Постанова

Іменем України

12 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 727/2616/17

провадження № 61-16033св18

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Курило В. П.

учасники справи:

позивач - квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці,

відповідач - ОСОБА_4,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу апеляційного суду Чернівецької області у складі судді Одинака О. О. від 23 лютого 2018 року,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2017 року квартирно-експлуатаційний відділ міста Чернівці (далі - КЕВ м. Чернівці) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про зобов'язання звільнити орендне приміщення.

Позовна заява мотивована тим, що 01 липня 2015 року між КЕВ м. Чернівці та ОСОБА_4 укладено попередній договір оренди № 251/2015-п нерухомого військового майна, розташованого в АДРЕСА_1 строком дії з 01 липня 2015 року по 30 червня 2016 року включно.

Посилаючись на те, що після закінчення строку дії вказаного договору відповідач добровільно не звільняє спірне приміщення, позивач просив зобов'язати відповідача звільнити нежитлове вбудоване приміщення площею 68,20 кв. м, протягом трьох днів, починаючи з наступного дня, після набрання рішення законної сили.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2017 року позов КЕВ м. Чернівці задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_4 звільнити нежитлові вбудовані приміщення площею 68,20 кв. м, що розташовані в Чернівецькому гарнізоні за адресою: АДРЕСА_2

Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Судове рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оскільки укладений між сторонами договір оренди припинив свою дію, то відповідач зобов'язаний повернути об'єкт оренди орендодавцеві (КЕВ м. Чернівці).

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2018 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2017 року.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, апеляційний суд виходив із того, що заявник не надав суду мотивованої заяви (клопотання) про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2017 року, зазначені в ухвалі апеляційного суду недоліки в установлений судом строк не усунув.

У квітні 2018 року ОСОБА_4 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить зазначену ухвалу апеляційного суду скасувати, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, та направити справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, зазначаючи про необхідність сплати відповідачем судового збору в розмірі 2 400 грн за подання апеляційної скарги, не врахував його майновий стан, який не дає можливості сплатити судовий збір у визначеному судом розмірі.

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Підпунктом 13 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» передбачено, що судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Із матеріалів справи вбачається, що під час проголошення 23 жовтня 2017 року Шевченківським районним судом м. Чернівці рішення ОСОБА_4 був відсутній у судовому засіданні.

Відтак, в силу вимог частини першої статті 294 ЦПК України 2004 року перебіг строку на апеляційне оскарження судового рішення для відповідача встановлено протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

ОСОБА_4 рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2017 року ОСОБА_4 отримав 19 грудня 2017 року, відтак апеляційну скаргу мав подати з 20 грудня по 29 грудня 2017 року включно.

Проте, апеляційну скаргу заявник подав лише 18 січня 2018 року разом із клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження. Як на поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження рішення заявник посилався на те, що копію оскаржуваного судового рішення отримав лише 19 грудня 2017 року.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.

Ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 02 лютого 2018 року наведені заявником підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними, оскільки отримання заявником копії судового рішення 19 грудня 2017 року не перешкоджало йому подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення, як це обумовлено частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року. У зв'язку із чим, ОСОБА_4 було запропоновано у десятиденний строк з моменту отримання копії даної ухвали подати до апеляційного суду заяву (клопотання) про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 жовтня 2017 року із зазначенням інших підстав для поновлення такого строку.

Отримавши 06 лютого 2018 року копію ухвали апеляційного суду від 02 лютого 2018 року, заявник будь-яких матеріалів на усунення зазначених у ній недоліків не надіслав.

Європейський суд з прав людини вказав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Разом з тим, якщо строк на ординарне апеляційне оскарження поновлений зі спливом значного періоду часу та за підстав, які не видаються переконливими, як у цій справі, де нібито складне економічне становище перешкоджало відповідачу сплатити державне мито, таке рішення може порушити принцип юридичної визначеності, так як і перегляд в порядку нагляду. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків(PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 41, ЄСПЛ, від 03 квітня 2008 року).

«Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, N 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та N 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Встановивши, що заявник отримав копію оскаржуваного рішення 19 грудня 2017 року, а апеляційну скаргу подав лише 18 січня 2018 року, тобто поза межами строку, передбаченого частиною першою статті 294 ЦПК України 2004 року; мотивованої заяви (клопотання) про поновлення строку на апеляційне оскраження рішення Шевченківського районного суду міста Чернівці від 23 жовтня 2017 року не надав, апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову у відкритті апеляційного провадження.

Доводи касаційної скарги про те, що зобов'язуючи відповідача сплатити судовий збір у розмірі 2 400 грн, апеляційний суд не врахував його складне матеріальне становище є неспроможними, оскільки заявник із клопотанням про звільнення від сплати судового збору не звертався, а визначений судом розмір судового збору відповідає Закону України від 08 липня 2011року № 3674-VI «Про судовий збір».

Крім того, при прийнятті апеляційної скарги першочерговим є вирішення питання про подання її у строки, передбачені ЦПК України, і у разі їх порушення - застосування наслідків, передбачених частиною третьою статті 357 ЦПК України. Поважність причин пропуску строку апеляційного оскарження судового рішення заявник не навів.

Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення апеляційного суду без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 лютого 2018 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

В. М. Коротун

В. П. Курило