КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 381/202/18
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/2548/2018
Головуючий у суді першої інстанції: Чернишова Є.Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 листопада 2018 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді - доповідача Слюсар Т.А.,

суддів: Волошиної В.М., Панченка М.М.,

за участю секретаря судового засідання Макаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2018 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа: Фастівська районна державна нотаріальна контора про визнання частково недійсним договору дарування земельної ділянки,-

В С Т А Н О В И В :

У січні 2018 року ОСОБА_3 звернувся у суд із позовом до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору дарування земельної ділянки.

Зазначав, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати ОСОБА_4, яка залишила заповіт, згідно з яким все належне їй майно заповідала позивачеві та його рідному брату ОСОБА_5.

Спадкове майно складалось із житлового будинку АДРЕСА_1.

Також позивач зазначав, що у встановлений законом строк звернувся до Фастівської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а його брат написав заяву про відмову від спадщини у зв'язку із тим, що мати ще при житті подарувала частину житлового будинку своїй онучці - дочці брата, ОСОБА_6. Згодом позивач отримав свідоцтво на право на спадщину за заповітом, згідно з яким ним було успадковано 27/50 частин житлового будинку. Інша частина будинку, а саме 23/50 належить відповідачу.

Проте, із витягу з державного земельного кадастру позивачу стало відомо, що земельна ділянка, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 площею 0,0822 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд, на якій розташований будинок, по праву приватної власності належить ОСОБА_2, частка у спільній власності 1/1.

Посилаючись на те, що нотаріус Фастівської районної державної нотаріальної контори посвідчила договір дарування земельної ділянки, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з порушенням ст. 120 ЗК України, а він, набувши право власності на 27/50 частину житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до ч. 4 ст.120 ЗК України набуває право на отримання у користування або у власність частини земельної ділянки пропорційно до його частки у праві власності на будинок - 27/50, позивач, з урахуванням уточнень, просив :

визнати недійсним договір дарування земельної ділянки, посвідчений Фастівською державною нотаріальною конторою Київської області 13 серпня 2015 року, за реєстровим №2030, який був укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, в частині дарування їй 27/50 частин земельної ділянки, кадастровий номер НОМЕР_1, площею 0,0822 га по АДРЕСА_1 скасувати рішення державного реєстратора Бігіч С.Ю. - державного нотаріуса Фастівської районної державної нотаріальної контори №23624201 від 13.08.2015 року про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на земельну ділянку площею 0,0822га з кадастровим номером НОМЕР_1 та цільовим призначення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, реєстраційний об'єкта нерухомого майна: 49.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2018 року позов ОСОБА_3 задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування обставин справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що судом залишено поза увагою те, що на момент укладення договору дарування земельної ділянки, позивач не був власником 27/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1, а отже, його права та інтереси передачею в 2015 році у власність відповідача земельної ділянки площею 0,0822 га не були порушені жодним чином.

Окрім цього, суд першої інстанції застосував норми права, які не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що позивач є власником чи користувачем земельної ділянки на якій розміщений житловий будинок.

Посилаючись на зазначене та те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що право позивача на частину земельної ділянки пропорційної до його частки у праві власності жилого будинку не підлягає судовому захисту в обраний позивачем спосіб, оскільки незалежно від того, чи буде визнано оспорюваний договір дарування земельної ділянки повністю чи в частині, наслідком визнання його недійсним буде повернення сторін цього правочину до первісного стану, тобто фактично померлій ОСОБА_7 буде повернуто всю земельну ділянку площею 0,0822 га, і саме земельну ділянку площею 0,0822 га, а не 27/50 її частини, успадкує на підставі заповіту позивач, що свою чергу породжує новий спір, в якому позивачем вже буде ОСОБА_2, просила апеляційну скаргу задовольнити.

Колегія суддів, вислухавши ОСОБА_2, яка підтримала апеляційну скаргу, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Як убачається з матеріалів справи, 12 січня 2009 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким все своє майно запоповідала ОСОБА_3 та ОСОБА_5 Вказаний заповіт було посвідчено секретарем виконавчого комітету Борівської селищної ради Фастівського району Київської області та зареєстровано в реєстрі за № 01 (а.с.10).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після чого позивач звернувся до Фастівської районної нотаріальної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та 18 липня 2017 року отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 27/50 частин житлового будинку № 13 з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.19).

Разом з тим, державний нотаріус Фастівської районної держаної нотаріальної контори Київської області своїм листом від 16 вересня 2017 року за № 736/02-14 відмовила ОСОБА_9 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,0822 га, надану для будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_4, оскільки вказана земельна ділянка була подарована ОСОБА_4 громадянці ОСОБА_2 (договір посвідчений Фастівською районною державною нотаріальною конторою Київської області 13 серпня 2015 року, за реєстровим № 2030) (а.с.23).

