ПОСТАНОВА

Іменем України

15 листопада 2018 року

м. Кропивницький

справа № 383/875/17

провадження № 22-ц/4809/227/18

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С.М., суддів: Карпенка О.Л., Мурашка С.І.

секретар судового засідання Савченко Н.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1,

відповідач - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 липня 2018 року у складі судді Замши О.В. за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю,-

УСТАНОВИВ:

У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулась в суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1, залишити у власності відповідача ? частку вказаного майна.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 03 листопада 2006 року по 12 січня 2016 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу вони набули у власність вказану квартиру, право власності на яку було зареєстровано на відповідача. Оскільки вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, вважає за можливе в порядку поділу визначити її права на половину квартири, оскільки з відповідачем не досягнуто згоди.

В лютому 2017 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання за ним особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що спірна квартира була придбана ним за власні кошти, які він отримав в позику від ОСОБА_3 та повертав їх з відсотками, а тому це майно не можна вважати об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 липня 2018 року первісний позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1, залишено у власності ОСОБА_2 1/2 частку квартири АДРЕСА_1

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні зустрічного позову відмовлено.

Задовольняючи первісний позов і відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог ОСОБА_1 та недоведеності викладених ОСОБА_2 обставин щодо набуття спірного майна за особисті кошти.

В апеляційній скарзі відповідачем, з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставиться питання про скасування судового рішення і ухвалення нового рішення про заджоволення його зустрічного позову і відмову в позові ОСОБА_1

Зазначено, що суд неповно з'ясував усі фактичні обставини справи та не дав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам. Не враховано, що згідно договору купівлі-продажу від 20 лютого 2012 року ним була придбана спірна квартира за його власні кошти, які взяв у ОСОБА_2 в сумі 50 000 грн. у борг., що підтверджується показаннями свідків. В той же час ОСОБА_1 не надала будь-яких доказів про участь у ремонті та купівлі квартири коштами та працею.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Заслухавши пояснення представника відповідача адвоката ОСОБА_4, яка підтримала доводи апеляційної скарги, представника позивача адвоката ОСОБА_5, який заперечував проти задоволення скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним нормам процесуального права.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд.

Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК).

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК).

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого 03 листопада 2006 року, між сторонами 03 листопада 2006 року був укладений шлюб, зареєстрований виконкомом Свердловської сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області, актовий запис №3, що підтверджується (а.с.5).

12 січня 2016 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2

У період шлюбу за договором купівлі-продажу від 20 лютого 2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Кіровоградської області ОСОБА_6, ОСОБА_2 придбано квартиру АДРЕСА_1, за ціною 35500 грн. Спірна квартира має наступну характеристику: загальна площа 39,3 кв.м., житлова площа 32,6 кв.м., складається з 1-1-житлова -22,6 кв.м., 2-житлова - 10,0 кв.м., 3-кухня-6,7 кв.м (а.с.82-83).

Згідно архівної довідки ОКП «Кіровоградське ООБТІ» №33 від 29.03.2016 року квартира АДРЕСА_1, зареєстрована на праві власності за ОСОБА_2 (а.с.7).

Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості майна та висновку про вартість об'єкту оцінки від 31.03.2016 року суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_7, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), якщо не доведено протилежне. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і норма ст. 368 ЦК України.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

Тобто у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.

Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Норма ст.60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає зазначеним критеріям.

Судом установлено, що ОСОБА_1 не працювала, однак займалася домашнім господарством, утримували город, домашню худобу та птицю, мали дохід від цього. Крім того, під час шлюбу продали спільний будинок, кошти від якого були звернуті на оплату купленої квартири. Частину коштів дійсно позичали, погашення боргу після придбання квартири був проданий автомобіль, відповідач дійсно працював по найму та повертав кошти.

Вказані обставини ОСОБА_2 не заперечив та не спростував.

Вказані обставини і спільна участь подружжя у веденні господарства та придбанні майна під час шлюбу були підтверджені показаннями свідків, допитаних в суді першої інстанції.

Так, свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 пояснювали, що сторони мали у власності будинок у с. Свердове Бобринецького району та автомобіль, а згодом продали вказане майно та придбали квартиру, у якій не проживали, оскільки робили ремонт. Сторони тримали господарство.

Відповідачем у спростування доводів позивача та підтвердження факту придбання ним спірного житла за особисті кошти суду надано розписку, написану ним сестрі ОСОБА_2 про те, що позичає у неї кошти в сумі 50000 грн. для купівлі квартири за адресою АДРЕСА_1, які зобов'язується повернути з відсотками 20% від суми боргу на момент повернення коштів (а.с.91), розписку написану ОСОБА_2 про отримання останньою від ОСОБА_2 коштів у сумі 70000 грн. за борговою розпискою від 10.02.2012 року в повному обсязі (а.с.90).

Крім того, відповідач посилався на показання свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які пояснили, що зі слів ОСОБА_2 їм відомо про придбання ним за власні кошти, що позичені у сестри, квартири у АДРЕСА_1 здійснення ремонту.

Суд першої інстанції належно дослідив і дав оцінку наданим сторонами доказам, поясненням свідків, дійшов обгрунтованого висновку про те, одержані в позику кошти в сумі 50000 грн. не можна вважати особистою власністю одного з подружжя, у зв'язку із тим, що при укладенні договору кошти позичались на потреби сім'ї, пов'язані із придбанням нерухомого майна для сім'ї, позичальник діяв в інтересах сім'ї, а тому позичені кошти є спільним майном подружжя і майно придбане на ці кошти також є спільним майном подружжя. Окрім того, як встановлено з показів свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9 на купівлю спірної квартири витрачені кошти від продажу будинку та транспортного засобу, які були у власності сторін раніше, що не оспорено відповідачем.

Та обставина, що позивач в період шлюбу не працювала та не отримувала доходів, не може бути підставою для визнання спірного майна особистою приватною власністю відповідача, оскільки відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям, належить дружині та чоловікові незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку.

При нотаріальному посвідченні договору купівлі продажу відповідач та позивач були присутні разом, при цьому відповідач повідомив, що набуває вказану квартиру за згодою дружини ОСОБА_12 (а.с.82-83).

Колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що спірна квартира була придбана сторонами за час перебування у шлюбі, за рахунок коштів отриманих від реалізації спільного майна, в результаті спільної праці, у спільних інтересах і, відповідно, є об'єктом спільної власності і може бути поділена шляхом визнання права власності кожного на половину квартири.

Надані відповідачем докази, а саме домова книга (а.с.75-78), заява про призначення житлової субсидії від 19.08.2015 року (а.с.86), договір №5896 про надання населенню послуг з газопостачання від 16.02.2015 року (а.с.87-88), а також довідки Бобринецької міської ради про склад сім'ї (а.с.89, 92), на які посилається відповідач, в обґрунтування зустрічних позовних вимог, не спростовують правильного висновку суду про те, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно положень ст.ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними.

Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України якщо дружина та чоловік не домовились про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржене рішення постановлено без додержанням норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, які знайшли свою належну оцінку у мотивувальній частині оскарженого судового рішення.

Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржене судове рішення - без змін із підстав, передбачених статтею ст. 375ЦПК України.

Оскільки оскаржене судове рішення залишене без змін, а скарга без задоволення, то згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір за подання апеляційної скарги покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу, і поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 19 липня 2018 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.М. Єгорова

Судді: О.Л. Карпенко

С.І. Мурашко