в редакції, чинній на час звернення із заявою про госпіталізацію), ні додатком до наказу Міністерства охорони здоров'я України від 24 липня 2001 року № 304 «Про затвердження окремих форм документів з питань психіатричної допомоги». Даною довідкою неправомірно заперечено передбачене частиною другою статті 281 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію) право ОСОБА_3 на доступ до правосуддя під час вирішення питання щодо неї.

Інші учасники судового процесу не скористались правом подати відзив на касаційну скаргу, заперечень щодо її вимог і змісту до суду не направили.

19 березня 2018 року справу передано до Верховного Суду.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Законодавство України про психіатричну допомогу базується на Конституції і складається з Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров'я», Закону України «Про психіатричну допомогу» та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них (стаття 2 Закону України «Про психіатричну допомогу»).

Відповідно до статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.

Судом установлено, що відповідно до довідки адміністрації Тернопільської ОККПНЛ від 20 січня 2017 року ОСОБА_2 вперше проходила лікування у психіатричній лікарні міста Києва 26 лютого 2014 року тривалістю один день. Вподальшому стаціонарно лікувалась в 6-му відділенні Тернопільської ОККПНЛ з 27 лютого по 03 березня 2014 року

і була виписана 03 березня 2014 року (діагноз вказано у довідці). Виписана за письмовою вимогою хворої. Повторно проходила лікування з 21 березня по 03 квітня 2014 року (діагноз вказано у медичній виписці).

Відповідно до висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської ОККПНЛ від 09 січня 2015 року, 09 січня 2015 року ОСОБА_2 була госпіталізована у 4-е психіатричне відділення Тернопільської ОККПНЛ бригадою швидкої медичної допомоги у зв'язку з неадекватною поведінкою пацієнтки: конфліктує з оточуючими, агресивна, малює схеми та знаки, в приміщенні церкви «Відродження» побила оргтехніку.

Згідно з довідкою адміністрації Тернопільської ОККПНЛ від 20 січня

2017 року ОСОБА_2 була оглянута комісією лікарів-психіатрів Тернопільської ОККПНЛ 09 січня 2015 року. Їй був встановлений діагноз, згідно з яким комісія дійшла висновку, що обстеження і лікування ОСОБА_2 можливе тільки в умовах психіатричного стаціонару, а також підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію в психіатричний стаціонар для обстеження та лікування у зв'язку з наявністю у неї важкого психічного розладу, який обумовлює її безпорадність та обумовлює суттєву шкоду її здоров'ю внаслідок погіршення психічного стану. Пацієнтка проходила стаціонарне лікування з 09 січня по 07 лютого 2015 року, була виписана з діагнозом, який вказаний у довідці. Після останньої госпіталізації ОСОБА_2 за допомогою до Тернопільської ОККПНЛ не зверталась і психіатрами не оглядалась.

Матеріали справи не містять інших протилежних за змістом медичних чи експертних висновків з цього питання.

Оскільки госпіталізація ОСОБА_2 до психіатричного закладу в примусовому порядку була визнана комісією лікарів-психіатрів доцільною, представник психіатричного закладу направив до суду відповідну заяву про її госпіталізацію до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на час звернення із заявоюпро госпіталізацію).

Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічнохворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом.

З огляду на вимоги процесуального закону (статті 279-282 ЦПК України

(у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію)) та відповідно до статей 14-16 Закону України «Про психіатричну допомогу» (у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію) рішення про надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку приймається виключно судом.

Відповідно до статті 14 Закону України «Про психіатричну допомогу»

(у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію), особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

Згідно зі статтею 16 Закону України «Про психіатричну допомогу»

(у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію)

у випадках, коли госпіталізація особи до психіатричного закладу в примусовому порядку визнається доцільною, представник психіатричного закладу, в якому перебуває особа, протягом 24 годин направляє до суду за місцем знаходження психіатричного закладу заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу в примусовому порядку на підставах, передбачених статтею 14 цього Закону. До заяви, в якій повинні бути викладені підстави госпіталізації особи до психіатричного закладу в примусовому порядку, передбачені статтею 14 цього Закону, додається висновок комісії лікарів-психіатрів, який містить обґрунтування про необхідність такої госпіталізації.

Заяву про госпіталізацію особи до психіатричного закладу розглядає суд протягом 24 годин з дня її надходження та залежно від встановлених обставин ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні (частина перша статті 281, частина перша 282 ЦПК України у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію).

Заяву про госпіталізацію ОСОБА_2 до психіатричного закладу

у примусовому порядку подано до суду першої інстанції 12 січня

2015 року.