Окрім цього, позивачеві стало відомо, що 03 червня 2015 року ОСОБА_2, яка діяла від імені ОСОБА_4 звернулась із заявою до ФОП ОСОБА_10, в якій просила розрахувати розмір ідеальної частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 що планується до відчуження та отримала довідку щодо розрахунку ідеальної (арифметичної) частки зазначеного житлового будинку (а.с.12).

Згідно довідки, наданої начальником відділу БТІ ФОП ОСОБА_10, розмір ідеальної частки частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що планується до відчуження, за адресою: АДРЕСА_1, складає 23/50 частин (а.с.13).

Відповідно до витягу з державного земельного кадастру про земельну ділянку, земельна ділянка площею 0,0822 га, кадастровий номер НОМЕР_1, цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, місце розташування: АДРЕСА_1 по праву приватної власності з 29.09.2014 року належить ОСОБА_11, частка у спільній власності 1/1 (а.с.15-17).

Право власності ОСОБА_2 на вказану земельну ділянку також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна (а.с.20).

Зі справи убачається, що відповідач ОСОБА_2 є племінницею позивача ОСОБА_3

Задовольняючи позов, районний суд виходив з того, що набуття відповідачем права власності на всю земельну ділянку за спірним договором дарування порушує право позивача вільно володіти, користуватись та розпоряджатись частиною земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, пропорційно до частки у праві власності на житловий будинок.

Такі висновки суду першої інстанції колегія суддів визнає законними й обґрунтованими. Вони повністю узгоджуються з сукупністю зібраних у справі й належно оцінених у рішенні доказів.

Твердження апеляційної скарги про те, що на момент укладення договору дарування земельної ділянки, позивач не був власником 27/50 частини житлового будинку АДРЕСА_1 а отже, його права та інтереси передачею в 2015 році у власність відповідача земельної ділянки площею 0,0822 га не були порушені жодним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

Особливість набуття права на земельні ділянки полягає в наявності чітко визначеної в законодавстві процедури, за якою у суб'єктів виникають повноваження щодо володіння, користування й розпорядження земельною ділянкою.

Згідно з ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір дарування є правочином, тобто це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Він має відповідати положенням ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом,але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Вказане узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеної у постанові від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-2225цс16.

При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності.

Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості (Постанова Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року по справі № 6-2цс15).

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про те, що спірний договір дарування в частині дарування земельної ділянки відповідачу є недійсним колегія суддів визнає обґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що право позивача на частину земельної ділянки пропорційної до його частки у праві власності жилого будинку не підлягає судовому захисту в обраний позивачем спосіб, оскільки незалежно від того, чи буде визнано оспорюваний договір дарування земельної ділянки повністю чи в частині, наслідком визнання його недійсним буде повернення сторін цього правочину до первісного стану, тобто фактично померлій ОСОБА_7 буде повернуто всю земельну ділянку площею 0,0822 га, а не 27/50 її частини, яку успадкує на підставі заповіту позивач, що породжує новий спір - безпідставні.

Відповідно до справи, цільовим призначенням спірної земельної ділянки є будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.38).

Встановлено, що 13 серпня 2015 року державним нотаріусом було посвідчено два договори дарування, вчинені покійною ОСОБА_4 на користь онуки ОСОБА_2 - договір дарування 23/50 житлового будинку з відповідними надвірними будівлями, що розташований на земельній ділянці по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, що знаходиться за вказаною адресою, площею 0,0822га (а.с.35,36, 134,135).

З урахуванням цільового призначення земельної ділянки - будівництво і обслуговування житлового будинку, положень ч. 4 ст. 120 ЗК України, якою передбачено, що у разі набуття права власності на житловий будинок кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності житлового будинку, покійна не мала правових підстав до дарування земельної ділянки більше, ніж площа ідеальної долі подарованої нею частини будинку.

Інша частина земельної ділянки необхідна для обслуговування 27/50 частин будинку, господарських будівель і споруд, щодо яких покійною було складено заповіт.

Отже, оскаржуваним рішенням районний суд обґрунтовано визнав частково недійсним договір дарування земельної ділянки - лише в частині ідеальної долі частки будинку, набутого позивачем на підставі заповіту, складеного матір'ю позивача - покійною ОСОБА_4

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною другою вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

З урахуванням конкретних обставин справи, а також повноважень суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що ухвалене по справі рішення є законним, обґрунтованим та справедливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладені у рішенні висновки відповідають обставинам справи та долученим до справи доказам. Норми матеріального й процесуального права районним судом застосовано правильно.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 червня 2018 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з моменту складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 листопада 2018 року.

Суддя-доповідач:

Судді: