Постанова

Іменем України

14 листопада 2018 року

м. Київ

справа № 0707/10164/2012

провадження № 61-33240 св 18

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Білоконь О. В., Гулька Б. І. (суддя-доповідач), Хопти С. Ф., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_3,

представник позивача - ОСОБА_4,

відповідач - ОСОБА_5,

представник відповідача - ОСОБА_6,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - на рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року у складі колегії суддів: Бисаги Т. Ю., Фазикош Г. Г., Собослоя Г. Г.,

ВСТАНОВИВ :

Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 08 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого він, як позикодавець, надав відповідачу позику у розмірі 100 тис. Євро, терміном до 08 вересня 2011 року, що підтверджується відповідною розпискою.

Відповідач взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконував, на вимоги позичальника не реагував, позику не повернув.

З урахуванням викладеного та уточнених позовних вимог ОСОБА_3 просив суд стягнути з ОСОБА_5 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 100 тис. Євро, проценти за користування позикою за період з 08 лютого 2010 року по 10 червня 2016 року у розмірі 75 206 Євро 15 центів, 3 % річних за весь час прострочення виконання зобов'язання за період з 09 вересня 2011 року по 10 червня 2016 року у розмірі 14 276 Євро 71 цент., а всього 189 482 Євро 86 центів з визначенням еквіваленту у національній валюті на день здійснення платежу.

Справа судами розглядалася неодноразово.

Останнім заочним рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 11 квітня 2017 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 100 тис. Євро, проценти за користування позикою за період з 08 лютого 2010 року по 10 червня 2016 року у розмірі 75 206 Євро 15 центів, 3 % річних за весь час прострочення за період з 09 вересня 2011 року по 10 червня 2016 року у розмірі 14 276 Євро 71 цент, а всього на загальну суму 189 482 Євро 86 центів з визначенням еквіваленту у національній валюті на день здійснення платежу. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем взяті на себе зобов'язання за договором позики перед позивачем належним чином виконано не було, позику він не повернув. У справі було проведено три судово-почеркознавчі експертизи, двома з яких встановлено, що рукописний текст у спірній розписці від імені ОСОБА_5 та підпис у нійвиконаний не ОСОБА_5, аіншою особою. Проте, останнім висновком судово-почеркознавчої експертизи підтверджено, що підпис у спірній розписці виконаний відповідачем, а, отже, саме цей висновок, який проведено без порушень закону щодо призначення експертизи, на що вказав суд касаційної інстанції при попередньому скасуванні судових рішень, є належним та допустимим доказом отримання ОСОБА_5 позики.

Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року апеляційна скарга ОСОБА_5 задоволена, рішення суду першої інстанції скасовано. У задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що між наявними у справі судово-почеркознавчими експертизами виявлено суперечності, а саме при проведенні судово-почеркознавчої експертизи від 31 травня 2016 року, яку районний суд взяв за основу, було встановлено більшу кількість суттєвих збіжних почеркових ознак у досліджуваному підписі ОСОБА_5 у розписці та зразках його підпису, проте не обґрунтовано, у чому саме полягає ця різна оцінка почеркових ознак, яка оцінка є більш правильною і чому. У висновках судово-почеркознавчих експертиз від 10 липня 2013 року та від 18 вересня 2014 року, крім підпису ОСОБА_5, був досліджений і рукописний текст розписки, згідно з якими рукописний текст та підпис у спірній розписці виконаний не ОСОБА_5 У суді першої інстанції було призначено повторну експертизу, проте проведено її не було. Цим самим суд першої інстанції поставив під сумнів експертизу від 31 травня 2016 року. Отже, оцінюючи докази у їх сукупності, слід дійти висновку про те, що між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 договір позики не укладався, грошові кошти ОСОБА_5 у позику не отримував, не писав розписку чи інший документ, який би посвідчував передання йому ОСОБА_3 позики, тому у відповідача перед позивачем будь-якого зобов'язання не виникло.