09 січня 2015 року госпіталізовано ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у примусовому порядку у Тернопільську ОККПНЛ для надання відповідної психіатричної допомоги в умовах стаціонарного обстеження та лікування.

Надаючи згоду на госпіталізацію ОСОБА_2 у примусовому порядку, суди виходили з того, що у зв'язку з наявністю у

ОСОБА_2 тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку як для себе, так і оточуючих, та встановивши, що остання не давала усвідомленої згоди на лікування, дійшли висновку про задоволення заяви про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку ОСОБА_2

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитися не можна.

Надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людинищодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод особа може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є «психічно хворою»; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання.

Перед тим як визначати, чи було достовірно доведено, що особа страждає на психічний розлад, вид і ступінь якого можуть бути підставою для примусового тримання цієї особи у психіатричній лікарні, суди повинні встановити, чи було таке тримання законним у розумінні підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, чи була дотримана процедура, передбачена чинним законодавством України.

Недотримання вимог норм матеріального чи процесуального права при вирішенні питання про надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку призводить до порушення підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенціїпро захист прав і основоположних свобод.

Відповідність такого позбавлення особи свободи національному законодавству є недостатньою умовою; воно також має бути необхідним за конкретних обставин, які повинен встановити суд, розглядаючи справу.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 (провадження

№ 14-9свц18).

Відповідно до частини другої статті 281 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію) справа за заявою про надання психіатричної допомоги у примусовому порядку чи про припинення надання амбулаторної психіатричної допомоги, госпіталізацію у примусовому порядку розглядається в присутності особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, з обов'язковою участю прокурора, лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу, що подав заяву, та законного представника особи, щодо якої розглядаються питання, пов'язані з наданням психіатричної допомоги.

Довідка адміністрації Тернопільської ОККНПЛ про те, що

ОСОБА_2 не може з'явитися в судове засідання у вказаний день та час слухання даної справи у зв'язку з тим, що перебуває у стані психомоторного збудження і знаходиться під постійним спостереженням чергового медичного персоналу, не є належним та передбаченим частиною другою статті 281 ЦПК України (у редакції, чинній на момент звернення із заявою про госпіталізацію) доказом, що підтверджує неможливість присутності в судовому засіданні особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, оскільки , по-перше, норма вказаної статті не встановлює порядку вирішення питання щодо особи за її відсутності; по друге, обставини, вказані в довідці, за яких особа не може з'явитися в суд, не підтверджені належними доказами.

Крім того, апеляційний суд у рішенні не обґрунтував мотивів щодо відмови у задоволенні клопотання представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4, яке подано до апеляційного суду, про допит ОСОБА_7 (її матері) щодо обставин, викладених у її заяві про лікування ОСОБА_2

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що заяву про госпіталізацію ОСОБА_6 від 12 січня 2015 року написано особою (її матір'ю), яка підтвердила у визначений законом спосіб свою особу (надала паспорт, свідоцтво про народження тощо).

Крім того, згідно з копією паспорта прізвище особи, щодо якої вирішувалось питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, ОСОБА_3. Разом з тим, суд першої інстанції ухвалив рішення щодо ОСОБА_6, а всі медичні довідки і висновки видані щодо ОСОБА_2.

Отже, суди повно та всебічно не дослідили наявні у справі матеріали, не надали їм належну оцінку, не встановили прізвище, ім'я, по-батькові особи, щодо якої вирішувалось питання про госпіталізацію до психіатричного закладу у примусовому порядку, а також здійснили розгляд вказаної заяви без присутності цієї особи.

Крім того, як зазначено вище, підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні є те, що психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, при якому особа вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність.

При цьому колегія суддів виходить із того, що госпіталізація до психіатричного закладу у примусовому порядку передбачає дослідження та оцінку судом висновку лікарів-психіатрів про доцільність госпіталізації особи у відділення стаціонару лікарні без усвідомленої згоди особи, щодо якої вирішується питання про надання їй психіатричної допомоги у примусовому порядку, у сукупності з іншими доказами, що підтверджують такий стан особи, який дає підстави саме для примусової госпіталізації.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені, тому суд касаційної інстанції позбавлений можливості усунути вказані недоліки і перевірити доводи відповідача, оскільки вони потребують встановлення обставин, які не були встановлені судом.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.

Оскільки судами попередніх інстанцій порушено норми матеріального та процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не досліджено зібрані у справі докази, а суд касаційної інстанції не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому відсутні правові підстави для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень.

Таким чином, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до вимог статті 411 ЦПК України.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, в інтересах якої діє представник ОСОБА_4, задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області

від 14 січня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 14 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. С. Висоцька

Судді А. О. Лесько

В. В. Пророк

С. М. Сімоненко

І. М. Фаловська