У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - просить оскаржуване рішення апеляційного суду скасувати й залишити у силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга мотивована тим, що при отриманні висновку судово-почеркознавчої експертизи від 10 липня 2013 року вільні та експериментальні зразки почерку та підпису у ОСОБА_5 не відбиралися. У висновку судово-почеркознавчої експертизи від 31 травня 2016 року встановлено, що підпис у спірній розписці від імені ОСОБА_5 виконано саме останнім та зазначено про наявність помилок при проведенні попередніх судових експертиз. Крім того, представником відповідача було заявлено клопотання про проведення повторної експертизи, проте від виконання вимоги експерта про відібрання додаткових зрізків почерку та підпису ОСОБА_5 ухилився, та робив це систематично і при проведенні попередніх судових експертиз. Отже, апеляційний суд дійшов передчасного висновку про те, що між сторонами договір позики не укладався і відсутності у відповідача перед позивачем зобов'язання по поверненню позики.

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

У червні 2018 року справа передана до Верховного Суду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 402 ЦПК України передбачено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону рішення апеляційного суду не відповідає.

ОСОБА_3 вказував про те, що 08 лютого 2010 року між ним та ОСОБА_5 укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3, як позикодавець, надав відповідачу позику у розмірі 100 тис. Євро, терміном до 08 вересня 2011 року, що підтверджується відповідною розпискою.

ОСОБА_3 вказував про те, що ОСОБА_5 взяті на себе зобов'язання за договором позики належним чином не виконував, на вимоги позичальника не реагував, позику не повернув.

Частиною третьою статті 10 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України2004 року належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 59 ЦПК України2004 року обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону не перевірив доводи позивача про те, що висновок судово-почеркознавчої експертизи від 10 липня 2013 року № 1443 не може вважатися об'єктивним, оскільки не було забезпечено відібрання належної кількості вільних та експериментальних зразків почерку та підпису відповідача відповідно до Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 8 жовтня 1998 року № 53/5.

Крім того, апеляційним судом не враховано, що у висновку судово-почеркознавчої експертизи від 31 травня 2016 року № 1643/1644/16-32 встановлено, що підпис від імені ОСОБА_5 у спірній розписці виконаний саме останнім, та зазначено про наявність помилок при проведенні попередніх судових експертиз. У цьому висновку експертів детально розписано процес дослідження підпису відповідача, а розбіжність висновків цієї повторної експертизи з попередніми висновками обґрунтовується тим, що при проведенні повторної експертизи експертами було виявлено більшу кількість суттєвих збіжних почеркових ознак у досліджуваному підписі у розписці та зразках підпису ОСОБА_5

Крім того, колегія суддів звертає увагу апеляційного суду на те, що за клопотанням відповідача було призначено повторну судово-почеркознавчу експертизу, що не свідчить про необґрунтованість висновку судово-почеркознавчої експертизи від 31 травня 2016 року № 1643/1644/16-32, проте вимогу експерта про відібрання додаткових зразків підпису та почерку відповідача, останнім виконано не було, тому експертом було повідомлено суд про неможливість проведення експертизи.

У статті 212 ЦПК України 2004 року передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Аналогічна норма міститься у статті 89 ЦПК України.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних положень закону фактичні обставини справи, від яких залежить правильне вирішення спору, не встановив, не надав належної оцінки висновку судово-почеркознавчої експертизи від 31 травня 2016 року № 1643/1644/16-32, тобто допустив неповноту розгляду справи, та не звернув уваги на те, якщо ОСОБА_5 неодноразово ухилявся від проведення судово-почеркознавчих експертиз шляхом ненадання зразків свого почерку та підпису, то чи не слід було застосувати частину першу статті 146 ЦПК України 2004 року, відповідно до якої у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справина новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Закарпатської області від 15 червня 2017 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: О. В. Білоконь

Б.І. Гулько

С.Ф. Хопта

Ю.В. Черняк